Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2011

(част 3)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2011

(част 3)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Септември 2011

Посткомунистическият кошмар

Автор: Вацлав Хавел

Интервю с Изабел Юпер

Автори: Изабел Юпер, Андре Мюлер

„Правилното осъзнаване“ на македонските мюсюлмани

Истинските голи жени

Автор: Ели Иванова

Яворов и демоните на българския дух

Автор: Румен Леонидов

Успех

Автор: Нели Лишковска

Кур-чорба (не по Ути Бъчваров)

Автор: Бойка Асиова

„Националистите“ не са националисти

Автор: Александър Кертин

11 септември 2001 – една равносметка

Автор: Ан Епълбаум

За разбирателство със съседите мюсюлмани

Автор: Митрополит Симеон Преславски

За праведното щастие

Автор: Румен Леонидов

Танти Роза

Автор: Ицко Финци

Човекът от горе

Автор: Калин Терзийски

За птиците и мен

Автор: Таня Рупел – Тера

Седемте кръга на европейската памет

Автор: Клаус Легеви

Половата свитост на българина

като основа на неговия характер

Автор: Стефан Гидиков

Поколението E

Автор: Иван Кръстев

Нежен агресор

Автор: Людмила Ламбовска – Мила

Жените в семейството на султана

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Турците в българската книжнина, ХV–ХVIII в.

Автор: Росица Градева

Ванкувър – лицата на Канада – Част 1

Автор: Аврам Агов

Против метода

Автор: Пол Файерабенд

Октомври 2011

Да убиеш въргозуняк

Автор: Любослава Русева

Отговорността на интелектуалците, отново

Автор: Ноам Чомски

Вълкът и Злия дух

Автор: Димитър Атанасов

Робството не е стаж за бъдеща демокрация

Автор: Румен Леонидов

За отговорността

Автор: Златко Енев

Гласът на Америка

Автор: Емил Войников

Защо световната история прилича на луковица?

Автор: Джаред Даймънд

Храната от вчера

Автор: Мая Кисьова

Почти нищо за майка ми

Автор: Калин Терзийски

Ню Йорк. Изгубено и намерено

Автор: Антон Терзиев

Ванкувър – лицата на Канада – Част 2

Автор: Аврам Агов

Историята като муза

Автор: Светла Кьосева

Ново, но познато

Автор: Улрих М. Шмид

Изъ живота и положението на българите въ вилаетите – Част 1

Автор: Атанас Шопов

За Япония отдалеч – Част 1

Автор: Златко Ангелов

Да пием турско кафе

Автор: Таня Мангалакова

НИЕ и ТЕ

Автор: Велко Милоев

Какво не е наред с Нобеловата награда за литература?

Автор: Тим Паркс

За Япония отдалеч – Част 2

Автор: Златко Ангелов

Митът за етническата толерантност на българина

Автор: Велко Милоев

Гибелта на Буколическа България

Автор: Галя Симеонова-Конах

Единственият фен на Европа?

Автор: Ан Епълбаум

Постмодернизмът е мъртъв

Автор: Едуард Докс

Един естествен експеримент в историята

Автор: Джаред Даймънд

Из „Записки на препарирания“

Автор: Васил Славов

Трите правила на епидемиите

Автор: Малкълм Гладуел

Безсмъртие по време на свобода

Автор: Румен Леонидов

Изъ живота и положението на българите въ вилаетите – Част 2

Автор: Атанас Шопов

Винаги на страната на яйцето

Автор: Харуки Мураками

Лотос и секвоя

Автор: Калин Терзийски

Грозните американци на Франзен в чужбина

Автор: Тим Паркс

Ноември 2011

Геноциди?

Автор: Угур Юмит Юнгьор

Балканска приказка

Автор: Велко Милоев

Истинска кукла

Автор: А. М. Хоумс

АМАРКОРД, или СПОМНЯМ СИ

Автор: Анжел Вагенщайн

Будният човек и крилете на любознанието

Автор: Георги Чалдъков

Фантасморгазъм

Автор: Златко Енев

„Не е добре да идиш на Туркия от мучки години“

Автор: Таня Мангалакова

Българските борхесианци

Автор: Галя Симеонова-Конах

Отмъщението на Йеб

Автор: Емил Андреев

Щом само падне Гърция…

Автор: Джон Ланчестър

Кръстилката през 1912 г. в Брезница и избавлението

Автор: Мехмед Боюкли

Сред руснаците

Автор: Едуард Докс

Последният шанс на Украйна?

Автор: Тимъти Снайдър

Днешната ни литературна ситуация –

една моментална снимка

Автори: Ангел Игов, Калин Терзийски

Демографски и етнорелигиозни процеси в западните Родопи

през XV-XVIII век

Автор: Евгений Радушев

Всичко ще се оправи напролет

Автор: Светлана Дичева

Елитният човек

Автор: Златко Енев

Приказка за бестселъра и големия писател

Автор: Златко Ангелов

Младият руски Хемингуей

Автор: Оуен Матюс

САНЬКЯ (Откъс от романа)

Автор: Захар Прилепин

Гълъбин Боевски и бродещите призраци на комунизма

Автор: Борислав Зюмбюлев

Как е, когато се сваляш с някого от същия пол?

Автор: Криста Бъртън

Езикът на травмата и травмата на езика

Автор: Любослава Русева

Лятото на неудачниците

Автор: Галин Никифоров

Шопската Мисъл

Автор: Атанас Славов

Въпросът, който не можем да подминем

Автор: Златко Енев

Истинският гений на Стив Джобс

Автор: Малкълм Гладуел

Декември 2011

Преходът към Нарцис

Автор: Норман Мейлър

Дейвид Кроненбърг и опасният метод

Автор: Дейвид Кроненберг

Умберто Еко, все още неуморим

Автор: Стивън Мос

В Атина

Автор: Джеймс Мийк

Оруел, Стопанина и фитките

Автор: Бойко Ламбовски

Фетишизираната етика на читателя

Автор: Хорхе Луис Борхес

История с очакван край

Автор: Таня Рупел – Тера

Удобният противник е по-важен от съюзника

Автор: Иван Кръстев

Приказки за злояди деца

Автор: Красимир Дамянов

Крушението на Ро

Автор: Светослав Терзийски

Пътуване с аплаузи

Автор: Людмила Ламбовска – Мила

Несвоевременни размисли – Част 1

Автор: Румен Леонидов

Открито писмо до Цветозар Томов

Автор: Деян Деянов

Русия на кръстопът

Автор: Илиан Василев

Конспиративен писател

Автор: Александър Солженицин

Нашите видрици

Автор: Любослава Русева

Има ли кой да ви обича

Автор: Калин Терзийски

Когато личната непокътнатост не е достатъчна

Автор: Херта Мюлер

Блатни огньове

Автор: Валерия Новодворская

Нашият жалък индивидуализъм

Автор: Хорхе Луис Борхес

Изобретяването на националните идентичности

Автор: Ан-Мари Тиес

Георги Господинов: Предвиждам спасителна роля на изкуството като машина за смисъл и утешение

Автор: Георги Господинов

„Физика на тъгата“ от Георги Господинов

Автор: Юлия Роне

Кой съм аз?

Автор: Велко Милоев

Два живота

Автор: Златко Ангелов

Слепите удари на ежедневието

Автор: Златко Енев

Списък на авторите

А

Агов, Аврам 232, 389

Ангелов, Златко 430, 492, 1062, 1674

Андреев, Емил 823

Асиова, Бойка 61

Атанасов, Димитър 295

Б

Борхес, Хорхе Луис 1381, 1632

Боюкли, Мехмед 840

Бъртън, Криста 1129

В

Вагенщайн, Анжел 762

Василев, Илиан 1484

Войников, Емил 340

Г

Гидиков, Стефан 158

Гладуел, Малкълм 633, 1282

Господинов, Георги 1652

Градева, Росица 211

Д

Даймънд, Джаред 347, 603

Дамянов, Красимир 1408

Деянов, Деян 1439

Дичева, Светлана 1046

Докс, Едуард 591, 925

Е

Енев, Златко 308, 787, 1051, 1195, 1678

Епълбаум, Ан 96, 587

З

Зюмбюлев, Борислав 1100

И

Иванова, Ели 44

Игов, Ангел 937

К

Карахасан-Чънар, Ибрахим 200

Кертин, Александър 67

Кисьова, Мая 370

Кроненберг, Дейвид 1320

Кръстев, Иван 174, 1401

Кьосева, Светла 406

Л

Ламбовски, Бойко 1374

Ланчестър, Джон 832

Легеви, Клаус 143

Леонидов, Румен 48, 113, 300, 646, 1434

Лишковска, Нели 58

М

Мангалакова, Таня 450, 791

Матюс, Оуен 1075

Мейлър, Норман 1295

Мийк, Джеймс 1355

Мила, Людмила Ламбовска – 195, 1429

Милоев, Велко 466, 531, 732, 1665

Мос, Стивън 1328

Мураками, Харуки 675

Мюлер, Андре 25

Мюлер, Херта 1605

Н

Никифоров, Галин 1166

Новодворская, Валерия 1619

П

Паркс, Тим 485, 689

Преславски, Митрополит Симеон 102

Прилепин, Захар 1080

Р

Радушев, Евгений 988

Роне, Юлия 1659

Русева, Любослава 269, 1151, 1508

С

Симеонова-Конах, Галя 571, 806

Славов, Атанас 1180

Славов, Васил 620

Снайдър, Тимъти 932

Солженицин, Александър 1490

Т

Тера, Таня Рупел – 130, 1389

Терзиев, Антон 384

Терзийски, Калин 126, 374, 681, 1594

Терзийски, Светослав 1418

Тиес, Ан-Мари 1636

Ф

Файерабенд, Пол 251

Финци, Ицко 120

Х

Хавел, Вацлав 15

Хоумс, А. М. 740

Ч

Чалдъков, Георги 784

Чомски, Ноам 281

Ш

Шмид, Улрих М. 414

Шопов, Атанас 417, 657

Ю

Юнгьор, Угур Юмит 698

Юпер, Изабел 25

Септември 2011

Посткомунистическият кошмар

Автор: Вацлав Хавел

Спомням си времето, в което някои от приятелите и познатите ми правеха всичко възможно, за да не ме срещнат на улицата. Макар със сигурност да не го правех съзнателно, те виждаха в мен един вид глас на собствената си съвест. Знаеха, че ако спрат и ме заговорят, сигурно ще се почувстват принудени да се извинят за това, че не се противопоставят открито на режима, или да ми обясняват защо не го правят, или да се защищават, като твърдят, че дисидентството и без това е нещо безсмислено. Подобни разговори често се превръщаха в мъчение и за двете страни и така беше по-добре за всички ни да се държим настрана едни от други.

Друга причина за тяхното поведение беше страхът, че полицията ме следи и че дори само един разговор с мен би им навлякъл неприятности. По-лесно беше да не се доближават до мен. По такъв начин щяха да избегнат както един неудобен разговор, така и евентуалното преследване, което биха могли да си навлекат с него. Накратко, за онези приятели аз бях неудобство, а най-добре е неудобствата да се избягват.

В продължение на много десетилетия главният кошмар на демократичния свят беше комунизмът. Днес – три години след като той започна да се срива като лавина – вече изглежда, че започва да го замества един друг кошмар: посткомунизмът. Имаше много хора, не само на Запад, но също и на Изток, които в продължение на години бяха очаквали падането на комунизма, и които вярваха, че с колапса му историята най-после ще започне да се освестява. Днес същите тези хора са сериозно обезпокоени от последствията от това падане. Някои от тях може би дори изпитват лека носталгия по един свят, който в края на краищата беше малко по-прозрачен и по-разбираем от настоящия.

Аз не споделям усещания от този род. Мисля, че не трябва да разбираме посткомунизма само като нещо, което прави по-труден живота на останалия свят. Със сигурност не гледах на комунизма по този начин. Виждах го най-вече като предизвикателство – предизвикателство към мисълта и действието. А в една още по-голяма степен, посткомунизмът представлява именно такова предизвикателство.

Всеки човек, който вижда в даден исторически феномен просто някакво неудобство, в края на краищата ще вижда по същия начин и много други неща: предупрежденията на еколозите, общественото мнение, прищевките на избирателите, обществения морал. Това е един лесен, а следователно изкусителен, начин да се гледа на света и историята. Но той е изключително опасен, защото чрез него ние тежнеем към отдалечаване от нещата, които ни причиняват неудобства и ни пречат – по същия начин, по който някои мои познати ме избягваха по времето на комунизма. Всяка позиция, основаваща се на усещането, че светът или историята е просто струпване на препятствия, с неизбежност води до откъсване от реалността и в края на краищата – към примирение с нея. Това води до примиренчество, дори до колаборация. Последствията от такава позиция могат да бъдат дори самоубийствени.

Но какво всъщност имаме пред вид под „комунизъм“? По същество това е понятие, обозначаващо състоянието на нещата във всички страни, които се освободиха от комунизма. Но да се поставят всички тези страни в една и съща кошница е опасно опростяване. Макар да е вярно, че всички те са изправени пред една и съща задача – да се освободят от катастрофалното наследство на комунизма (тоест да отстранят нанесените от него щети и да създадат, или обновят, демокрацията) – в същото време, и по много различни причини, между тях има огромни разлики.

Няма да се задълбочавам в проблемите, с които се сблъскват посткомунистическите страни; експертите без съмнение вече пишат книги по тази тема. Ще спомена само някои от по-важните причини за феномените, които пробуждат най-силно безпокойство в демократичния Запад: феномени като национализма, ксенофобията, както и ниския морал и интелектуален климат, които – в по-голяма или по-малка степен – вървят ръка за ръка със създаването на новата политическа и икономическа система.

Първата от тези причини аз виждам във факта, че комунизмът не беше просто диктатура на една група хора над други. Това беше една истинска тоталитарна система, тоест тя беше проникнала във всеки аспект на живота и деформираше всичко, до което се докосваше, включително и естествените начини на съвместен живот, които хората са развили с течение на времето. Тя засяга дълбоко всички форми на човешко поведение. В продължение на години, в съзнанието на обществото съзнателно беше насаждана една специфична структура на ценности и начини на поведение. Това беше една извратена структура, насочена против всички естествени тенденции на живота, но обществото въпреки това я възприе, или по-скоро беше принудено да я възприеме.

Когато комунистическата власт и идеология се срутиха, тази структура се срути заедно с тях. Но хората не можеха незабавно да абсорбират и възприемат една нова структура – такава, която да отговаря на елементарните принципи на гражданското общество и демокрацията. Човешката мисъл и човешките навици не могат да бъдат променени начаса; за да се изгради една нова система с живи ценности, и да се стигне до идентификация с тях, е нужно време.

В ситуация, при която една стара система се е срутила, а новата все още не съществува, много хора изпитват усещане за празнота и фрустрация. А това е плодотворна основа за радикализми от всякакви видове, за търсене на виновници и за желание човек да се крие зад някаква група – била тя социално или етнически определена. Тя насърчава омразата срещу света, себепревъзнасянето на всяка цена, усещането, че сега всичко е позволено и безпрецедентното процъфтяване на егоизма, който върви редом с нея. Тя води до усилено търсене на някакъв общ и лесен за идентифициране враг, води към политически екстремизъм, към най-примитивен култ към консумеризма, към авантюристичен морал, стимулиран от исторически безпрецедентното реструктуриране на имуществените отношения, и т. н., и т. н. Благодарение на някогашните си демократически традиции и на уникалния си интелектуален и духовен климат, Република Чехия, най-западната от бившите комунистически страни, е сравнително добре в това отношение, сравнена с някои други страни от региона. Въпреки това ние преминаваме през същите големи трансформации, през които минават всички посткомунистически страни и по тази причина можем да говорим за тях с авторитета на вътрешни хора.

Друг фактор, който трябва да бъде взет под внимание при всеки анализ на посткомунистическите феномени е вътрешната тенденция на комунизма да уеднаквява всичко. Най-големият враг на комунизма винаги е била индивидуалността, разнообразието, различието – с една дума, свободата. От Берлин до Владивосток, улиците и сградите бяха украсени с едни и същи червени звезди. По време на празници навсякъде се организираха едни и същи манифестации. Държавните администрации бяха аналогични, заедно с цялата система на централно управление на социалния и икономически живот. Този гигантски покров от еднаквост, задушаващ всякакво национално, интелектуално, духовно, социално, културно и религиозно разнообразие, премахваше всички различия и създаваше чудовищната илюзия, че всички ние сме еднакви. Падането на комунизма разруши покрова на еднаквостта и светът беше заварен напълно неподготвен за взрива от множество неочаквани различия, скрити под него, всяко от които – след толкова дълго време, прекарано в сенките – изпитваше естествена нужда да привлича вниманието към себе си, да подчертава уникалността и различността си. Това е причината за избухването на толкова много и различни видове старомоден патриотизъм, сектантско месианство, консерватизъм и различни прояви на омраза към ония, които изглежда предаваха корените си и се идентифицираха с другите.

Желанието да се поднови и подчертае собствената идентичност, собствената уникалност, е нещото, което се крие и зад появата на толкова много нови страни. Нациите, които никога не са имали собствени държави, изпитват разбираема потребност да преживеят независимостта си. Не е тяхна вината, че възможността за това е дошла при тях десетилетия или дори столетия след като е дошла при други.

Това има отношение и към един друг въпрос: в продължение на много дълго време комунизмът беше довел историята, а заедно с нея и всяко естествено развитие, до застой. Докато западните демокрации разполагаха с десетилетия, за да създадат гражданско общество, да изградят международно интегрирани структури, както и да научат изкуството на мирното съвместно съществуване и сътрудничество, то страните, в които властваше комунизмът, не можаха да минат през този творчески процес. Националните и културни различия бяха натикани в подземните области на социалния живот, където бяха замразени и по този начин лишени от възможността да се развиват свободно, да възприемат нови, модерни форми, да създават с течение на времето свободно пространство за единство в разнообразието.

В същото време много от нациите, потиснати от комунизма, никога не бяха се радвали на свобода, също и преди идването на комунизма, а с това не бяха имали шансове да решат много от основните въпроси на съществуването си като страни. Като следствие от това хиляди нерешени проблеми сега внезапно се пръкват на дневна светлина – проблеми, оставени нерешени от историята; проблеми, за които погрешно сме приели, че отдавна вече са били забравени. Наистина удивително е да се види как, след десетилетия на фалшифицирана история и идеологически манипулации, нищо не е било забравено. Нациите днес си припомнят някогашните си достижения и страдания, някогашните си потисници и съюзници, някогашното си държавничество и бившите си граници, традиционните си вражди и приятелства – накратко, те внезапно си припомнят една история, която доскоро е била внимателно скривана или изкривявана.

По много места из така наречения посткомунистически свят са налице опити да се промени не само регионалния ред (понякога наричан „ред от Ялта“). Правят се опити да се коригират и някои от недостатъците и на Версайския договор, и дори да се отиде още по-назад в историята. Разбира се, това са неосъществими, но все пак разбираеми желания.

Ако бихме искали да разберем проблемите на посткомунистическия свят, или поне някои от тях, то непрекъснато трябва да си припомняме и нещо друго. Лесно е да се отрекат скритите проблеми, амбиции и особености на нациите. Лесно е да се направи насила всичко еднакво, да се разрушат сложните социални, културни и икономически отношения и институции, изградени в течение на векове, и да се наложи един-единствен, примитивен модел на централен контрол в духа на гордия утопизъм. Да се направи това е също толкова лесно, колкото да се счупи някоя антична ваза с удар на чук. Но е невъобразимо по-трудно да се възстанови всичко това, или пък то да бъде директно създадено.

Падането на комунистическата империя е събитие със същата историческа важност както и падането на Римската империя. И то има подобни последствия, както добри, така и безкрайно обезпокоителни. То означава значителна промяна в състоянието на съвременния свят. Тази промяна е болезнена и ще отнеме дълго време. Да се изгради нов свят върху руините на комунизма може да бъде процес, също толкова продължителен и сложен като създаването на християнска Европа след големите миграции.

Но какво трябва да правим, ако не искаме да разбираме посткомунизма просто като ново затруднение, което е най-добре да бъде избягвано?

Мисля, че най-важното нещо е да се вземат пред вид не само външни и повече или по-малко измерими феномени като брутния национален продукт, напредъка на приватизацията, стабилността на политическата система и измеримата степен, до която се съблюдават човешките права. Всички тези неща са важни, разбира се, но е нужно и още нещо. Трябва да се положат усилия, за да се разберат дълбинните процеси, случващи се в лоното на посткомунистическите общества, да се схване тяхното историческо значение и да се мисли за техните глобални последствия. Трябва да се отхвърля изкушението да се възприеме някакво пренебрежително и леко удивено отношение, основаващо се на неосъзнатото усещане за превъзходство от страна на наблюдателите, които са в по-добра ситуация. По същия начин, по който чехите не бива да се подиграват на проблемите на Таджикистан, никой не трябва да се надсмива над проблемите на Република Чехия. Единствено въз основата на едно такова разбиране могат да се търсят смислени пътища за подпомагане.

Струва ми се, че предизвикателството, предоставяно от посткомунистическия свят е просто настоящата форма на едно по-дълбоко предизвикателство: да се открие един нов вид разбиране за човека и нов вид политика, която да изхожда от това разбиране. Както всички знаем, днешната ни цивилизация се намира в сериозна опасност. Ние сме рационално способни да описваме, с живи детайли, всички опасности, които заплашват света: задълбочаващата се пропаст между богатите и бедни части на света, експлозията на населението, потенциалът за драматични сблъсъци между различни расови и културни групи, въоръжението, което изглежда никой не е в състояние да спре, атомната заплаха, създаването на дупки в озоновия слой на атмосферата, неудържимото глобално затопляне. Най-обезпокоителното е, че колкото повече знаем за всички тези опасности, ние изглеждаме толкова по-неспособни да се справим с тях.

Аз виждам само един изход от тази криза: човекът трябва да достигне ново разбиране за самия себе си, за своите граници и мястото си в света. Той трябва да осъзнае отговорността си по нов начин и да установи ново отношение към нещата, които го надмогват. Ние трябва да реабилитираме разбирането за себе си като активни човешки същества и да се освободим от пленничеството на едно чисто национално възприятие за света. Чрез това „гражданство“ и индивидуалното съзнание, свързано с него, ние трябва да открием ново отношение към съседите си, а също и към вселената и нейния метафизичен ред, който е източникът на моралния ред.

Ние живеем в свят, в който съдбите ни са обвързани едни с други по-тясно, отколкото когато и да било преди. Това е свят с единна планетарна цивилизация, но той съдържа много култури, които с нарастваща упоритост и праволинейност се съпротивяват на културното обединение, отхвърлят взаимното разбирателство и съществуват в състояние, равносилно на скрита конфронтация. Това е силно заплашително състояние и то трябва да бъде променено. Първата крачка в тази насока не може да бъде нищо по-малко от един всестранен опит на хората от тези култури да се разберат едни други, и да разберат взаимното си право на съществуване. Едва тогава може да се развие един вид световна, плуралистична метакултура. Единствено в контекста на една такава метакултура може да се появи нов вид политическа отговорност – глобална отговорност. И само от това новородено усещане за отговорност могат да бъдат създадени инструментите, които ще позволят на човечеството да се изправи пред опасностите, които самото то е създало.

Новото политическо разбиране, за което говоря, означава ясен отказ от схващането за света, според което историята, чуждите култури, чуждите нации и в края на краищата всички предупреждения относно бъдещето, не са нищо повече от просто натрупване на досадни затруднения, смущаващи спокойствието ни. Спокойният живот на върха на някой вулкан е също толкова илюзорен, колкото и представата, за която говорих тук в началото: че, избягвайки срещата с някой дисидент на улицата, ние можем да избегнем проблемите на комунизма и въпроса как да се отнасяме към него.

Накрая, аз разбирам посткомунизма като едно от многото предизвикателства пред съвременния човек – независимо от това в коя част на света живее – да се пробуди за глобалните си отговорности, и то преди да е станало прекалено късно.

Тази сутрин имах честта да участвам в откриването на мемориалния музей на Холокоста.

В тази връзка се запитах, както толкова много пъти преди това, как е могло да се случи всичко това? Как е възможно хора от двадесети век, познаващи теорията на относителността и квантовата механика, които са проникнали във вътрешността на атома и изследват просторите на космоса, да са извършили актове на такъв отвратителен ужас, че да бъдат наречени зверове би означавало да се извърши огромна несправедливост към всички същества, които не са човеци. Как са могли да допуснат това?

И в контекста на онова, за което говорих преди малко, ми се появява един аспект на възможен отговор. Това е бил провал на демокрацията, при който политиката на примиренчество е отстъпила пред злото: онова, което в моята страна ние наричаме духа на Мюнхен. Неспособността на Европа и света да разпознае навреме зараждащото се зло и да му попречи да достигне чудовищни измерения е просто друга форма на онова, което тук нарекох разбиране за света като натрупване от затруднения. Проблемът е в липсата на по-широко разбиране за отговорност за света.

Чехите си спомнят една забележка, направена от демократичен държавник малко преди да подпише споразумението от Мюнхен, реалното начало на ужасите от Втората световна война. Той бил шокиран, казал той тогава, от това, че страната му копае окопи и опитва противогазови маски „заради един спор в далечна страна, между хора, за които не знаем нищо“. Тук имаме класически пример за това колко самоубийствен е опитът да се избягват затрудненията. Този политик е гледал на нацизма като на проблем, който ще изчезне от само себе си, ако той напъха главата си в пясъка, или ако премине на отсрещната страна на улицата.

И така избраният народ беше избран от историята, за да понесе главния удар, предназначен за всички нас. Значението на тяхната жертва е в това да ни предупреждава срещу безразличието към нещата, за които наивно смятаме, че не ни засягат.

В днешния свят всичко засяга всекиго. Комунизмът също засяга всекиго. Както е въпрос, засягащ всекиго, и това дали, и по какъв начин, ние ще успеем да изградим нова зона на демокрация, свобода и благоденствие върху неговите руини. Всяка интелектуална и материална инвестиция в посткомунистическия свят, която се основава не на чиста случайност, а на дълбоко разбиране за това какво се случва там, ще се отплати многократно за целия свят.

И не само това: тя ще бъде и още една стъпка в трънливото поклонение на човечеството по пътя към ново разбиране за собствената му съдба и отговорност.

май, 1993

Източник

Вацлав Хавел е чешки политик и писател. По време на комунистическото управление беше един от водещите критици на режима в Чехословакия. След падането на режима, от 1989 до 1992 той беше президент на Чехословакия. От 1993 до 2003 беше президент на Чешката република. Той е почетен член на Римския клуб.

Коментари (3)

- 05-09-2011|Златко Ангелов

Ей това не мога да разбера: преди моята оценка, средната „бележка“ за това удивително проникновено есе беше 4. Някой значи не го е харесал. Демокрацията, разбира се, е точно това: всеки да си позволи да има различно мнение за нещата. Но тя е и в това да ни научи да ценим онова, което е безспорно. Какъв кусур може да се намери на този текст, който толкова дълбоко показва опасностите на посткомунистическия свят и дава предложения за тяхното избягване? Да не говорим, че е писан през 1993, а е актуален почти 20 години по-късно, по-актулен дори от тогава.

- 05-09-2011|Златко

В хода на годините и правенето на това списание аз също съм се питал подобни неща, при това много пъти. И единственият отговор, до който успявам да достигна (изключвайки тривиалното обяснение, че оценките тук нерядко са резултат не на обмислена преценка, а на повърхностни настроения)… та така, онова, до което стигам е, че хората просто не обичат сложни, многопластови и нееднозначни текстове, особено в областта на белетристиката. Боя се да не звуча повърхностно, но огромна част от читателите тук – или поне ония, които се обаждат – изглежда се нуждаят от прости, ясни и разбираеми начаса неща (казано по-просто, лозунги). „Бий комунистите, бий турците, бий педерастите!“ – това са прости и ясни неща и, ако бъдат прикрити зад малко по-засукани думи, те изглежда перфектно задоволяват потребността на така наречения „среден“ човек от яснота и определена, недвусмислена посока в живота. Не твърдя, че хората непременно са елементарни – това би означавало автоматично да се поставя над тях, тъй като все още храня илюзията да се виждам като не-елементарен човек. Просто е: необходимостта да мислиш самостоятелно е прекалено уморителна, а и рядко води до нещо кой знае колко интересно, тъй като светът продължава да ни бомбардира с противоречивост, независимо от това дали се опитваме да го преценяваме самостоятелно или не. Защо тогава да избираме трудния път, ако имаме някаква друга алтернатива?

Есето на Хавел не може да бъде сред най-успешните текстове тук, просто защото той отказва да дава еднозначни оценки. Няма лоши и добри, няма чернобели оценки, няма омраза, няма любов, няма много нашенски, познати неща в него. Човекът се опитва да говори спокойно, опитва се да не обвинява, макар и да говори за толкова болезнени неща… Е как тогава да бъде лесен за разбиране и оценяване. Как?

- 05-09-2011|мариана – и малкото е важно

Да, така е, но фактът че хората ще го прочетат вече е допринесъл към процеса на мислене, а това на първо време има своята мисия.

Интервю с Изабел Юпер

Автори: Изабел Юпер, Андре Мюлер

Андре Мюлер: В продължение на години сте се подлагали на психотерапия. Каква беше причината?

Изабел Юпер: О, това е нещо лично. Не искам да говоря за това.

Дали сте искали да изследвате подсъзнанието си, за да можете да го използвате в ролите, които играете?

Не, това нямаше нищо общо с работата ми. Психоанализата е метод за себеопознаване. Правех го, за да се справям по-добре с живота. Аз съм сложен характер. Понякога ми е трудно да издържам живота. От друга страна тези трудности са храната за изкуството ми. За щастие съм актриса…

Това, което наричате храна, не го ли изведохте на бял свят едва чрез психоанализата?

Това може и да е бил един от резултатите, Но не беше подтик.

Както е известно, вие сте дошли в киното по случайност. Един приятел на баща ви е успял да ви осигури през 1970 второстепенна роля.

Не вярвам в такива случайности. В момента, в който се случва нещо, човек винаги си мисли, че това е случайност. По-късно обаче разбираме, че не е било случайност. Като младо момиче изпитвах вътре в себе си огромна празнота. Не знаех какво да правя с живота. Нямах цел. Да ставам актриса ми беше нещо безкрайно чуждо. И въпреки това инстинктивно тръгнах в тази посока. Имах неясното усещане, че тази професия може да ми донесе удовлетворение. Значи не е било случайност. Било е предопределение.

Как мислите, защо актьорската кариера е мечтата на всички момичета?

Не на всички.

Но на изключително много.

Защото за една жена това е прекрасна възможност да се изрази, да се представи.

Симон дьо Бовоар е била на мнение, че тази професия е идеалната, защото чрез нея жената успява да изрази по най-добър начин онова, за което всъщност е била възпитана, а именно: да се харесва. Единственото, от което се нуждае, е да изживее до край нарцисизма си.

Това е вярно.

Но Симон дьо Бовоар го има пред вид в презрителен смисъл.

Добре, това е неин проблем. Въпреки това смятам, че тя има право. Може би просто е пропуснала да забележи, че една актриса, за да бъде добра, трябва да прилага нарцисизма си разумно. Не бива да показва във всяка роля всичко, което има вътре в себе си. Инак винаги ще играе едно и също.

Кои способности, достижими чрез чисто усилие, са необходими, за да има една актриса успех?

Това не знам.

Мики Рурк е казал в едно интервю, че всеки задник може да стане филмова звезда.

Аз не съм Мики Рурк. Но пък и не мога да ви обясня какво е нужно, за да се постигне успех в тази професия. Вярвам по-скоро, че човек става актьор, защото не може много други неща. Не способностите, а неспособностите са предпоставката в тази професия. Човек има вътре в себе си някакво безпокойство, неудобство, много негативност. А като актьор може, ако има късмет, да превърне това в нещо положително – като кактус, който цъфти в пустинята. Може да прогони демоните.

Кои демони?

Дарбата да мразиш себе си например. Във всеки ден има поне по един момент, в който се мразя или чувствам виновна. Ние сме възпитани да мислим в шаблони. И когато напуснем тези шаблони и изберем един малко по-необичаен живот, у нас възниква чувството за вина. Чувствам се виновна, защото съм известна, здрава, щастлива, успешна, влюбена или не. Всичко, което правя, се оказва подходящо за моето чувство за вина. У мен има някаква леко параноична тенденция. Боря се срещу нея. Не искам да бъда жертва. Не искам да се чувствам разрушена от обществото.

Играхте жената от Малина по такъв начин, че човек изпитва усещането, че тя се саморазрушава.

Да. Именно това прави тази история толкова изненадваща и модерна. Аз искам да бъда сама отговорна за разрушението си. Когато се саморазрушавам, все пак съм още активна. Господарка съм на случващото се. Не губя достойнството си. Усещането да бъда разрушена от някой друг човек, ме смалява до Нищо. Мисля, че Ингеборг Бахман е виждала това по същия начин. Да бъда своя собствена жертва е нещо по-мощно и по-феминистко, отколкото да приема, че съм жертва на обществото или жертва на мъжете.

Елфриде Йелинек, която е написала сценария, е на друго мнение.

Възможно е. Вернер Шрьодер инсценира фигурата така, както я играя аз.

Какво ви смущава във феминизма?

Нищо.

А какво в него намирате добро?

Много неща. Но феминизмът, както и всяка друга борба, си има своите граници. Когато човек бяга прекалено дълго в една и съща посока, му се налага, за да открие истината, да се върне обратно.

Възвеличава ли феминизмът жените?

Може би. Но това е съвсем нормално. Всяка революция трябва да прекалява, за да стигне до целта си. Инак не може да се печелят битки. Но самата аз вярвам, че вече е достигната точката, от която трябва да се завърнем обратно, за да не изгубим спечеленото.

В момента снемате филм по „Мадам Бовари“заедно с Клод Шаброл. В романа на Флобер една жена си желае син. Там се казва: „Мисълта да има син беше като извинение за собствените ѝ слабости. Един мъж е свободен. Той може да преживее страстите си, да пътува из много страни, да преодолява препятствия и да извоюва щастието си. Но една жена винаги е впримчена…“

Не си спомням това място…

Когато жената узнава, че вместо момче е родила момиче, тя изпада в безсъзнание.

Да, тази сцена е и във филма. Аз припадам при вида на момиченцето. Но си мислех, че това е само някакъв нервен пристъп. Сега вече разбирам.

Шаброл не ви ли обясни сцената?

Няма нужда да го прави. За мен Шаброл е нещо такова, каквото Щернберг е бил за Марлене Дитрих. Той ме познава по-добре от всеки друг. Нямаме нужда от километрови разговори. Просто се разбираме без думи. Аз изиграх сцената без да разбирам защо изпадам в несвяст. Не обмислям когато играя. Това е странно. В главата ми не се случва нищо, дори и в екстремни ситуации. Но плача в почти всеки филм. В Малина плача без прекъсване. Но не мисля за нищо при това. Гледам към светлината. От очите ми текат сълзи. Изпълнена съм докрай от този процес. Единственото, което чувствам, е радостта от играта. Доставя ми удоволствие да се показвам. Плачът също ми доставя удоволствие. Със сигурност това е един много нарцистичен процес.

Какво изпитвате когато четете за себе си, че лицето ви било „дълбока вода, в която може да се гледа непрекъснато“ или „пропаст, в която човек потъва“? Сравнявали са ви и с Грета Гарбо.

Ако бих мислела за това какво пишат за мен, би трябвало веднага да напусна снимачната площадка. Не бих могла да играя.

Но сега не сме на снимки. Как си обяснявате въздействието на лицето си?

Не мога да обясня това. Често не знам какво правя докато камерата снема. Мога да кажа единствено, че да бъдеш актриса за мен означава да задаваш на хората въпроси. Отговори не давам. Ако зрителят изпитва усещането, че пропада в лицето ми до безкрайност, то значи съм достигнала онова, което съм желала. Тогава лицето ми е въпрос, в който се отразява животът – долу-горе така както става при слушане на музика или разглеждане на картина. Всяко произведение на изкуството, всяка проекция на човешки чувства, е въпрос.

Важно ли е за вас да бъдете красива?

Разбира се. Защото, да бъдеш красива е до известна степен част от моята професия. Трябва да изкушавам хората, за да гледат.

Изкушението, би казала някоя феминистка, е типично женско оръжие.

Добре, но има журналистки и писателки, курви и светици. Аз съм просто актриса, а не майка Тереза. Има различни хора и различни оръжия. Защо всички би трябвало да вършат едно и също? Навсякъде е постоянна борба. Ако някой вярва, че актрисите са красиви, защото Бог ги е направил такива, той се лъже. Познавам единствено актриси, които имат проблеми с външния си вид. Марлене Дитрих цял живот се е борила за красота.

Нарекли сте дъщеря си, която играе и в „Малина“, Лолита.

Да, това е много красиво име.

Да. Но то може да се окаже обременително.

Защо? „Лолита“ е заглавието на една чудесна любовна история. Защо да бъде обременително? Може би е проблематично да се казваш Адолф в Германия. Не знам защо виждате всичко толкова трагично. Навсякъде откривате сложности и трудности, а след това искате да проектирате това вътре в мен.

А какво очаквахте? Кариерата ви не е на комедийна актриса.

Но аз не съм онова, което играя. Не съм отговорна за ролите, които получавам. Бих могла например да изиграя добре ролята на Джулия Робъртс в Pretty Woman.

Но сигурно напълно различно.

Да, така е. Имате право. Аз бих я изиграла малко по-страдаща.

Виждате ли. В това е разликата.

Да, но не бих искала да говоря толкова много за страданието си. Не искам да го развявам като знаме. Като актриса мога да изливам цялата си противоречивост и разкъсаност в работата си. Можете да го сравните с един вид екзорцизъм, прогонване на духове.

Значи изкуството ви е един вид терапия.

Да.

Защо тогава трябваше да ходите допълнително на психоанализа?

Добре, ще ви кажа какъв проблем имах, но след това ще приключим с тази тема. Имах – както може би много други хора – проблема, че внезапно бях престанала да бъда дете. Дълго време не исках да бъда възрастна. Защото в момента, в който човек осъзнава, че вече не е дете, той е изгубил рая. Вече носи отговорност. Трябва да все вземат решения. Трябва да се избира посока. От друга страна, като актриса не мога да си позволя да изгубя напълно детството, защото тази професия, или това състояние, има много общо с играта и с послушанието. Аз изпълнявам това, което са си измислили други хора. Това означава, че за да мога да функционирам в ежедневието, трябва едновременно да порасна, и да опитвам да запазя у себе си достатъчно от детското, за да не се проваля в работата си.

Изпаднали сте в опасност да станете шизофренична.

До известна степен, да.

Трябвало е да се предпазите.

Не биваше да попадам в капана да смятам, че съм идентична с фигурите, които играя. Човек става много ленив, когато вярва в това. Нахлузва ролята като пантоф. Не работи. И така си казах, аз не съм личността, която играя, макар и да знам, че използвам много лични преживявания и чувства. Имате ли цигара?

Да, искате ли огънче?

Ще я запаля сама.

В едно по-раншно интервю сте казали, че природата на жената е да се отдава.

Не съм казвала това. Казах, че известна пасивност е необходима, за да може човек да бъде актьор. Трябва да бъдете в състояние да се въодушевявате от идеите на други хора. Трябва да можете да издържате да бъдете желана, искана. Признавам, че за жените това е по-лесно, отколкото за мъжете. Но има и изключения. Марчело Мастрояни е голям актьор, защото в работата се държи тотално женствено.

Жан-Люк Годар си представя актьора като перфектен робот.

На мен каза, че актьорите трябва да бъдат добри войници. Той така говори. Но на мен това не ми пречи. Заснех два от най-важните си филми с него. Не се отнасяше зле към мен. Онова, което има значение за мен е резултатът. Искам да кажа, до определена степен целта оправдава средствата.

Готова сте да следвате един режисьор до края на лудостта му.

Казах ли това?

Да.

И какво да отговоря сега?

В Германия това изречение би могло да бъде разбрано погрешно.

Не, защото аз говоря не за политици, а за хора на изкуството, а и мисля, че мога да разпозная кога лудостта преминава в зло. Не следвам сляпо всичко.

Случвало ли ви се е да кажете „не“ на някой режисьор?

Досега не ми се е налагало.

Често ви виждаме гола по филмите.

В последно време не толкова.

Удивителното е, че голотата ви никога не изглежда неприлична.

Да, това е интересно. Остава си напълно абстрактна. Може и да предизвиква еротични емоции у един или друг зрител. Но при мен не се случва нищо, сякаш главата ми е отделена от тялото. Оставам си безтелесна.

Не се срамувате.

Не.

Религиозен човек ли сте?

Баща ми е евреин, а майка ми – католичка. Възпитана съм католически и, разбира се, винаги съм мислила за бог и религия. Питам се дали вярата би била решение.

Решение на какво?

За живота. За страданието в живота. Когато се чувствам зле, понякога си мисля за тази възможност. Мисля си, че би могло да бъде утешение, но не съм сигурна. Най-често свързвам религиозните усещания с работата си. Може би това е, което правя, когато въплъщавам хора – един вид богослужение.

Филмът „Женски неща“, в който играете главната роля, разпали скандал в църковните кръгове. Бяха подпалени кина, наранени кинозрители. Причината беше в една кратка молитва, която вие изговаряте към края: „бъди благословена, Мария, ти, която си пълна с лайна, гнил е плодът на твоето тяло…“

Знам. Но това беше разбрано неправилно. Познавам много вярващи християни, които изобщо не се почувстваха шокирани от това.

Шаброл отдаде вината за размириците на папата. Нарече го реакционен мошеник.

Добре, това го е казал Шаброл. Аз не го казвам.

Не искате ли да изкажете мнение по онова, което папата обяви?

Напротив, но може би съм малко уморена.

Вземате ли участие в световните процеси?

Разбира се, осъзнавам какво се случва. Виждам много неща. Не съм безчувствена. Във Франция сега има много силна тенденция към расизъм и омраза срещу евреите. Намирам това ужасно. Но отказвам да се държа така, сякаш съм по-разтърсена, отколкото всъщност съм, ако и сигурно да бих спечелила някои симпатии чрез това. Има обективни и субективни причини, човек да бъде отчаян. Не страдам от света. Болна съм в кръвта, в плътта. Дълго време имах чувството, че би могло да се случи да не искам да живея повече. Затова с удоволствие се заобикалям с хора. Обичам лекотата. Обичам Моцарт. Не съм повърхностна. Но не искам да говоря за толкова дълбоки проблеми. Имате вече достатъчно там на лентата.

Януари, 1991

Източник

Изабел Юпер (род. 1953) е френска филмова и театрална актриса, една от най-награждаваните актриси от нейното поколение.

Коментари (5)

- 01-09-2011|Самолет 005 – … липсват ми такива интервюта…

Колко интересно интервю и то отпреди 20 години!

- 04-09-2011|Гост

Здравейте. Бихте ли посочили източника на оригиналния текст на интервюто? Благодаря предварително.

- 04-09-2011|Златко

Щракнете върху думата „Източник“ под текста…

- 04-09-2011|Кръстина – Ювелирна реч

Ювелирна реч – говори и мълчи с неземна мяра!

- 28-09-2011|БС2003

Забележително, това интервю е празник за душата…

„Правилното осъзнаване“ на македонските мюсюлмани

Целта на настоящия текст е да представи вижданията на македонската историография по времето на социализма, която се занимава с темата „македонски мюсюлмани“, или както са по-известни – торбеши. Ще се опитам също така да уточня начина, по който се създава тази историография, както и методиката и инструментите, които използва. Учените, които се занимават с проблема са най-вече Ниязи Лимановски и Глигор Тодоровски и ще се спра на техните, доста обемни трудове.

Обособената група, наричана от авторите „македонци мюсюлмани“ има сходна съдба с българските мюсюлмани. За разлика от тях обаче, македонските са принудени да живеят в една постоянно променяща се политическа обстановка – разпадаща се Османска империя, чести войни, Кралска Югославия, Социалистическа Югославия. Това усложнява идентичността на македонските мюсюлмани, но и ги предпазва от опитите за хомогенизация, които националната българска държава на няколко пъти пробва и преди, и след Втората световна война. Включително български автори като Христо Караманджуков наблюдават, че това население в Македония масово е наричано „турци“ дори в годините непосредствено преди идването на комунизма.[1] С други думи се наблюдава типичната и за българския случай преплетеност на религиозна и етническа идентичност, която прави македонските мюсюлмани първоначално не особено интересни за социалистическите македонски управници. Вероятно трябва да минат известен брой години, за да се утвърди самата млада македонска република преди да започнат някакви опити за хомогенизиране на торбешите, които междувременно се изселват масово към Турция в периода 1952-53 до 1964 г. Причини за изселването са недоволството от купонната система, колективизацията и забраната за носене на традиционно облекло.[2]

Специфичната политика на Македония започва през 1970 г., когато Секретариатът на ЦК на Съюза на македонските комунисти (СКМ) приема становище, че македонските мюсюлмани са македонци от славянски произход. Решението е свързано и с дебатите за нова югославска конституция, която да признае босненците за отделна мюсюлманска нация. През 1979 г. се създава организацията „Културно научни манифестации“ (КНМ), която започва да организира процеса на „преродуванjе“ (възраждане), „себеизнаоганjе“ (себенамиране) и „разбудуванjе“ (пробуждане), помагайки на македонските мюсюлмани да разберат, че са първо славяни и второ македонци. Също така те трябва да запомнят, че вярата не се уеднаквява с националната принадлежност. Трябва да им се „докаже“, утвърди и втълпи, че в никакъв случай не са нищо друго, не са босненци, а най-малко са албанци или пък турци, за каквито някои от македонските мюсюлмани вярват и се представят, че са.[3] Това становище на СКМ е вододелът, който създава условия за процес „на пълно интегриране на македонците мюсюлмани към собствения им народ“. Започват ежедневни публикации във вестниците, изявления по ТВ Скопие за етногенезиса и историческото минало на македонците мюсюлмани и т. н. По същество македонските учени експлоатират т. нар. „изконическа версия“ за нацията, пропускайки промените в демографския състав, културните отлики и социалните граници, важни за конкретния случай.[4]

Македонският учен Стойче Дойчиновски твърди, че организацията „Културно Научни Манифестации“, която формално предвожда кампанията, се е появила по естествен път, т. е във време, когато македонците мюсюлмани вече са били готови и са искали да покажат на всички идентичността си. Но в същото време той казва, че това е организиран системен процес на национална „преродба“ (възраждане) на ислямизирания дял на македонския народ.[5] Интересно е също, че КНМ първоначално е била организация за култура и изкуство, а по-късно просто преминава в културно-научна организация. По-късните „научни трудове“ създадени от членовете ѝ показват доста краткия път, който тази организация е извървяла от изкуство към наука.

Основна тема на учените от КНМ е етногенезиса на „мюсюлманите македонци“. Дойчиновски смята, че чрез обясняване на етногенезиса, трябва мюсюлманите правилно да бъдат насочени към точното национално осъзнаване като македонци. Остава въпросът защо трябва да бъдат насочвани и защо е този страх от възможността да се насочат на „грешната страна“. Изобщо коя е грешната и коя вярната страна?

Така или иначе, като по учебник по създаване на национална идентичност, членовете на КНМ започват да изграждат македонската „свест“ у мюсюлманите. Целенасочено е вниманието върху образователната система – обръща се вниманието на учителите да нямат пренебрежително отношение към учениците с друга вяра и „правилно“ да ги насочват в национално отношение[6].

КНМ организират свои секции за фолклор и етнология и правят мероприятия в самите населени места – фолклорни фестивали и игри, като фестивала за народна музика и инструменти в село Долнени, републиканско ревю на народни носии в Струга и не на последно място регионално ревю на народни носии в Кривогащани.[7] Според Стойче Дойчиновски младите селяни мюсюлмани дори питали защо се е мълчало досега по националните теми. Те съжалявали, че не са имали възможност „по-бързо да го доживеят националното чувство“.[8]

Плодотворният „учен“ Ниязи Лимановски, основната фигура в КНМ, влиза и в ролята на сценарист на сериала „Да ви се представим“. От 1983 г. той е излъчван по ТВ Скопие. В няколко епизоди се обяснява на македонците християни, че те имат брат, когото не познават и не признават, а трябва дори и да го обичат. Говори се за „генетичните“ връзки между християни и мюсюлмани.

Сериалът обяснява също и на самите мюсюлмани, че са македонци. Филмът обхваща следните теми: „главните характеристики на ислямизацията, етническият континуитет (славянско-македонското потекло), изразен през топоними, други етно-социални характеристики и пролетните и други обичаи“.[9]

След излъчването на отделните серии от филма, членове на КНМ ходят по къщите на хората, за да водят разговори за „съдържанието на емисиите и целите, които трябва да се постигнат с тях“ (ако случайно досега има още някой който не се е „осъзнал“ като македонец, бива му лично обяснено). Според докладите от тези разговори, мюсюлманите са били доволни, че „е имало какво да научат за себе си и да се почувстват горди, защото допреди много малко са знаели колко са и докъде са разпространени.“[10] Има и поетични опити. В типичен приповдигнат стил Ниязи Лиманоски пише, че поетично пръв е „опеал“ трагиката на ислямизираните македонци Саме Жарноски, който пише прочувствени стихотворения за село Долна Река.[11]

Според Стойче Дойчиновски просветителските усилия на КНМ са доказали, че „торбешите са всъщност македонци, които говорят македонски език, имат македонски обичаи и традиции и са задоени с македонски патриотизъм“. Материалите са „разкрили националния идентитет и етническа принадлежност на голям брой хора, които дълго време са имали „съмнителен“ статус и не са имали храброст или възможност да кажат пред света, че са македонци“.[12] Остава отворен въпросът как мюсюлманите са успели вече да се „задоят“ с македонски патриотизъм, след като наскоро са разбрали, че изобщо имат национално чувство.

Въпреки всички усилия, Дойчиновски признава, че „етно-биологичните процеси при македонските мюсюлмани не са достатъчно диференцирани и трябва да бъдат премахнати всички външни влияния, за да бъдат те правилно насочени и ориентирани“.[13]

Правилното насочване се възприема като начин да бъдат „санирани техните прихологически травми, получени в миналото, когато заради историческите обстоятелства са били изтръгнати от корена си“.[14] Също така „националната преродба“ помага да се „изправи една историческа неправда и мюсюлманите да намерят своето място в живата тъкан на своята матица – там откъдето е техният произход. По този начин ще приключат всички техни човешки травми.“[15]

Основно оръжие за „ориентиране“ са опитите за доказване на славянския произход на македонските мюсюлмани.

Много внимание се обръща на ислямизацията, като неуморно се посочва, че селата в които се живели торбешите са със славянски характер, а хората са имали македонска идентичност, която после частично загубват с ислямизацията. Глигор Тодоровски твърди, че македонските мюсюлмани всъщност са се чувствали част от македонската народност още от XV век, т. е. в най-ранното завладяване. Така на много страници е изписано и „обяснено“, че въпреки албанизирането и турцизирането, на подсъзнателно ниво торбешите са запазили своята македоно-славянска идентичност.[16]

Отказването от християнската вяра е представено като отказване от народната принадлежност и приемане на друга заради привилегии в османското общество. Впоследствие им е било вменявано, че са турци, а за това помагало и лошото отношение на македонците християни към тях. Така постепенно самите мюсюлмани и християните повярвали, че торбешите са турци, а не македонци мюсюлмани.[17]

Македонското християнско население не било възпитавано да обича мюсюлманите като част от македонската самобитност. Но това отношение съществувало само до Втората световна война, защото след това самите мюсюлмани сами се представяли за македонци и това само породило „културните манифестации“.

Освен ислямизацията, основен аргумент в изследванията на македонските учени е езикът. Той е най-видимото доказателство за общ произход и разбира се винаги се изтъква. Благоя Корубин казва: „Наричай се както искаш – ако принадлежиш към определена национална и езикова общност, ако езиково живееш с един определен език като свой роден език, хората ще те познават и идентифицират по този или онзи фактор, но най-вече по езика, който остава основен и постоянен фактор и белег на националността“.[18]

Този език се разграничава специално от българския. Според Ниязи Лиманоски македонците мюсюлмани в България са подложени на национална, езикова и верска асимилация, както разбира се и македонците християни.[19] Това не пречи на учени като Глигор Тодоровски да превеждат абсолютно дословно български автори като Стою Шишков и Васил Кънчов, с уточнението, че става въпрос не за български, а за македонски мюсюлмани. Макар цели техни текстове да са преписани, подобни български и сръбски учени са посочени като служители в полза на великосръбската или „великобугарската“ идея.

Освен българите, основни врагове на „правилното“ македонско самоосъзнаване са албанците и турците, които в очите на македонските учени от периода са постоянна заплаха за идентичността на торбешите. Ниязи Лиманоски стигматизира поддаващите се на албански и турски „влияния“: „Поради верския фанатизъм и заблуди отделни социални слоеве от македонските мюсюлмани, които се намират главно на по-ниско културно ниво, са изложени на постоянен натиск от неприятелски подбуди.“ Според него албанските и турски националисти правят всичко, за да може македонските мюсюлмани „да бъдат всичко друго, но не и това, което са всъщност.“[20]

Като особено опасни са представени албанските мюсюлмани, които заради привилегиите си в Османската империя са имали възможност да тероризират и дори да гонят християнското население от родните му места. Особено неприятелска се вижда албанската роля през Втората световна война, когато те, според Ниязи Лиманоски, са се изявили като „квизлинги“. Тогава териториите в Западна Македония влизат в територията на фашистка Италия, реално под албанско управление. Окончанията на фамилиите на македонските мюсюлмани са сменени с албански, отварят се албански училища, а много македонски семейства са изгонени от родните си места и изместени от албанци. Албанците принуждават населението да носи и типичната албанска бяла шапка.[21]

Албанците се виждат като заплаха и в ново време, като се предполага, че те карат македонците мюсюлмани да се изселват в други градове в рамките на Македония или дори да емигрират в Турция.

Пропуска се фактът, че ислямът навлиза много трудно сред самите албанци, които от друга страна далеч не са третирани с голямо доверие от османската власт.[22] Преекспонира се албанската религиозност и в съвременната на авторите социалистическа Югославия.[23]

В категорията „врагове“ влизат и тези македонски учени, които не приемат тезите на Лиманоски. „Те наливат вода в мелницата на враговете на македонския народ и народът ги нарича ‚продадени души‘„.[24]

Македонските учени често си противоречат. Те неведнъж заявяват, че ислямската религия променя условията и съответно пречи на това население да има обща национална идентичност с християните.[25] Благоя Корубин дори пише, че в нацията няма статика и идентичностите са променливи.[26] В други публикации обаче, същите учени „доказват“, че мюсюлмани и християни винаги са имали еднаква национална идентичност. Например Ниязи Лиманоски казва: „Когато говорим за развитие на националната мисъл при ислямизираният дял от македонския народ, трябва да констатираме, че тя е „дзиркала“ (надничала) през историческото пространство и време и винаги е била потискана от други външни сили и хватки“.[27]

Лиманоски обяснява, че в ранните години на Османската империя нацията като обществено-историческа категория още не е на историческата сцена. Същевременно той казва, че „народното чувство при македонските славяни е стояло дълбоко скрито в душата. Според него това „чувство за принадлежност към македонските славяни е било защитено от християнството“ и е просъществувало в тежките години на робство.[28] Интересно как нещо, което още не е на „историческата сцена“ може да бъде в душата на македонските славяни.

Объркването става още по-пълно, защото Лиманоски пише, че ислямизацията е довела до „отродяване и денационализация“. Според него „с приемането на исляма се сменя статусът и икономическото положение на човека, но се губи собственият национален и цивилизационен идентитет. Тук е кръстопътят и разделянето на едно стъбло в две различни дървета, противно на изконния корен.“[29] По думите на Лиманоски излиза, че македонските мюсюлмани успяват не само да имат, но да загубят нещо, което все още го няма в историята.

Безпроблемно, още в същия текст, Лиманоски твърди, че македонските мюсюлмани имат македонска национална идентичност, „вътрешен инстинкт за славянски произход“ и „еднакви психически особености с македонските християни“ и винаги са имали, макар вече да е писал, че са ги изгубили с ислямизацията.[30]

Незнайно защо, може би преценявайки аудиторията си, Ниязи Лиманоски неимоверно много пъти повтаря едни и същи тези в писанията си, като дори често пъти доста директно обяснява същността на работата си: „целият процес е най-потребен за самите македонци мюсюлмани, които бяха флотната маса и беше нужно някой отвътре да го разбуди заспалото национално чувство и да им го върне. Трябваше да се родят Културно научните манифестации на македонците, като самородна организация, която работи на полето на историческият континуитет на развоя на националното самосъзнание, етноисторическата култура и за правилно национално осъзнаване“.[31] Лиманоски признава: „организирано създаваме ново историческо съзнание“, а също и: „македонският мюсюлманин трябва да чувства държавата като своя и да не търси друга и чужда национална държава извън националните македонски граници.“[32] Според него торбешите трябва да обичат и пазят Македония, „като зеницата на окото си“.

Друг парадокс при Лиманоски можем да открием в това, че той постоянно повтаря как старите мюсюлмани са носителите на спомена за общия корен, но същевременно вижда, че на практика именно те са най-консервативни и резервирани към тезите му. Тяхната немакедонска идентичност Лиманоски сравнява с „инфекция“.[33] Според него „правилното отношение към майчината македонска нация на македонските мюсюлмани и техните патриотични чувства са естествено явление. Всеки културен човек трябва да е неясно със своята истинска национална принадлежност, т. е. за националната група, с която го свърза езикът, другите характеристики и историята.“[34]

Освен с „исторически“ аргументи, някои македонски учени се опитват да докажат славяно-македонския характер на македонските мюсюлмани (към които те включват и помаците и гораните в Косово) със „заемки“ от другите науки. Божидар Димовски подчертава „славянските черти на лицата им“. Специално гораните, според него, поради „ендогамията си са създали отделен тип човек – гораните са здрави и крепки хора, със среден и по-висок ръст, преобладава кестенявата коса, с истински славянски черти (…) с дълбоки, живи и малки очи, в които могат да се разпознаят следи на влашки предци. Те са с доста жива интелигентност, издръжливи и мирни. Особено жените са запазили особено чист македонски говор.“ Турците от друга страна, според Димовски са „мургави, с черни коси, очи и с широки скули, близки по вид с монголите и татарите.“ Славяните според него са „европейски народ, високи, русокоси, синеоки, с издължени лица“.[35]

Друг учен, Риза Мемедоски се изявява като експерт по генетика, кръвни групи и РХ фактор. „Известно е, че в Европа преобладава кръвна група А, а колкото повече се отива на изток, преобладава кръвна група В, която е застъпена в централна Азия, там където е прародината на турците. Що се отнася до РХ факторът, също има разлики. Отивайки на изток намалява процентът на отрицателен РХ фактор, а расте положителният. В СР Македония по данни на центровете за трансфузия няма разлики между православните македонци и македонците мюсюлмани.“[36]

Мемедоски борави дори със „стоматоложки“ факти: „според това дали горната челюст е широка или тясна, тя се нарича Азия, Африка или Европа. Азия е широка и прилича на хипербола, Африка е доста тясна и прилича на парабола, докато Европа, считаме, че има нормална закривеност.“[37] Челюстите на македонските мюсюлмани изглежда са доказано европейски. Глигор Тодоровски също засяга „биологичната тема“, обяснявайки че македонските мюсюлмани водят капсулиран живот и рядко се женят за външни хора, което създава „възможност за дегенеративни промени в биологичен смисъл, но пък запазва всички характеристики преди ислямизацията“.[38]

В пропагандата си македонските социалисти се стремят да обхванат дори най-интимната сфера. Въпреки че заявяват, че нямат никакво желание да спират смесените браковете, е отбелязано, че те често водят до приемане на турски или албански идентитет. За това „е нужна засилена културно-просветителска работа за изучаване на историческото минало на ислямизираните македонци, за по-нататъшно утвърждаване на техните богати традиции и фолклор, за съзнателното отделяне на верския от националния фактор, защото религията не е основа за определяне на национална принадлежност.“ (може би, когато жените разберат, че албанците и турците в миналото не са били много благосклонни към торбешите, ще спрат да се омъжват за тях).

В крайна сметка македонските „възрожденски“ усилия остават по-скоро на пропагандно ниво и не ескалират до насилствената фаза, позната в България. Проблемите в самата югославска федерация вероятно също допринасят за отслабването на хомогенизаторския патос. След падането на комунизма и формирането на Македония като самостоятелна държава, наследник на КНМ продължава да съществува, но вече без такава държавна подкрепа, под името Съюз на македонците с ислямско вероизповедание начело с Исмаил Бойда.

Настоящият материал в никакъв случай няма за цел да анализира етногенезиса на мюсюлманите, населяващи днес Македония, а само да маркира доктринерските виждания на македонската комунистическа историография по темата. В известна степен внушенията от тогавашната кампания са все още валидни в македонското общество, макар там вече да има отделна партия на македонците мюсюлмани, които не смятат себе си за „кръвни братя“ с християните и настояват за отделна торбешка националност – Партията за европейско бъдеще на Фиат Цаноски.

Авторът на този текст предпочита да остане анонимен.

Истинските голи жени

Автор: Ели Иванова

Jennette Williams: „The Bathers“ from Center for Documentary Studies onVimeo.

Определено страдаме от липса на голи жени около нас. Вярно е, че всички публични пространства преливат от реклами на каквото и да е, c (полу)голи девойки като стръв. Но колко истински жени сте виждали голи и дали това има някакво влияние върху вас?

Преди те бяха повече. Да, нямаше реклами, но без да са ме водили на нудистки плажове като малка аз съм виждала повече истински жени без дрехи, отколкото децата в днешно време и смятам това за положително влияние. Смятам, че асоциирането на голотата стриктно с консумирането на продукти, с някакъв статус в обществото или с точно определена норма за красота е също толкова голяма пречка пред вътрешната хармония, колкото и анатемосването ѝ.

Освен на нудистки плажове, които определено имат роля в нормализирането на голотата и тялото, но които бяха изключително лятно явление, имаше и обществени бани. Доста хора ги посещаваха – дори и да имаха баня вкъщи – защото с душ „човек просто не може да се изкъпе добре“. Като клиент на такива бани заедно с баба ми бях изложена на паноптикум от женски тела, включително и на познати, срещнати случайно там. Срещала съм строгата учителката по математика с дъщеря ѝ, моя връстница и студена надменница. Там всички бяхме равни. Голотата ни сближаваше в някакъв вид негласно съучастничество. Показваше на нас, малките момиченца, разнообразието от нормалните тела, обединяваше ни в някакво женско очакване какви може да бъдем.

Обществените бани не са изключително ориенталско явление. Да си спомним, че водят началото си от римските (и гръцките) бани, които са били забавление с приятели и начин за социализиране, освен практическо почистване на тялото. Те изчезват през късното Средновековие и Ренесанса, но британците, тези върли почитатели на Османската империя, пренасят хамама на британска територия и той става доста моден по викториански времена. Напоследък такива бани се появяват и другаде в Западна Европа, но са вид пренесена екзотика, подобно на дюнерите като улична храна.

Но нали липсата на хамами на Запад не означава, че всички са имали домашни бани с течаща вода и затова просто не са имали нужда от тях. Напротив, къпането в домашни условия е било също толкова сложно и трудоемко колкото и по балканските земи, но просто са го решавали с онези емайлирани кани на сини цветчета и вани от порцелан или по-долен материал, в условия на домашна интимност. И са изпускали, според мен, една прекрасна възможност за социализация:).

Всъщност нехамамски обществени бани в Западна Европа е имало доскоро, макар и малко на брой, обикновено край гарите в големите градове. Тяхната функция е била практическа, главно за пътуващите, които не са имали удобства за къпане и без нищо общо с удоволствието. Една известна фотография на Робер Дуано (която сега не успявам да намеря) показва фоайето на парижката обществена баня – на вид толкова анонимно, че би могло да мине за чакалня на произволна служба.

Дженет Уилямс, фотографката от клипа горе, показва истинските голи жени такива, каквито ги познавам от детството, а и от света днес. Без никакви притеснения от голотата си или изобщо за съвършенството тялото, те са дали разрешение не само да снима, но и да публикува снимките. Тя е снимала в истанбулските хамами и в будапещенските минерални бани.

Освен че голотата премахва много знаци за йерархия и дори идентичност и така сближава, тя за съжаление премахва именно много знаци за идентичност. Например западноевропейското изкуство е пълно с голи жени, играещи роля на статисти и фон на облечени мъже, извършващи героични дела. Жените в тези картини са уязвимите, похищаваните, невинните в голотата си, а не действащи лица. Но в баните, където няма мъже, те не са фон, а играят себе си, без дрехи.

Източник

Ели Иванова живее в САЩ, където е преподавател по литература и култура. Освен в книги, хора и техните светове, тя се задълбава и във фотографията, човешките права и дребните незабележими неща.

Коментари (5)

- 01-09-2011|Самолет 005 – … изключително точно наблюдение…

Същото се отнася и за съвременните млади мъже. Благотворната голота липсва, както казва авторката и това влияе силно върху психиката на младежи и девойки. Сексът вече е престиж в друг аспект от предишният му пърформанс, а сексапилът се превръща в добри обноски…

Един смешен факт. Мъже на по 30 години, тоест следказарменото поколение, не са виждали на живо друг пенис през живота си освен техния собствен. Дали им е трябвало? Авторката дава прекрасен отговор, но онагледява тезата си с голи жени…

- 04-09-2011|Кръстина – Поздравления,

Поздравления, хубаво напомняне за позакъсняло говорене по темата!

- 04-09-2011|vi

Странно е, че тъкмо вчера си мислех за същото – за банята с тасовете за поливане и разни подобни вълнуващи детския ми /тогава/ ум подробности, за нудистките плажове, на които, освен всичко останало, се купуваха „ценности“ като „Nivea“ например. Затова намирам за интересно съвпадение натъкването ми на този текст днес. По-важното е, че вълнението ми от написаното произтича от друго съображение, разбира се. И аз тревожно мисля, че състоянието на естествената голота е придобило и придобива все по-противоестествени измерения в наши дни. Анихилира се някак. Вместо това в масовото съзнание се натрапва идеал за „тунингова“ хубост, от която ти иде да повръщаш. А и авторката е права за това, че при всичката голотия истински голи хора трудно се виждат. Несправедливо е, защото човешкото тяло е неустоимо красиво в състояние на пълната си естествена голота. Снимките, които са прекрасни, го доказват.

- 05-09-2011|Валя – Да ти имам проблемите!

Статията ми хареса много, одобрявам написаното в нея, но то предизвиква, поне у мен, възклицанието „Да ти имам проблема!“Нямам го, едно, че току-що съм била на дивия плаж на Карадере, където хората с бански правят по-голямо впечатление от от тия без, друго, че го засенчват далеч по-насъщни нужди от тази да гледам голи хора. Иначе авторката е права, хората трябва да се възприемат такива каквито са, голотата им е красива, когато е естествена, навремето обществените бани допринасяха да се чувстваме добре в тялото си.

- 10-02-2012|Еми

Много ми хареса тази статия.:)

Яворов и демоните на българския дух

Автор: Румен Леонидов

Тази година се навършват 90 зими и лета, откакто ние, българите, убихме поредния си свиден син. От тогава до днес житейската драма на Яворов се измества и донамества от ефирните шаблони на митологията и от еснафския интерес към клюката… Днес вече не можем да кажем Пейо и да не добавим Лора, както и обратното – когато кажем Лора, разбираме Яворов. А когато кажем Пейо Яворов разбираме голям поет…

Защо голям и с какво голям е въпрос с повишена трудност. Голям не защото е висок, сух и смугъл като първобиблейски апостол, за когото македонските моми казвали: „И това ми било харамия – прилича на светия!“ Дали е Голям, защото е загадъчен и затворен в унеса си дух, чиито копнения и кроежи остават дълбоко чужди и неразбираеми за душите на бездуховниците, които обаче му се възхищават, защото е така възприето и прилично?

В продължение на повече от 100 години малцина са онези, които откровено са си признали, че Яворов е модно явление и като всяко модно нещо след време ще си отиде по реда на модността. Времето обаче е опровергало тези единични гласове, но неразбирането и митологизиране на поета продължава. За радост на Пенчо Славейков и след рухването на социализма Яворов си остава нечетен, нечитаем, неинтересен не само за „фасулковците“, според израза на Пенча. За фасулковците е разбираемо, както и за наследниците им. Мнозинството от нашите сънародници са точно такива, най-обикновени цървули, бизнесмени, атлантици, политически експерти, депутати, партийни строители, преводачи и проводници на модерността, национални радетели на края на националната държава… Те не четат поезия, защото нищо не четат.

Големият въпрос обаче е защо Големия поет, в когото всички май искрено се кълнат, и днес не се чете. Освен задължително в училище и по време на един семестър в българските филологии… Не че Славейков е любимец на демократичната младеж, обратно – повечето деца не искат и да чуят за неговата задръстена интелигентност, но същите деца се хвърлят с чистотата си връз Ботев, Димчо, Гео и Вапцаров… Дали защото изброените са по-отворени като системи, по-изразително емоционални, по-лесно сдъвкаеми от душата и сивото вещество, или защото не са стилисти-символисти, или да отидем още по-нататък – дали защото и на днешното мнозинство всичко самотно им е адски чуждо…

Глобалното село е къща без тайни – всичко се вижда, чува и коментира. Къде в тая къща умореният от шума и думането човек може да се усамоти? Никъде. Поради което погледите ни са обърнати предимно навън, а навътре гледат само шизофрениците и психоаналитичките, тези нови циганки на цивилизацията.

Не само не е модерно, но е и несвойствено днес да се опитваш да преодолееш архаичния език на самотата, неяснотата и тъгата у мрачния Пейо Яворов, да нададеш ухо за нейното съзвучие, да изостриш сетива за нещо, което не е полуфабрикат за непретенциозни телезрители…

Вярно, самото занимание с чиста поезия без политики, идеологеми и социални идеи вече е занимание непрестижно, недоходоносно и ненужно за макдоналдовото ни общество, гладно и жадно, но и алчно и консумативно като останалите европейски и северноамерикански общества… Така че според мен нечетенето на Яворов не е национален проблем в световното нечетене изобщо, макар че иде реч за един от най-емблематичните ни национални поети. Ще приведа пример за доказателство.

Преди повече от 30 години българската комунистическа власт решава да осъществи износ на култура в Англия (поради невъзможност да им изнесем революция от съветски тип). От дистанцията на времето подобна литературна инвазия ми се струва вече дори правилна, особено на фона на сегашната ни държавна деградация и денационализация. Но да се върнем към фактите – Министерството на културата се обръща към авторитетно лондонско издателство с предложение да финансира излизането в Англия на английски език на антология на родната поезия. Представителите на сто и кусур годишното издателство са озадачени, но предлаганите суми и финансови условия са повече от чудесни за всяка частна книгородилница… Британските литературни консултанти внимателно разглеждат представените преводи и подстрочници, правят своите справки и анализи и заедно със собствениците на къщата дават работен обяд на нашата делегация. След общите приказки и любезни по английски наздравици шефът на издателството дава думата на консултантите. В настъпилото гробно мълчание пропито от банкетно очакване те заявяват: „Господа, изчетохме всичко, което сте ни представили за четене. За съжаление, тази българска антология в този ѝ вид не би могла да излезе с марката на нашето издателство. В Англия този тип лирика не би намерила никакъв прием и пазарният провал на подобно издание би било провал и за вековното ни издателство. Затова, въпреки изгодните финансово условия, ще трябва да ви огорчим и да откажем поръчката“.

Дали конфузът е бил голям? Едва ли, освен за момента, защото родните ни литературни представители много добре са знаели какви високопоставени и обществено заслужили лирици са били включени в антологията, с какви тематични търсения и находки сме искали да смаем английския читател. Докато работният обяд следвал своя работен ход безкомпромисните рецензенти били подложени на внимателно подпитване – все пак кои поети от посочените тук биха имали успех сред консервативната и прогресивната мъглива британска общественост…

Двамата консултанти едновременно възкликнали: „Има само един – Пейо Крачолов Яворов!“

Не разказвам тази действителна случка само защото съм в Чирпан. Разказвал съм я и другаде по различни поводи. Научих я и я запомних дословно от един истински поет в прозата ни като Йордан Радичков. И той не знаеше кои наши поети и с какви творби са били включени в тогавашния партийно-класов подбор, целящ да представи витрината на националния ни дух, но едва ли, според мен, Яворов се е харесал с реалистиката си, която тогава, а може би и до днес, най-вече се изучава в училище. Убеден съм, че чирпанският чародеец е блеснал в сивотата на задължителния някога соцреализъм с любовната си лирика, която и днес е неподражаема с финеса си, с музикална си фраза и философска опредметеност. Яворов лесно се помни и цитира тъкмо чрез необикновените за него, до преди него и след него елегични прозрения на духа, с изречените с лекота обобщения, с наситената с простота и безкрайност метафоричната насоченост.

Всичко изброено и в буквален превод би приятно смутило и заострило вниманието на опитното ухо на истинския ценител на магията, наречена кой знае защо поезия…

За поезията е нужно въображение, а днес туй човешко свойство е сведено до недъг и недостатък, особено ако не е насочено към пазарната идеология. Днес читателят е зрител, той гледа картинки и хвърля поглед на текста под тях, днес читателят се е превърнал във воайор, който пропуска през очите си снопа светлина и го запраща из полираните улеи на мозъка си. Там информацията престоява за около десет секунди и тръгва да излиза във формата на кока-кола и биг макове с колбас…

Прав е политологът Иван Кръстев, че предишната държава не е репресирала „Бийтълс“ и „Стоунс“, както ни се струваше тогава, а простотията на масовата култура, най-общото подобие на култура, съставено от шоупорно-чалга зрелище. Защото сега, когато я няма тази идеологическа репресия, никой не слуша класиката на четворката от Ливърпул, никой не чете неодобряваните през социализма декаденти от кръга „Мисъл“, защо обществото ни е загърбило художествеността и никой не се заема простичко да обясни величието и неповторимостта на призванието, определяно като поезия… А продължаваме да смесваме духовното с биографичното, вътрешното с външното, да произвеждаме от поетите си социални фигури. Днес никой не би се наел да съблече героичното и драматичното като житейска опаковка от високите духове на Ботев, Яворов и Димчо и да ги съизмери в европейския и световен духовен елит, да съпостави техните чисто голи души с други изключителни извисявания. Все още в съзнанието на дечурлигата се набива, че Ботев е велик национал-революционер, убит от неизвестно лице, безгробен и митичен. А поезията е изкуство, а не политика. Не се замисляме какво ще остане извън историческите щампи от Ботев без героичната му самосмърт, както от Яворов без полудялата от ревност и лилава порочност Лора, що ще е в лириката ни Димчо без нелепата му смърт на фронта. Нима удушаването на Гео е по-важно от експресивната му словесност, от оварваряването на поетиката, от изключителната му интелигентност и естетическа дързост? Нима Смирненски ще пребъде с прословутите си ескадрони или с ореола на охтичав юноша бледен, без време върнал се в семейството си от ангели… Или с нежната си, моцартова лирика. По подобен начин е убит и уникален поет като Фурнаджиев, вкаран от години в схемите на въстаническата, септемврийска литература с обезателните му конници, конници, конници, което не е измежду най-универсалните му постижения, оценявани от днешна гледна точка…

В случая се питам и какво трябва да се изучава сега от чирпанския четник, от къде трябва да започнем обживяването му за съвременността? Във всеки случай не от човешката му драма, защото ниските закони на великата буржоазна контрареволюция и нейните глобалистични разбирания изключват сантимента и трагедията. Но включват мелодрамата, сапунената опера, розовия сериал, кухите кукли на красотата и максимално опростената посредственост с щипка човещина…

В някакъв разговор преди време на запис за една софийска кабеларка стана дума за героичното и псевдогероичното, за примера на Ботев и за популизма на Яворов, който му е подражавал и хукнал да освобождава Македония… Понеже ние, българите, сме лишени от съхранено дворянство, ролята на синята кръв, на аристократична прослойка и на национални водачи много често са поемани от поети или личности, заредени с поетическо безумие и безпределна дръзновеност… Ето, казах в това телевизионно волеизявление, Раковски е личност с гениални заложби, търсения и виждания, но посредствен поет, чиито „Горски пътник“ е лъжица за студентската уста, но не и хляб за средношколската душевна столова. В същото време харамийския период на Яворов е смъглен и принизен едва ли не до малък патриотичен каприз на болно за слава момченце, до болезнена, но много рискована имитация на Ботев… Заради идеологическата и безполова обществена мъгла около „случая Македония“ и македонските движения, години наред „популизма“ на Пейо или се премълчаваше или се пренасочваше към народнячеството, което е симпатично, но е „неосъзнато“ според комунистическата вяра и марксистко-ленинското съзнание.

Първо, за каква показност и популизъм може и да става дума, щом рискуваш живота си? Колцина в нашата нация са способни на подобно смъртоносно за съдбата си стихосложение? За каква митомания става дума, щом никой друг писател или критик не се реши като Яворов да грабне пушката и да застане с тялото си пред явна гибел?

Въпреки че съм срещу преекспонирането на битовото и смесването му с битийното, без внимателен препрочит на премълчаваните македонски яворови възвишености и целеустремености, няма да можем открием трите най-важни ключа към неговата стоическа, мъченическа и миросъздателна сгъстеност.

Не неговата биография прави естетиката му любовна. Наричат я егоистична, едва ли не куха, безпомощна, камерна, такава е в очите на някои от съвременните му критици. Яворов обаче е болен за любов и боледува като нещастно влюбен. В България, в майката родина, в женското начало, в детското и девственото у Мина… Успехите му сред публиката са факт още преди да се опита да се пофренчи, още преди калфата да е станал истински майстор… Но когато майсторът е вече налице, Яворов е отдавна мрачен маг, чиито магии никой не вижда и не предвижда. Зримите и звънки стихове са забравени, магнетичните модерности са преодолени, както и зодиакалната му предопределеност да бъде земен, упорит до инатливост, да бъде трагичен реалист. Обратно – майсторът е вече прикован между духовната си енергия и високата си култура и културата си на житен клас, на органичен стрък, чиито вкоренени подземни продължения са невъзможни за изтръгване.

Затова днес е зле осветлен комитският му период, който не бива да се проявява като фатална фотоплака, претендираща за кой знае каква художественост. Защото, първо, не съществува в целия си завършен вид, и второ, плаката е ценна най-вече със своята автентичност, с историческата си достоверност. Но новото ѝ, съвременно проявяване е задължително най-вече като поглед към епохата отвътре и като поглед откъм поета навън. Ракурсът трябва да бъде двупосочен – първата ни въображаема камера да е над тялото и да следи движението на четника, а втората едновременно да работи през очните дъна на душата и зениците на тъмния като дуло дух…

Наскоро излезе томче с кореспонденцията на Яворов, част от която бе известна, друга неизвестна, трета просто безинтересна, но в края на изданието са поместени спомените на руския журналист и политически емигрант Владимир Викторов-Топоров за срещите му с Яворов и Т. Александров. В тях има и нещо като интервю с поета, казвам нещо като интервю, защото смисълът и логиката на казаното са пейови, но стилът и лексиката е на руснака. От това на практика политическо събеседване става пределно ясно, кога и от кого на дело Яворов е умъртвен: от своя народ, от своето българско общество, от неразбирането на това общество, че трябва да отвърне очите си от собствената си свобода и да види робията и гнетията на родните си братя в Македония. Яворов е ужасен от националния ни егоизъм, но към момента на разговора е още само натровен с национална печал, тъга и мъка. Десет години по-насетне вече ще е докаран до първото си самоумъртвяване, чийто преповтор плюс погълната вече истинска, а не духовна отрова, слага край на изтощения мрачноок рицар, осмешен и неприспособим като идалгото дон Кихот. От този момент Яворов се превръща в истински литературен герой, заради когото години наред е забравен истинският лирик със същата фамилия, физически вид и фатална привлекателност.

Поетът два пъти стреля в себе си. Преди това не е убивал човек. Дори докато го гърмят като четник и войвода. Както сам казва: „Но, ако биха ме попитали убивал ли съм, без да се замислям, бих отговорил: Не!“

И добавя: „Не бих счел своята поетическа дейност заслужаващо каквото ѝ да е внимание, ако като червена нишка не преминаваше в повечето от моите стихове идеята, постоянно да напомня на българите за това тяхното назначение. Защото кому е нужен в наши дни поет, който не отговаря на тези въпроси на читателя“.

Край на цитата. Оказва се, че българският читател и тогава не е имал нужда нито да си задава актуални национално-значими и отговорни въпроси, нито е чакал, дочакал или, не дай Боже, даже разбрал отговорите на своя сънародник Яворов. Социалистът, реалистът, романтикът у смуглия чирпанлия остават неразбрани, недооценени, неосъществени. Какъв ти тук популизъм, той дори не стрелял в човека! Но видимата част от раздвоения козирог се превръща в обвивка на умъртвения от отчаяние, печал и оскърбление читав човек.

Обикновено най-пламенните революционери стават после най-жестоките деспоти и диктатори. Яворов и тук е изключение – огледалото е обърнато навътре, масите са оставени в ръцете на историята, съдбата се оказва по-силна от отделното желание и отделните възможности на един отделен, изпълнен с нечовешки горести човек… Печели българската словесност, чиято прелест след години е усетена дори и от специалистите на Британия. Печели българската словесност, която все повече губи своите читатели, но която нищо не губи, защото е част от високо, от надстроечното, над материалната обреченост на света, над собствената ни обредна обреченост, над всичко, което е потворимо и несъвършено.

Яворов е вечен – мяза на черна чепка тракийско грозде, чиято кръв възбужда към живот, а не събужда за смърт. Яворов остава най-влюбеният предводител на влюбените българи, поетът, който силно люби, но мрази само собственото си безсилие пред насилието над своя народец. Пейо успява чрез тъги и терзания да претопи омайващата си омраза и да я превърне в упойващо духовно докосване. Онова, което на изток наричат дзен изкуство и философска практика, оплодена от хиляди умове и духовности, Яворов сам сторва за някакви си 36 самотни години и за още сто и 26 безсмъртие, сам в часовете на своята си синя мъгла, в сладката тръпка на бледосинята светлина.

Пейо Крачолов Яворов е от осъществените личности на трагично неосъществилия качествата си етнос, сакрално същество, чиято земна мисия, макар и прекъсната, може да се приеме за изпълнена. Мисия, която освен душевно удовлетворение му донася и нови изпитания по неразбиране и самота. Защото някой трябва да показва на другите силата на другостта. Някой трябва да показва, че и Бог понякога е влюбен и тогава шепне любовните си истини чрез най-подходящата душа, мятаща се на земята. Каквато е и продължава да бъде безсмъртната душа на пеещото същество Пейо К. Яворов.

Убит с безочливото невнимание от своя малък, но заслепен до ослепяване народ, който не вижда накъде отива, защото я няма линията на живота му, която само поети като Тоз могат да удължат с острието на българската си кама…

2004 г.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (10)

- 30-08-2011|Марияна Георгиева – За Яворов и демоните на българския дух. Прекрасен текст, удивително проникновение…

- 31-08-2011|Читател – Паметници…

По този повод бих искал да попитам Румен Леонидов какво е мнението му за кичозната инициатива в порядъка на „украсата на София“ да се сложи „бюст-паметник“ паметник на Блага Дим. „между Яворов и Ботев“, както е обявено от някакви хора, които събират пари за това от почитателите ѝ. Това е поредната нашенска недомислица. Не събраха ли пари от томовете ѝ?

Тя би умряла от срам, мисля аз.

- 01-09-2011|Марта Радева, учителка по бълг

Изпълва ме с радост и надежда всичко, написано (или изречено) от българин, което открива в историята ни, в културата ни, в Битието ни Любовта, чистотата, Бога (а не противоположните същности, които ни се „зъбят неприветно“ от голяма част от пубикациите в съвременните ни медии). Яворов отдавна заслужаваше това проникновено вглеждане. Благодаря на румен Леонидов!

- 01-09-2011|Гочев – Признанието и уважението – у малко българи…

С уважение към текста на Леонидов заради уважението към създаденото от поета.

Дали повече хора ще умеят да уважават другите и създаденото от тях в бъдеще?

- 02-09-2011|Евгения Миловска

Вълнуващ текст, и яростен и горестен! И най-важното – Румен Леонидов е прав.

- 02-09-2011|елена търнева

Мощен поетичен опус, написан с полет.

Само Големият може да обживее Големия.

Ако сте „разпокъсали от четене“ „Сляпа неделя“,

ще откриете как „демонът на българският дух“ е възкръснал и разкръстен продължава да работи за националната свяст на своя народ.

- 04-09-2011|не съвсем съгласен

Това е добре написан текст – Румен Леонидов това го може прекрасно – и наистина поставящ въпроси. Не съм съвсем съгласен с отговорите на Леонидов и особено със заключението. „Убит с безочливото невнимание от своя малък, но заслепен до ослепяване народ“ е хубава метафора, много ефектна, но манипулативна в недобрия смисъл. Яворов никъде не се е чувствал добре (дори в елитарната компания на „Мисъл“), да не говорим за македонското движение. Той нито е бил комита като комитите, нито телеграфист като телеграфистите (не искам да звучи профанно), нито интелектуалец като интелектуалците (Кръстев, Пенчо Славейков). Той наистина е голям поет. Сега, ако го кажа на едро като Леонидов – големият поет винаги е самотен. И с тази самота народът (каквото и да значи тази дума) едва ли има нещо общо. Никога масата не е живяла с поезия – и слава Богу! Общество от масови последователи на Ботев, Яворов, Пеньо Пенев, Вапцаров дори теоретично е невъзможно – заради своята нестабилност. Ние имаме нужда от големите думи, но някак си искаме и по-тривиални неща – да поядем, да попием, да си купим това – онова – и тези, вторите, при цялата си тривиалност, са доста по-центриращ фактор в масовото ежедневие, отколкото хипотетичната и недобра, мисля си, ситуация: поезия, управляваща масовата реалност. Между другото по времето на Балканската война Яворов е бил кмет на Неврокоп – само за няколко дни. После сам се е отказал.

- 05-09-2011|Златко Ангелов – Цялото

Румене, поклон! В това есе го има Цялото: съдбата на тази страна, населена от хора, които никога не са харесвали Цялото – само себе си. Французите, които обичат да хапват и пийват, да философстват на маса и зад маса, всички знаят кой е Юго, Рембо и т. н. Национални поети. Англичаните, които днес също изглеждат опростяли, знаят, че са дали на себе си и на света Шекспир. И т. н., каквото и да е днешното състояние на разните нации, те имат чувството, че са едно Цяло – и националните поети са висша еманация на това Цяло. Имаме ли сила ние, които съзираме какво е Цялото на България, да съберем нейните отломки? Ти поне се опитваш – с език безпощаден и красив.

- 05-09-2013|tatiana kanova

БРАВО НА ПОЕТА!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Успех

Автор: Нели Лишковска

Трябваше да успее. Силно се надяваше експериментът му да бъде успешен. Нямаше начин нещо да се обърка.

Не се страхуваше. Никак даже. По-скоро му беше странно. Приятно странно. Естествено.

След като се намираше в ковчег. Покрит със сантиметри рохка пръст, с бутилка минерална вода до главата и телефонен апарат в ръката.

Беше се обадил на Джими, че всичко е наред и му бе пожелал лека нощ.

Апаратчето още светеше.

Угасна.

Когато преди няколко месеца за първи път спомена на Джими за идеята си – оня се беше закискал неудържимо… сериозен съм, Джими… зная и това е най-смешното… Приятелят му бе продължил да се кикоти… от теб се иска само да ме заровиш, а на другата сутрин – да ме изровиш… да, да… не е нещо особено, но сам не мога да го направя, нали разбираш… да, да, разбирам…

Всички знаеха за фобията му. Големият Страх.

Откакто се помнеше, винаги си бе задавал въпроса как ли се чувства човек, когато умре? Какви усещания има? Какви мисли се въртят в главата му? Какво се случва с него – с тялото, чувствата, разума?

Опитваха се да го вразумят. Да му обяснят, че след смъртта тялото му вече няма никакви усещания. Следователно – дори и да би имало някаква чувствителност… а то определено няма такава, тъп дебил такъв… тя не играе никаква роля. Няма никакво значение. Не може да му послужи за нищо.

Добре.

Но той се съмняваше.

… и изобщо, драги, след смъртта важна е само и единствено душата; чаткаш ли… това съм го чувал… тялото е нужно, докато човек е жив, за да се научи на туй-онуй, да придобие някаква опитност; да се изпикае, например, ама не срещу вятъра, щото ще се опръска целият; или да издуха горещият чай, преди да го изпие, да не му окапят зъбите… това, което казваш, е вярно, ама не ми е интересно; за мен е важно да разбера какво точно, мамка му, става после… няма после, копеле, всичко е сега…

Никой не бе успял да го разубеди. И от няколко месеца насам, той бе започнал да се подготвя.

Купи си ковчег. Неговият размер. Направи дупчици по капака, в които вкара достатъчно дълги сламки, през които да влиза въздух, за да не се задуши. Малко пластмасови шише, снабдено също със сламка, която щеше да захапе и от време на време да подръпва вода. И GSM-а, за да има все пак някаква връзка с приятеля си и при необходимост да му звънне.

Джими се противи на идеята за подобен щур опит много дълго време. Дали пък не предчувстваше какво щеше да се случи?

Както и да е, накрая бе успял да го убеди.

И в една прекрасна привечер той легна в гроба си. С бутилката вода и GSM-а. Джими затвори капака. Покри ковчега с няколко сантиметра земя, като внимаваше да не зарови и сламките.

Чуха се.

Всичко изглеждаше наред.

Джими си отиде вкъщи.

Той започна да лежи. Не беше неудобно. Да слуша. Нищо не чуваше. Да гледа. Нищо не виждаше. Да души. Собствената си миризма. Да усеща топлина. Не, не беше студено. Броеше ударите на сърцето си. Почеса дясното си бедро. Не беше гладен. Не беше жаден. Не му се пикаеше. Не му се спеше. Още.

Изобщо – започна успешно да се прави на умрял.

После заваля лек дъждец. Дъждецът се засили и стана сериозен дъжд. Дъждът се обърна в порой. Пороят повлече тонове земна маса. Кал.

Калта запуши сламките.

И той умря успешно.

Нели Лишковска е автор на сборниците с разкази „Смърт до насита“ (1998), „Зеницата на бога“ (2007) и „Стъпки по ръба на месечината“ (2008), както и на романите „Нероденият“ (2009), „Леговището на тъгата“ (2010) и „Звероsapiens“ (2011).

Кур-чорба (не по Ути Бъчваров)

Автор: Бойка Асиова

Кур-чорба е прякорът на селския луд от Добринище. Сега това село, крайна гара на теснолинейката, която се провира между Рила и Родопите през Аврамови колиби и свършва в нозете на Пирин, вече е град. Все едно, моят герой си остава селският тих луд на това преинтересно село, днес титулувано вече град. Хрумката за моя разказ стана неговото погребение такова, каквото е било по живо описание на мой приятел.

Като всички вкъщи дуднем на внука ми, единадесетокласник, че не чете, той взел най-сетне „Мъжко можене“.

– Той Вазов не чете, ти искаш тебе да чете – казва баща му един път.

– Той тебе не чете, ти искаш Вазов да чете – казва баща му други път.

Все едно, внук ми стигнал до разлистване отзад напред. Със сигурност е търсил най-късия разказ в съдържанието на книгата ми. Виждам го аз, че нещо изчаква да останем насаме и леко ухилен, злорадичко, че ме сгащил да употребявам, не ами да пиша дума, каквато той никога не бе чувал от благопристойната ми уста, ме попита:

– Бабо, ти си написала един разказ… – гледа ме хитро, превъзхождащо, като да държи в ръцете си доказателства за моето лицемерие. Разбира се, че се сетих веднага за кой разказ става дума, но и аз продължавам да се правя на две и половина.

– Кой? Те са много.

– Ами, да го река ли? – преструва се на езиков чистофайник внук ми.

– Речи го, де!

– Кур-чорба – изстреля той разобличението си.

– И какво? – питам го.

– Е, как изглежда тая чорба, бе бабо?

– Ти си я ял много пъти – отвръщам му.

– Кога съм ял такава чорба, бе бабо? – ужаси се моят несъстоял се читател, иначе голям поклонник на гозбите ми.

И тъй като не очаквах да прочете разказа ми и да разбере за какво иде реч, реших да не го оставям в погнуса.

– Ами, когато татко ти си дойде от работа пометен гладен и изгребе до дъно таратора, пилешката и телешка супа или каквото там съм сготвила, за тебе остава кур-чорба.

Ако трябва да съм справедлива, внук ми е реагирал на заглавието на разказа не по-различно от колеги журналисти. Във в. „Нощен труд“ излезе бележката „Хайтов представи книга на Бойка Асиова за кур-чорба“. Феноменално. Върши работа. Няма как такова съобщение да не привлече вниманието на читателя. А ако репортерът беше цитирал писателя, който в Столична библиотека каза: „Книгата е натръпнала с образи и богато оцветени вълнуващи мисли, натежала е като пита, току-що извадена от кошера. И най-важното – Бойка Асиова владее именно магията да разказва, защото е заложена в нея. Поднася нещата с такава сурова прелест, че прозата ѝ е истинско изпитание за читателя…“

Любезни читателю, ако се хванеш на въдицата на заглавието и прочетеш разказа ми, със сигурност ще се сетиш за поне един случай, в който си ял кур-чорба.

Кур-чорба

– Мамка му и Кур-чорба. Кой да ти знае, че е толкав – псуваха акраните, като се мъчеха да наместят ковчега в гроба и опъваха въжетата ту от едната, ту от другата страна.

– Абе, дай да наровим пръстта, какво като не е опрел на дъното – рече единият.

– Да наровим е лесно, ама да не щръкне некая нощ… – отвърна със съмнение вторият.

Бележката стресна всички, тия ачик безбожници. Накара ги да млъкнат и да спрат псувните.

Гробът беше къс. Изтеглиха ковчега, оставиха го върху хълмчето пръст отстрани и захванаха да копаят наново. Копаха и пак псуваха, копаха и псуваха. Кирките отскачаха от кремъклията камък и едва успяваха да отлюспят от него по някоя плочка.

Погребваха Кур-чорба. Може и друго име да си е имал човекът – човешко. Може, но те не го знаеха. Ако имаше закачена на портата на гробищата жалейка за него, щеше да има истинското му име и отдолу в скобички, както по модерному напомняха за прозвищата на всички умрели, щеше да се чете едикойси и под него „Кур-чорба“. Ама жалейка нямаше. Кой знае дали ще се сети някой и да го задраска в регистрите на общината. На такова място пък хич не върви да се пише „кур-чорба“. Както и да го мислиш срамота си е. Срамота е да се изпише на книга, иначе – какво? Каквито са Папуре, Тръц, Ремениле и който и друг парамон да вземеш, същото е.

В ковчега до сглавето на покойника беше турено канче. Очукано, потъмняло, мърляво, на незнайна възраст войнишко канче. Същите тия набори, които сега псуваха над търпеливия труп, намериха нашия герой ничком, стиснал с вкочанени пръсти съдината, от която се беше разляла някаква манджа.

Лежеше селският луд.

Тихият селски луд, който никому зло не правеше. А сам, кой знае защо, не престана да се надява, че него самия ще го споходи доброто. И при това го очакваше от всеки.

Баби разправяха, че Лудовица магия му била направила да си остави годеницата, щото била легнала от лоша болест. Това по волята на майка му. А той толкова я искал, че не го хванала магията. Момата умряла, той се побъркал. Стана половин човек – викаха стари жени.

С единствената си покъщнина – войнишкото канче, потегляше към казана. Може да е казанът, в който Сливката вареше боба за кооператорите на Долния стопански двор, докато беряха тютюн на близките блокове. Този, същият казан, с който плашеха хората, че както е общ той за всички в текезесето, така ще е и с жените. Може да е махленският, в който варяха курбан от стародавни времена с молба уж към Бога срещу прииждането на реката. Всяка пролет река Бела събираше водите от топящия се сняг от самия ѝ извор в планината до където се влее в Места, повличаше по пътя си къде какво стигне, препълваше коритото си и заливаше крайречните къщи. Може пък да е казанът с овнешкото, което ври за сватбарите…

Текезесарският казан вече го няма. Общината постла дъното на реката и издигна високи гранитни стени от двата ѝ бряга. Така тя не можеше повече да ги прехвърля и да пакости и хората забравиха да омилостивяват с курбан Бога срещу пороя. Сватбите ги вкараха в ресторантите.

Не остана казан. Остана му само прякорът на човека. Защото като научеше, че някъде се вари нещо за обща трапеза, тръгваше с канчето да му отсипят от него. Само че докато стигне, черпакът вече дере по празното дъно. Не толкова по причина, че не му спореше стъпката. Па може и от това да беше. Защото пристъпяше до три пъти, а се отместваше с една стъпка. Ако беше захванал някаква работа, не я зарязваше, да речеш – веднага да хукне, притеглен от блажната миризма. То каква ти работа. Ако някой си цепи дърва, да се притече да пренася под навеса нацепените и да ги подрежда. Ако тикви разтоварват пред нечия порта или каквото и да е, остави канчето настрана и се втурне и той да внася в двора. Ако доят бодлива коза, ще я държи откъм рогата, за да помогне на стопанката. Все едни такива, дето свършване нямат. Сети се по някое време къде е тръгнал и повлече ногата за натам. Да, ама стига все последен.

– И сега, к’во? – за всички има, за мене – кур-чорба – заключаваше печално той.

На тоя обед така, на другия курбан така, на някоя сватба пак същото – канчето празно, остана му прякорът Кур-чорба.

Сега го погребваха.

Телевизионна хроника

Утре ще раздават топла супа за бедните – съобщи говорителката на телевизията с преливащ от преклонение към благодетелите глас.

Площадът пред самия храм „Света Неделя“, чието позорно име „Ленин“ беше издухано от вятъра на промяната, беше препълнен от бедните. Съоръжени кой с паница, кой с канче или кофичка от кисело мляко, имаше и такива с малки поочукани тенждерки, очакваха потвърждението на телевизионната новина. Тя новината щеше да стане истина. Гаранти за това бяха двете телевизионни камери, застанали на пусия от двете страни на божия храм.

Отдясно на площада групата на гледачките на ръце обещаваше щастие на минувачите, отляво трамваите номер едно и седем се разминаваха и докарваха още гърла. Нямаше ги само казаните. Гладните ставаха все повече, все по-гладни и все по-ядни. Всеки новодошъл ги подяждаше преди да пристигне чорбата. Най-сетне взорът се обърна като по команда към задницата на колата, облепена от двете страни на купето с жизнерадостния надпис „Бъдеще за България“, която си пробиваше път между навалицата. Отвътре изскочиха неколцина активисти, свалиха три казана и на часа се захванаха да турят ред. Главният супочерпец заразлива благодатта в протегнатите под черпака съдини. Заради блъсканицата, колкото сипваше в тях, толкова потичаше и по ръцете. Хората заоблизваха и ръкавите си само да не иде и капката зян.

Как само звучи – топла супа! Вземи залци, топи от въздуха и лапай. Лапай и ликуй!

На площада пред черквата „Света Неделя“ димяха три казана. Скоро парата изтъня, разнесе се и изчезна.

На стълбите на самия храм стоеше Доктора. Благодетелят. По брадата му се стичаше доволство, мазно и дъхаво като курбан-чорба.

Сякаш един народ влачеше нога към казана. Някой дереше с черпака по празното дъно. Нямаше топла супа. Свърши. Закъсняхте.

Сякаш цял един народ заслужи вкупом прякора Кур-чорба.

Бойка Асиова е българска писателка и журналистка.

Коментари (7)

- 11-09-2011|Стефан Бонев – Разкошен разказ

Разкошен разказ, много ми допадна. Чак ми се дояде от тая чорба, която раздаваха. Пък, ако ще, и кур-чорба да е! Поздравления!

- 11-09-2011|Въх

А на мен ми се доповръща:(

- 11-09-2011|Гост

И на мен не хареса. Претенциозно и кухо.

- 14-09-2011|коректор

Не би било зле авторката да знае все пак, че селището не се казва Добринище, а Добринища. Една буква разлика, но е по-важна от всяка друга буква в разказа, взета сама за себе си.

- 14-09-2011|Златко – re:
коректор писа:

Не би било зле авторката да знае все пак, че селището не се казва Добринище, а Добринища. Една буква разлика, но е по-важна от всяка друга буква в разказа, взета сама за себе си.

Българският формат и българските хоризонти в действие! Ах, как ги обичам тия ширини и висоти, Господи!

- 14-09-2011|Гост

Уважаеми коректор,

Прави сте. Някога наистина беше Добринища. Неизвестно, как по табели, карти и всякакви официални документи стана Добринище. Също Горна и Долна Драглища вече са Драглище. Както мнозина пишат на големи билбордове Предела, пък то е Предел.

Лично аз много се дразня, когато неизвестни сили променят топонимията, особено на родния ми край.

Асиова

- 15-09-2011|БЛАГУНА

Кур чорбата явно е приседнала на гърлото на някои читатели, които трудно преглъщат зловещата истина, че цял един народ издуха супата. Поздравления на авторката за чувствителното перо, социалната ангажираност и автентичния език. Рядък талант.

„Националистите“ не са националисти

Автор: Александър Кертин

(Щрихи към актуалния портрет на българското „общество“)

Очевидно е, че дискусиите между „мултикултуралисти“ и „националисти“, между изповядващите гражданско-либерални, от една страна, и етнонационалистически (примордиалистки) възгледи, от друга, не са особено продуктивни, където и да се водят. Дори когато започват добронамерено, завършват ако не с кавга, то с демонстративно обръщане на гръб. Причината за това донякъде e в склонността на човека да субстанциализира рационални понятия, да отъждествява обектите на своя интерес с понятийната картина за тях. Естествено, ако не бяхме способни на такова символно поведение, не бихме могли да се организираме в общества. В основата на всички модерни общества лежи един, така да го кажем, функционален митологичен минимум, който прави възможни колективните самоидентификации. Но за да се самоуправляваме, за да не понасяме „робството“ на несъзнателни психични сили, би трябвало да ги държим под контрол. Такава сила е и „национализмът“.

Ето затова е хубаво, че има големи мислители, на чиито рамене можем да стъпим. В случая имам предвид Макс Вебер. Първата стъпка към желания контрол, според мен, е в това да подчертаем, че „национализмът“ е идеалнотипично понятие, при това, в най-висока степен. (Затова поставих кавичките.) Реално национализмите, техните специфики и механизми на възпроизвеждане са толкова, колкото са и „историческите индивиди“, самоопределящи се като нации. Следователно, когато използваме някаква дефиниция, тя ще бъде не единствената или най-правилната, а най-релевантната, най-приложимата към определен исторически „индивид“. Например Антъни Смит е по-приложим към българския национализъм, Е. Хобсбом – към македонския и т. н.

А дефиницията за национализъм на А. Смит е следната: „Национализмът е идеологическо движение за постигане и поддържане на автономията, единството и идентичността на дадено население, разглеждано от някои негови представители като реална или потенциална нация“. Бих подчертал третото понятие, идентичността. Съществува предмодерна КУЛТУРНА ИДЕНТИЧНОСТ (или предмодерно ethnie, според А. Смит), която се обвърза с модерните политически принципи, както казахме вече, по индивидуален начин, за да се образува държавата-нация.

Същото ще трябва да направим и по отношение на двата основни типа национализъм: „западен“ и „източен“ (по Х. Кон); или гражданско-териториален и етнико-генеалогичен (по А. Смит). Реалните национализми са най-общо казано, темперирани. В един типологично „граждански“ национализъм винаги има етнически и/или религиозни елементи, исторически интегрирани в националната „културна доктрина“. Изразът „англо-протестантска култура“ обозначава именно това, той е ключов в определението на Хънтингтън за американската нация: „Американците са нация от индивиди с равни права, които споделят една основна англо-протестантска култура и са лоялни към либерално-демократичните принципи на американското кредо“. (С. Хънтингтън – „Кои сме ние?“)

При това положение, към отделния случай например (българския „национализъм“), би следвало по-често да прилагаме метода на „плътното описание“. Методът е развит от Клифърд Гиърц, макар че понятието не е въведено от него и означава, грубо казано, интерпретативен подход, който се добира до актуалните смисли на културните символи в процеса на социалните взаимодействия. За да схване тези значения антропологът прави съпоставки и в широк, както синхронен, така и диахронен план. Но определящото за неговата работа е, че на пръв поглед това, с което се занимава, изглежда „дребнотемие“, както се изразяваше някога официозната литературна критика. Но дребните факти, казва Гиърц, говорят за големи проблеми. Макар да има работа с широкомащабни реалности, като тези, изграждани от историци, социолози и други, антропологът подхожда към тях откъм конкретните дребни детайли на всекидневието. По думите на самия Гиърц „характерно за антрополога е да достига до по-обобщени интерпретации и по-абстрактни анализи чрез извънредно обстойно проникване в изключително малки проблеми“.

Ето един пример за широкомащабно историко-политическо твърдение. Европейската демокрация е неотделима от национализма, понякога тя е насочена повече срещу универсалистки обоснованата теократична власт на имперския тип държави. И от самото начало мотивира широки кръгове от обществото. Според Ханс Кон началото на европейския национализъм е Английската революция.

В тази едромащабна рамка обаче се проявява и нещо, което е интересно от антропологическа гледна точка и има връзка с процеси, протичащи в нашето общество. Т. нар. „левелери“ (уравнители), които са „социалдемократи“, условно казано етнизират социално-освободителните си тежнения. Както пише Леон Поляков, те „са се осланяли… както върху Писанието, така и върху едно идеализирано англосаксонско минало. Вземайки на свой ред думата от името на цяла Англия, те се възправяли срещу едно потисничество, което са приписвали на инвазията от 1066 г., на тираните и крадците, дошли от Франция, на първо място на Вилхелм Копелето, който „заръчал да напишат законите на френски, за да бъдат клетите нещастни хорица лъгани и насилвани, съкрушени и унижавани“. (цит. по Кристофър Хил) Така Злото се оказва въплътено в една кралска власт и в една аристокрация, които не са – или вече не са – английски, а са внесени от чужбина. (Л. Поляков – „Арийският мит“, 2004 г.)

Ретроутопичната нагласа, присъща на човека, е събудила представата за „златния век“ у левелерите, които иначе са републиканци, тоест, модерни прогресисти.

Тук ще започна да очертавам нашия проблем в неговите конкретни детайли. Русия като заплаха, като фактор, застрашаващ „нашата свобода“, Русия като „враг“ (има такива буквални твърдения в Интернет) е историческа представа, която се съдържа не само във всекидневното съзнание на някои групи българи, но и в научното съзнание на някои професионални историци. (Тук няма да цитирам имена, но ще го направя, ако потрябва.)

Терминът „славянизация“ е научен инструмент, който обаче е особено еластичен, лесно се превръща в „пославянчване“. Ако „славянизацията“ е обективен трансформационен процес, то „пославянчването“ е вече акт на „чужда“ политическа воля. А след като българите са били подлагани на „славянизация“ („пославянчване“) от IХ-ти или от ХVIII в. насам, значи българското има своя „същност“, която е подменена и, следователно, подлежи на възстановяване. Възстановяването може да бъде изпълнено по модела на Раковски или на Ганчо Ценов (да ги наречем „арийски“ и „автохтонистки“); може да се изобрети и нещо трето. Тази наукообразна вяра се издига от различни медийни и социалномрежови „историци“ в ранг на доказана „историческа истина“. Изобилието и скоростта, с която се разпространяват представи и „знания“ чрез интернет намалява потребността от мислене у потребителите на информация. „Знанието“ много лесно се превръща в модерно-технологичен фолклор, който, от своя страна, подхранва по-нататъшни опити за реконструкция (по-точно, ревизия) на националната идентичност – дейност, с която, доколкото мога да знам, вече се занимават звани и незвани, включително и фирми от шивашката промишленост. Ето какво гласи, например, рекламата на кюстендилската фирма „Бурджани“: „Красиви и високи, те живеят в своята обширна империя на север. Добри войни, горди владетели и богати строители, те започват да доминират над славяни и византийци. Държавата им е Бурджан, а самите те – БУРДЖАНИ. Или поне така ги наричат арабските историци. Днес в Европа името им звучи иначе – БЪЛГАРИ. БУРДЖАНИ носи стара и горда традиция. Стара като историята и горда като бъдещето!“

Има се предвид онова, което е написал арабският историк Ал-Масуди през IХ в. в съчинението си „Златните ливади“ по времето, когато българите, по неговите думи, „са езичници и нямат свещени книги“.

Обясним е интересът към тогавашните волжки българи, особено като възможност за младите учени-историци да се изявят на научното поле в изследователски области, които са били табу, така да се каже. Но научните резултати, по силата на ирационални механизми, които ще подминем сега, експлодират и навлизат в сферата на историческото съзнание като идентификационни кодове. Хора с ислямско вероизповедание, говорещи тюркски език, с които можем да разговаряме само доколкото знаем руски и доколкото те са русифицирани, стават „нашите братя от река Волга“, част от „нашата“ група. Няма лошо, ще каже някой. Дотук – да; но, както казва Фройд: „Винаги може да има голяма група от хора, които да се обвържат с обич, стига да има други извън групата, които да поемат изблиците на агресивност“. Така че, проблемът е не в „братството“ с волжките българи, а в спекулативното конструиране на идентичности; и в последиците от това. Нататък ще насочим вниманието си към тях.

Волжките българи в други планове на национално-идеологическото конструиране са елиминирани като такива, каквито са – тюркоезични мюсюлмани – и са изведени в статуса на „арийци“. „Българин = ариец“, размива (или заличава) различията между „дунавски“ и „волжски“ българи. Тази реификация на етнонима „българи“ не би издържала на специализирана критика. Но специалистите по средновековна история (и по история на този регион) също са разделени на две „партии“ – „булгарска“ и „арийска“, а някои от тях водят яростна символна война. От името на „арийците“ д-р Живко Войников изобличава „булгаристите“ като агенти на пантюркизма, чиято идеологическа пропаганда „води до циментиране и утвърждаване на тюркската теория за произхода на прабългарите“. Това се преценява като „сериозен ущърб за всички, които подкрепят новите схващания за източно-иранския произход“. На което от „Движение „Воини на Тангра“ отговарят така: „А тия писаници по-горе произхождат от Живко Войников, виден христиен-фундаментал и нагъл ираноид. Най са ми интересни ираноидите, дето сега ни правят „иранци“!… Питам се, не са ли те много по-опасни. А Движението на Избавлението иска чисто и просто да получат правото си да се наричат българи! Ти, Войников не се ли наричаш, българин, говедо?“ (При цитирането запазвам оригиналния правопис от интернет-сайтовете. Самите сайтове ни ги цитирам: този текст не е научен труд, освен това се надявам, че си имаме доверие).

За да бъдат помирени двете партии, по-сговорчивите идеолози изобретяват някакви български особености, вписани вътре в наличните (и различни!) културно-религиозни традиции. Например, волжските българи изповядвали различен, „уравновесен и мъдър ислям“. На базата на тази морално-психологическа извисеност на „българското“ идва и следното предложение: „Историята на българската народност е толкова глобална, че не може да се свиваме в сегашните си политически и регионални граници. Дунавската клонка на българското име е една от всичките и трябва да се подава ръка на всички народи, искащи да влеят самовъзприятието си в нея“.

Давещите се в собствената си неовладяна стихия подават „спасителна“ ръка! Посочвам дребен факт, но това въобразяване на мощ чрез обединяване с различни „братя“ е типично за българския политически (и политиканстващ) елит през целия 20 в. Който има време да чете, ще намери изобилие от доказателства за това в българските вестници от времето на Балканската, Първата и Втората световни войни, завършили, както казваме обикновено, с национални катастрофи.

Ето още един пример за образуване на „група“ чрез спекулативно конструиране. Става дума за музикалния инструмент тамбура, наричан „булгария“. Авторът твърди, че този музикален инструмент българите го пренесли от Персия и той се използва само в Хърватия (според него, населена от „народ със скитско-сарматски произход, подобен на нашия“), в Македония и България. И по-нататък казва: „Интересно е, погледнато в перспектива, че България, Македония и Хърватия са разделени само от славянска Сърбия, която пречи да се оформи плътен ареал от хора, свирещи този музикален инструмент“. Политическото инструментализиране на музикалния инструмент е очевидно. Но мислите ли, че посочените народи – хървати и особено македонци – горят от желание да се обединяват в един културен „ареал“ с нас, и с това – в един потенциално политически съюз против забития между тях славянски „клин“ – сърбите? Не е нужно да се доказва, че така очертаният културен ареал (и потенциален „тамбурашки“ съюз) съществува само във въображението на неговия конструктор. Особено по отношение на македонците: те, както знаем, произвеждат много повече такива „инструменти“ от нас. Само в последно време – два забележителни паметника в Скопие, единият от които е най-грандоманският национален символ на Балканите. (Претовареното туристическо корабче, с което потънаха нашите сънародници в Охридското езеро, е по-точният символ на съседната държава.) Някои българи се възмущават от това грандоманско, високомерно, радикално негативно отношение към българското – включително и известни български историци с постоянно присъствие в публичността. Но първо трябва да си зададем въпроса не вървят ли македонците по стъпките на своя по-голям „брат“? Не прилича ли днешната „антиквизация“ на македонската национална идентичност на културно-политическия модел, разработен още от Найден Шейтанов, както и на днешните изобретения на някои български историци „националисти“? Не просто прилича – това са същите наивни проекции, които пораждат неадекватно политическо поведение, превъзбудено от имагинерно величие.

Днешните отношения между българи и македонци би трябвало да са най-убедителния за българската аудитория пример, който показва, че противопоставянето по линията на отношението ин-груп – аут-груп (У. Съмнър) не се определя от спекулативни кабинетни конструкции, а от оформени в исторически процеси (войни, въстания, всекидневен живот и свързаното с тях културно творчество) национални ценности. Казано по Маргарет Мийд, културата на всяко общество има уникални характеристики, които не могат да бъдат разбрани извън своя диахронен контекст, „без да се прибегне до позната поредица от исторически събития“. (М. Мийд – „Националният характер“.) Това, което историята е произвела може да поражда различни изблици на националното въображение; но кабинетното въображение не може да измести исторически произведените реалности. Иначе казано, Априлското въстание е основополагащо историческо събитие; то се случва не защото е гениален замисъл на гюргевските апостоли, нито по силата на „историческите закони“, а защото на Балканите е живеело население с християнско-славянска самоидентификация, което при определени условия е могло да бъде политически мобилизирано. Малко по-точно, да бъде поведено към едно клане от свои хора, нарекли се „апостоли“. А изразът „заддунайска губерния“, елемент от политическата реторика на някои от същите „апостоли“, произвеждана през 80-те години на ХIХ в., в днешната политическа конюнктура вече не върши работа, освен да си почешеш езика с него, ако те е засърбял. В същия смисъл Илинденското въстание е събитие, отключило процеса на разделение между българи и македонци. Той е циментиран с Втората световна война, завършила с поражение на хитлеристката коалиция и на българското царство като неин „верен“ съюзник (според собствения му политически език). Нищо вече не може да промени тази реалност, никакви спекулативни построения, никакви реторически оформени исторически „истини“.

В обобщение на казаното дотук ще кажа, че няма да навреди на никого, ако десните „деславянизатори“, подредени в еднопосочна индийска („арийска“) нишка, разберат разликата между политически мит и културна идентичност. Още по-добре ще бъде, ако успяват от време-навреме да обръщат острието на мисълта си и в обратната посока, към своите „светли“ политически митове.

Това е едната, външнополитическата страна на проблема. Другата беше загатната по-горе. Мисловно-психологическото конструиране на една група хора, обвързани с „обич“ е възможно, ако в същото време има „други“, които да поемат изблиците на агресивност. А тези „други“ са сегмент и от наличната българска нация. Примери има колкото искате в Интернет. „Славянин е езиково определение, не е етническо – твърди „истинският“ българин с псевдоним ArianBulgar – И всички „славянски“ езици водят началото си от прабългарския. ДНК на повечето славянски народи показват различен произход. Какво братство ви гони, скапани панславянски твари. Българите сме чист и древен арийски народ!“ Друг „идеолог“ пише: „Ние сме потомци на древните арии. Всички глупости, които пишат в учебниците за тюркския произход на прабългарите да се премахнат! Това са лъжи, насаждани от комунистите! Целта е да не си знаем арийския произход и да не се вдигаме срещу юдео-комунистическата окупация, държаща България 63 години!“ (Обърнете внимание на това, че сме още под „окупация“!) Ето още един „ариец“, който се подвизава с псевдонима Кан Ювиги: „Този въпрос (за тюрките) е въведен от руските пропагандатори и техните лакеи и пишман историци в България… За руснаците всички извън славяните са татаро-монголи и техните теории са за тяхно ползване, затова град Акраим е обявен за военна зона и само те копаят там и като изкопаят наши артефакти бързо ги заравят, сега има в руски сайтове теория, че града е на славяни-арии и те искат да са „Арии“, горките…“

Тези историографски „очерци“ понякога завършват с обобщения като това, което идеологът с псевдоним BgHitler пише, позовавайки се на историка, лансирал т. нар „памиро-хиндукушка“ етногенетична версия П. Добрев: „Това е истинското минало и родословие на Българския народ, нищо че все още е достояние на ограничен кръг будни българи. Всичко друго е плява, написана от и за начетени маймуни, както обичаше да казва един велик човек.“ Тук веднага се досещаме, че „великият човек“ е Хитлер, а „начетените маймуни“ са учителите, (включително авторът на настоящия текст). (Изразът на Хитлер „учени маймуна“ е цитиран от М. Семков в „Европа и фашизмът“.)

Накрая нещо за „десерт“. Ако горните „националисти“ се борят с конкретни „вражески елементи“, то мислителката Saradiva, политически силно мотивирана специалистка по „славянизацията“, се разправя с цялата културна и политическа система. Прави го в коментар на следния „размисъл“, развит от кореспондентката ѝ Tili: „Така се създава и поддържа многовековна измама. И цели племена и народи се омотават в лепкавата паяжина на лъжата. И всичко това поддържано с материалната сила на необуздана имперска амбиция… (На Русия – А. К.) Не виждам изход, честно казано…“

Началните изречения на коментара пропускам, съобщавам само „исторически“ обоснования проект за бъдещето: „Честно казано, и аз не виждах изход до преди една-две години, – пише Saradiva – ама като се разчетох, а после и като започнах да споделям по форуми и „паланки“ и видях, че Работата тръгнала. А коя е Работата?

– един път си мисля – Възраждане – че вече много се срамят да се нарекат българи;

– друг път си мисля, че иде Просвещение, тъй като е назряла нуждата от тотална промяна на литературата, културата и мисленето на повечето българи + възвръщане на изконните ценности сред обществото + смяна на СИСТЕМАТА на управление; и. т. н.“

Ето какво се получава, когато някой се „разчете“ година-две…

И това съвсем не е единствения псевдоним, отдаден на радикални реформаторски проекти в името на „изконните“ ценности: в България просто бъка от реформатори. На повечето от тях обаче не им идва на ума, че трябва да са много наясно с „формите“, за да се заемат с тяхното ре-формиране.

Какви са последиците от това? Парадоксално, опитите на „правилните“ българи да заличават определени идентичностни връзки чрез понятието „славянизация“ („пославянчване“) води, както съвсем пестеливо се опитах да покажа, до партикуларизация на самите „правилни“ българи, до разделянето им на „племена“, водещи „братоубийствени“ символни схватки помежду си. (Изразът „братоубийствени схватки“ българските историци използваха за сблъсъците между ВМОК (върховистите) и ВМОРО (вътрешните) от края на ХIХ и началото на ХХ в., които се ожесточават между войните, така че жертвите в тези „схватки“ стават около 4000 души.)

В същото време исторически формираната християнско-славянско-българска идентичност (моделът на Паисий) обединява по-голямата част от гражданите на днешна България. Има ли този „етнос“ осъзната ценност или е само обект на действия, насочени към постепенната му дезинтеграция?

За да няма недоразумения след тези въпроси, ще добавя следното. Поставям „християнското“ на първо място като имам предвид, че модерните политически идеи, както и да варират в националните практики, са продукт на еволюцията на християнски идеи. Ще посоча някои от тях: идеята за равенството пред бога, трансформирана в равенство „по природа“; за Договора между бога (респ., владетеля) и народа, секуларизиран като „обществен договор“; за божия и природен закон, който у Лок вече има светско съдържание, превръщайки се в „естествени права“. И накрая, но на първо място, като ядро или централна ос, ще посоча утвърдената чрез личността на Богочовека индивидуално-човешка самоценност.

Другата последица от националното реформаторство е, че историческите представи, основани на презумпцията за нацията като природа (етнос, раса, ДНК) се мултиплицират в многобройни, дребни агресивни актове на „истинските“ българи срещу „другите“; в числото на последните влизат и конкретни българи, разпознавани като „други“, казано меко, с подходящия за случая научен евфемизъм; а иначе – скапани панславянски твари, лакеи, пишман историци, учени маймуни и пр.

Ясно е, мисля, че национално-идеологическите построения от този тип рушат гражданско-политическите връзки (доколкото ги има) или пречат на тяхното изграждане, (там, където не ги е имало). С това етнонационализмът (вече можем да използваме този термин) играе подривна роля по отношение функционирането на модерната демократична държава, основана върху принципа на равенството пред закона, който е налице само при постигнат фундаментален ценностен консенсус. А такъв няма и не може да има, първо, защото над закона стои „кръвта“, „прародината“ и „изконните ценности“; и второ, защото „културните доктрини“ са толкова, колкото групи национал-инженери има. А това е всичко друго, само не и национализъм; не само държавно-граждански, но и културен национализъм не е. „Националистите“, следователно, са всичко друго, но не и националисти.

При тези, вече ясно очертани неблагоприятни демографски тенденции (прогресивно увеличаване на малцинствата, склонни към самозатваряне пак около „изконни“ ценности, а някои групи от тях – и към драстично незачитане на законите); и социално-културни проблеми (липса на мотивация за образование, неграмотност, дори непознаване на българския език), може да се очаква, че конфликтите на етническа и религиозна основа ще се усилят. Не по вина на „национализма“, а защото безкритичното прогласяване на „супремацията“ на гражданското спрямо държавата на практика означава утвърждаване на етнически и религиозни митове, които като бурени задушават кълновете на гражданската политическа култура.

Ако някой предпочита да разглежда „националното самосъзнание“ като „изконно“ наличен културен субстрат, обособен и хомогенен, негова работа. Ако някой се самозалъгва, че като публикува своята „историческа истина“, тя тутакси ще се превърне в „национално самосъзнание“, нямам нищо против. Аз намирам за необходимо да покажа, че в „националното самосъзнание“ тече процес на „кантонизация“. И във връзка с това да поставя два въпроса, единият по-общ, другият – специален.

1) Какво означава на практика употребата на понятия като „националната идентичност“, „обществото“ и „общностите“? Ясно ли е за какво става въпрос?

2) Прогрес ли е показаното развитие на българската нация или е упадък? И какви задачи ще възложи „обществото“ на българското училище в това отношение?… Защото основният мотив на застъпника на congregational principle в образованието Джон Гатоу, (който в българска рецепция обикновено е деисторизиран и деконтекстуализиран, поради което обира овациите на либерали и млади майки), е да бъде спрян „упадъкът на нацията“ чрез радикална реформа във функциониращата образователна система, превърнала се в заплаха за „националната и индивидуална идентичност“ на американците. (Цитираните изрази са от „Училището-психопат“ и „Принципът на конгрегационализма“.)

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (31)

- 07-09-2011|Longanlon –.

противопоставянето на мултикултурализъм срещу национализъм ми се вижда малко ненапаснато – култура не е равно на нация, така че защитавайки едната позиция срещу другата, макар да си над нивото на лумпен-националистите, всъщност изхождаш от тяхната гледна точка

все ми се струва, че либералния възглед за развитие на социалните отношения би трябвало да противостои на мултикултурализма и неговата идея за „обществени права“ (за разлика от индивидуалните права) за определени културни групи

- 07-09-2011|Любомир Сирков

Основният недостатък на подхода на автора (Ал. Кертин) този път личи още в самото начало (и затова голяма част от последващите разсъждения в статията увисват като безпредметни): авторът прекалено самоуверено причислява „национализма“ към онези „несъзнателни психични сили“, които според него „би трябвало да държим под контрол“…

Реалното положение на нешата е точно обратното: „национализмът“ (независимо по кое от многото „научни“ определения) си е съвсем нормална, рационална и необходима тенденция във всяко общество – а особено в днешната ситуация е дори два пъти по-обосновано именно „национализмът“ да се развива с нарастваща сила. (Ако не за друго, то по простата причина, че досегашната водеща умонагласа у нас, а и в света, се опитваше да прави именно това: съвсем изкуствено да държи „под контрол“ проявите на национализъм. Е, този опит се провали.)

За да разбираме какво се случва в съвременния свят, трябва да приемем съществуването на национализма като обективна даденост (а не, например, да се гневим, че „лошите“ са изобретили национализма, ей-тъй, нарочно, за да объркат работите на „добрите“ …)

Иначе, усилията на автора в изобличаването на различните модерни днес теории за „произхода“ на българите, са похвални. Според мен обаче Кертин неоправдано голямо внимание е отделил на теорията за „пославянчването“ – ясно е, че такива теории възникват не защото имат някаква собствена стабилна основа, а именно когато преди това в научната и медийната среда прекомерно влияние са получавали някакви други, на практика също толкова неуместни и просто неверни теории, произтекли най-общо от характерните „модерни“ умонагласи („мултикултуралистки“ и други…). Всъщност разрастването на теориите за „пославянчването“ е просто реакция на едни предишни безумия. Просто когато вече веднъж (и то с основание!) е подкопано общественото доверие във всякакви (дори и иначе съвсем разумни!) държавно-налагани медийни политики и инициативи, вече става много трудно да се работи със същите инструменти.

(Изглежда, това е някаква стара и непреодолима слабост на „мултикултуралистите“ – когато видят, че дадено нещо не сработва, те бързат да вдигнат лозунг от типа „Трябва ни повече от същото!“ – например, като видят, че приказките за „толерантност“ не дават ефект, те обикновено настояват, че на обществото са необходими именно все повече и повече приказки за толерантност… Безумно, но факт!)

И разбира се, уникално сбъркан подход е да се поставя във връзка с всички тези проблеми въпросът за ролята на държавната образователна система („какви задачи ще възложи „обществото“ на българското училище в това отношение?“ – пита авторът към края на статията си). След като авторът е толкова добре запознат с разните Интернет-проявления на теорията за „пославянчването“, той би трябвало вече да е наясно, че привържениците на тази теория никаква образователна система, така да се каже, не ги „лови“ – самите те съществуват именно поради вече разразилия се провал на цялата досегашна държавно-налагана концепция за „образователно“ въвеждане на понятия като „народ“, „нация“ и т. н., в която вече никой не вярва.

Разбира се, борба с със съответните безумни исторически теории трябва да се води – но моля ви се, не натоварвайте с такава борба „българското училище“ – то, горкото, и без това едва мърда. Борбата с безумните исторически теории трябва да се води по съвсем друг, по-демократичен и по-либерален начин (а не чрез налагане на „правилните“ теории в училище).

- 09-09-2011|без значение

Господин Сирков, представете си един свят на напълно развит национализъм. В такъв свят България няма да съществува като суверенна държава – 6-7 хиляди накривени калпака, едно парче земя, който посегне – ще ни глътне… Ние сме пинчери, лаем много, ама размерът има значение. Нашеският национализъм е карикатура – необразовани, смугли хора гонят необразовани, смугли хора. Дайте да помислим как да правим бизнес със света и между самите себе си, там е силата, и там винаги е била.

- 09-09-2011|без значение

Пардон, 6-7 милиона калпака…

- 09-09-2011|Любомир Сирков

Не че има значение за Вас лично, г-не (или г-це) „без значение“, но грешката Ви по-горе е почти вярна – ако светът се развиваше по начина, по който Вие си представяте, действително днес българите щяха да са не 6-7 милиона, а 6-7 хиляди…

Но все пак похвално е, че човек като Вас се е замислил за бъдещето на света. Ще ми е любопитно да узная как точно си го представяте Вие самият това бъдеще: може би като свят с 4-5 големи „центъра“, в които ще се е струпало поне половината население на света – а 80% от територията на земята ще бъде запусната и необитаема?

(Без достатъчно добре развити и устойчиви местни общности – навсякъде, по всички континенти и територии – светът действително го чака именно такова „бъдеще“…)

- 09-09-2011|без значение

Ако България си развиваше така, както аз бих искал, сега щеше да има поне 17-18 милиона българи, плюс някой друг милион и повече турци, гърци, румънци, германци и англичани.

Няма силен народ, със силна култура и амбиции, който да се страхува от емигранти и чужденци, това го знаем още от римляните, дето са крали чуждите жени и са се мешили с народите около тях, само и само да дръпнат малко напред.

Национализмът е идеология за страхливци и слабаци (и да не го бъркаме с любовта към отечеството и чувството за принадлежност, което се основава на любов към нашето и познатото, не на омраза към чуждото и непознатото).

Пиша това, не да споря със вас, просто мнение, защото ме питахте, за което съм благодарен!

Вие как си предстявате България просперираща и богата, ще ми е интересно да узная мнението ви- чрез насърчаване на национализма, как, и какво означава национализъм според вас, и какво ние трябва да правим за да не страхуваме, че турци и други етноси ни заплашват културно и политически?

- 09-09-2011|Любомир Сирков

Г-н „без значение“, дори и страни и народи, които имат себе си за много успешни, вече започнаха да проумяват простата истина, която на Вас очевидно Ви убягва: че преместването на едни хора от едно място на друго място (особено когато това е процес чисто физически, а не и духовен) – не решава трайно никакви проблеми (нито на първото място, нито на второто) – напротив, подобен процес рано или късно довежда до нови проблеми както на едното място, така и на другото…

Така че тези приказки за „мешането“ на народите, ги оставете – и те, както и много други приказки, просто остаряха. (И в СССР, и в Югославия народите се „мешаха“ достатъчно – и какъв беше крайният резултат?)

Империи е имало, може и пак да има – но всички империи в крайна сметка са се разпадали на части – и при това, забележете: разпадали са се на части не по някакъв друг, а именно по национален признак!

- 11-09-2011|otvraten – Logorea

1. Izvinete, no njamam pod ruka kiriliza.

2. G-n Enev, ne pechatajte poveche takiva dushevni poljuzii.

3. Za AVTORA: javno strada ot Logorea i se smjata za uchEn. Da ide u BAN! Mega zle i absolutno preudonauchno bezsmislenp pisanie.

PULNA ZAGUBA NA VREME

- 12-09-2011|без значение

Може ли българин да работи ежедневно с араби, българи, евреи, американци, канадци; да прави днес бизнес с холандец и канадка, да говори на български, английски, и когато няма накъде, на френски, жена му да преподава в немско училище, днес наобяд да яде Тай, снощи да пие с приятели Калифорнийско вино, с мезе френско сирене (да изяде парче недоопечена баница също), да има двойно гражданство, да мисли за България, и да обича и новата си родина, комшиите му да са гърци, канадци, французи, иранци… Как една такава реална фатазия може да се разпадне по национален признак? Тоя човек трябва да е луд да бъде националист след всичко това…

- 14-09-2011|джони

Факт е, че националстите се държат като сектанти – тангристи, памирци, автохтонци. Засега не се забелязва разделение на обществото на тази основа. Най-голямата вреда която нанасят е обаче, че пропагнадата им развива липса на критично отношение, социална неадекватност и изолация, което ни държи далеч от съвремието.

- 14-09-2011|Любомир Сирков

Джони, фактът, че част от националистите, както ти казваш, „се държат като сектанти – тангристи, памирци, автохтонци“, е пряко следствие от същата тенденция, която обявява Баташкото клане за „мит“, нацията за „въобразена общност“ и т. н.

Като се тръгтне веднъж по тази линия, се стига до невъобразими неща.

Щом Баташкото клане е „мит“, защо да не е възможно и всичко останало в известната ни история да е също такъв „мит“? Ама в учебниците пишело, че например на Балканите имало многобройно славянско население – няма значение, това е просто някакъв мит, ние пък ще си обосновем наша версия: че на Балканите винаги е имало българи и само българи и нищо друго освен българи – и ето ти готова „автохнонна“ теория…

Така е – до такива безумия се стига, щом веднъж се почне да се „работи“ в тази насока: Баташкото клане е „мит“, цялото турско робство е „мит“, и т. н.

- 14-09-2011|Златко

Престанах да реагирам на коментарите на уважаемия господин Сирков откак стигнах до извода, че зад тях се крие единствено желание за спор, но не и за търсене на някаква истина, или поне на нещо ново, непознато. В случая обаче (горния коментар) се стига до типичен похват, чиято структура ми се ще да поразчепкам, защото тя ми се вижда доста характерна за начините, по които една част от сегашната българска интелигенция мисли (и живее, всъщност). Става дума за нашенското „няма пък“, покрито от повече или по-малко прикриващи го аргументи. Отрицанието – на всяка цена! – не ще и дума, е една от основните черти на националния ни характер. Но дали историческата му неизбежност го прави заслужаващо уважение и в едно време, в което националното постепенно започва да отстъпва пред общо-европейското (или поне така би ни се искало, надявам се)?

И така:

Елементаризирането на темата за „митологизацията“ (свеждащо на практика понятието „мит“ до „нещо фантастично, нещо измислено, следователно несъществуващо“) е обичаен похват на домораслия нашенски софизъм. Сложната и многостранна тема за неизбежността както на митологизирането (най-често на собствената история, най-вече за целите на национално сплотяване след тежки травми и катаклизми), така и на демитологизирането (като израз на надрастване на фазата, в която митовете са били необходими, тоест навлизане в една нова, зряла фаза, при която вече има съзнание за процесите, довели на първо място до необходимостта от митове) … Та, тази сложна и многопластова тема бива сведена чрез горния аргумент до елементарно бинарно противопоставяне: думата „мит“ означава „неистина“, а следователно всички, които говорят за наличие на митове в националната история, по принцип говорят за нейната неистинност. С други думи, говоренето за „митове“ е заплаха, на която всеки патриот трябва да се противопоставя.

Че всичко това е елементарно опростяване и идеологизиране на една инак безкрайно важна и многостранна тема, може да се разбере най-добре чрез четене на интелигентни и богати на съдържание текстове, които разнищват темата в някаква дълбочина и се занимават с различните ѝ аспекти въз основа на примери и анализи, в най-добрите случаи – от най-новата европейска история. Митологизират всички, това не е нито наше изобретение, нито наш приоритет. Разликата между „тях“ и „нас“ е обичайната, баналната: те, както обикновено, са „малко по напред“ и вече не реагират като ужилени при всяко споменаване на думата „мит“, а се опитват да разбират до каква степен конкретният анализ на конкретния исторически феномен съдържа истинност и може да послужи като средство за придвижване напред на обществения дискурс.

Няма да теоретизирам повече. За онези от вас, които биха искали да прочетат нещо конкретно, ето тук няколко текста, които се занимават именно с темата за митовете и митологизацията като част от най-новата европейска история. И в които се търсят решения, а не празно спорене по интернетски форуми.

„Митовете и истините на Втората световна война“ (тук)

„Тиранията на историята“(тук)

Разбира се, най-актуален за нас си остава текстът на Мартина Балева (който показва единствено до каква степен нашето общество е неподготвено – или е е било неподготвено допреди няколко години) да дискутира една толкова важна тема):

„Образът на Батак в колективната памет на българите“ (тук)

- 14-09-2011|Любомир Сирков

Златко, по въпроса за „неизбежността както на митологизирането […], така и на демитологизирането“ – мисля, че авторът на статията, под която коментираме в момента (Александър Кертин), се е изказал достатъчно разумно: „В основата на всички модерни общества лежи един, така да го кажем, функционален митологичен минимум, който прави възможни колективните самоидентификации.“

Виждам обаче, че според на теб ти е необходим някакъв „израз на надрастване на фазата, в която митовете са били необходими“ – и намираш такъв израз в текстове от типа „Образът на Батак в колективната памет на българите“.

Същевременно обаче, ти твърдиш, че живеем във време, в което „националното постепенно започва да отстъпва пред общо-европейското“.

Само че аз съм бивал свидетел на дискусии, в които това – „общо-европейското“ – също е бивало конструирано с помощта на митове.

Един пример:

Наскоро един сравнително известен на нашата общественост човек (поне в началото на „прехода“) – Петко Симеонов – написа в своя сайт следното:

[цитирам със съкращения, но основната идея става ясна]

http://omdabg. com/b2/? p=351

„„„„„„„

Александър Невски е канонизиран за светец заради борбата му със Запада (папа, рицари, шведи, норвежци, немци…). Той води тези битки, като се намира в съюз с татарите. Предпочита тях пред Запада. Александър Невски е символ на началото на руската народност и обединението на руските земи. Той е небесен покровител на Русия и на Петербург. Като мит (религиозен и исторически) Александър Невски е свързан с разделението на Европа на „Западна“ и „Източна“.

…

Смятам, че днес, когато сме член на ЕС и работим за развитието и утвърждаването на своята национална идентичност, е редно да построим нова патриаршеска катедрала, по-голяма от „Св. Александър Невски“, която да бъде посветена на български светец. Според мен би следвало това да е „Свети Борис Кръстител“, но са възможни и други решения – „Св. Св. Кирил и Методий“, „Света Богородица Българска“…

„„„„„„„

Забелязваш ли каква е идеята: тъй като сме член на ЕС, а Александър Невски бил известен с борбата си със Запада, и нещо повече: той бил „свързан с разделението на Европа на „Западна“ и „Източна“„, то за България е по-добре да има друг патриаршески храм, с друго име…

Обсъдихме този въпрос и във Фейсбук. Там Петко Симеонов отново повтори своята теза, че „Той [Александър Невски] е символ на нещо, което е против тенденциите в развитието на България.“ [под „тенденциите в развитието на България“ Петко Симеонов имаше предвид членството ни в ЕС].

Аз посочих главно две неща:

Ако ще си говорим за „митове“, то най-актуалният днес мит е именно „митът Европа“ – това е митът, че „Европа“ е съществувала някога като някаква „единна“ общност, и съответно „героите“ в историята биват разделяни на „положителни“ и „отрицателни“ от гледна точка на това кой бил допринесъл за „единството“ – и кой разрушил „единството“.

И че ако ще се говори за това, че Ал. Невски е воювал със „Запада“, то онзи Орден на Тевтонските рицари, с който е воювал Александър Невски, от своя страна едва ли може да бъде приет за някакво „олицетворение“ на „обединена“ Европа…

Така че това митотворство – и от едната страна, и от другата – е налице, въпросът е наистина как да се постъпва прагматично, за да се „търсят решения“, както призоваваш и ти.

Само че за да се намерят решения, първото условие е правилно да сме си дефинирали какъв точно е проблема…

- 14-09-2011|Златко

Във втората част на известната книга Freakonomics, двамата автори разглеждат една идея за намаляване на парниковия ефект в атмосферата НЕ като се намаляват емисиите на зловредни газове, а като нагоре се изпратят ДРУГИ, сулфатни зловредни газове, които се намират по-високо и отчасти замъгляват атмосферата до такава степен, че в резултат на това температурата долу на земята се понижава (нещо, което се случва след всяко по-голямо вулканично избухване – може би това е едно от обясненията за липсващото тазгодишно северноевропейско лято – спомняте ли си исландските изригвания от зимата?). Нещо такова ми се струва и идеята на господин Симеонов – вместо да се опитваме да просвещаваме хората за зловредността на митовете, които противопоставят нациите едни срещу други, нека да създаваме нови митове, които да противопоставят едни срещу други вече не нации, а цели континентални общности.

А що се отнася до новите, европейски митове, то самият аз не виждам особено много такива. Никъде на видимо политическо или културно ниво не съм срещал призиви за търсене на някаква някогашна „единна“ Европа, нито пък за някакво „исторически мотивирано“ единство. Търсят се мотиви за единство в добре разбрания собствен интерес – ако не намерим начини да обединим политиките и сближим културите си, ни очаква крах – но това според мен няма много общо с някакви модерни митове.

П. П. Символи, така наречените „кръгове на паметта“ (Холкост, престъпления на комунизма, престъпления от колониалното минало) – всичко това, да, разбира се, го има, и трябва да го има. Такива неща са нужни, защото ония, които забравят историята, са осъдени да я повтарят. Но разликата между тях и митовете е именно в това, че модерните символи на паметта не служат за нечие възвеличаване, или пък за митологизиране на някакви (наднационални) травми и поражения, а само и единствено на припомнянето и избягването на подобни неща в бъдеще. Припомнете си, че основополагащият европейски лозунг е не положителен, а отрицателен: „Никога повече война!“ Именно в това е големият тънеж на модерността, защото с отрицателната мотивация не може така лесно да се злоупотребява за нечии частни цели. Когато липсва елемента на възвеличаване и издигане в култ на някаква национална или над-национална частност, от нея не могат така лесно да се направят идеологически оръжия за борба срещу някои ДРУГИ. Впрочем, в момента превеждам изключително важен и мащабен текст по точно тази тема, който представя нещата много по-обхватно и ясно.

- 15-09-2011|Любомир Сирков

Всички тези съображения колко умен тънеж била измислила модерността, звучат много добре – обаче ако основният ти стремеж е как да „не може така лесно да се злоупотребява за нечии частни цели“, то никога няма да можеш да изградиш нещо действено. Как ще стане едно нещо функционално, ако ти предварително си го осакатил, за да не би някой да злоупотреби с него?

Целият този страх нещо от историята да не се повторело просто сковава обществената мисъл – по този начин винаги ще гледаш повече какво и как да избегнеш – а не какво и как да постигнеш.

- 15-09-2011|Златко

Добър повод да представя тук някои от основополагащите концепции на модерната (а всъщност вече класическа) политологическа мисъл, в които идеята за нужда от отрицателна мотивация при политическите дискусии (като средство именно против злоупотреби) е вече, бих казал, дори леко остаряла (доскоро това беше официалната идеологическа платформа на немските социалдемократи, но май че през последните десетилетия те я промениха, не съм съвсем сигурен). Става дума за идеите, които Карл Попър защищава в „Отвореното общество и неговите врагове“, разбира се (която е вече отдавна преведена и достъпна на български език, но очевидно все още слабо позната). Ще се постарая да преведа и представя тук части от тази толкова важна книга.

- 16-09-2011|Любомир Сирков

:-) Честно казано, не виждам какво ще ти помогне Попър – „попърничави“ хора има предостатъчно, резултатите са плачевни.

Само като много дълбока ирония на съдбата мога да посоча факта, че в този документ, поръчан от Европарламента:

here

с гръмкото заглавие „The Future of Democracy in Europe: Trends, Analyses and Reforms“ Карл Попър присъства единствено като … автор на мотото „Democracy is the word for something that does not exist.“

- 16-09-2011|Гост

Невежеството – флаг на българското съвремие!

Попър, беше преведен в зората на демокрацията, не само книгите му за отвореното общество, но и автобиографията му, философията на науката… Сигурно има петдесет-шейсет българина, които са ги прочели…

Златко, аз лично ще съм благодарен да публикуваш нещо от Попър… Един да го прочете и заинтригува, пак си струва труда.

- 16-09-2011|Златко

Само с няколко думи – какво всъщност представлява т. нар. „негативен утилитаризъм“ на Попър? Идеята е проста и според мен доста убедителна: по същия начин, по който единственото указание за научността на една теория могат да бъдат принципните предпоставки за нейното опровергаване (ако няма такива, тя по принцип не може да бъде опровергана и следователно не е наука, а религия или идеология)… та, ако тази логика се приложи към областта на етиката, то веднага става ясно, че е много по-лесно да се формулират нашите искания негативно, тоест като искания за намаляване на страданието, отколкото като искания за увеличаване на щастието и добруването. Самият Попър формулира това по следния начин:

Цитат:

Вярвам, че от етическа гледна точка няма симетрия между страданието и щастието, или между болката и удоволствието. Както принципът на утилитаристите за възможно най-голямото щастие, така и принципът на Кант, „насърчавай щастието на другите хора…“, ми се струват (поне във формулировките си) фундаментално погрешни в това отношение – което обаче не подлежи на рационални аргументи… По мое мнение… човешкото страдание изпраща директен апел за помощ, докато няма някакъв подобен апел – да се увеличава щастието – при човек, който и без това живее добре.

Тази идея има много ясни практически последствия: представете си обичайната ситуация на спор между две или повече страни, които не могат да намерят компромис. Ако те се опитват да търсят компромис в търсенето на някакво позитивно направление, мненията им ще се различават много по-силно едни от други (никак не е ясно какво трябва да се прави, за да се увеличи добруването на която и да е човешка общност), отколкото ако се опитват да формулират целта на търсенията си като избягване на възможно страдание (много по-очевидно е какво причинява страдание – насилие, агресия и пр.) Това се дължи на асиметрията, която Попър споменава по-горе. Страданието, негативните неща, притежават много по-силна очевидност и наложителност, отколкото щастието и положителните неща. Оттук и тяхната по-висока практическа полезност при воденето на дискусии и търсенето на решения, включително и политически. Ако например бихме успели да формулираме като цел на дискусиите тук във форума не-говоренето за неща, които един или друг от нас не познава, то количеството на празните приказки би се намалило драстично. От друга страна, опитите „да се надприказваме“, да трупаме количества от думи, естествено не водят доникъде.

- 17-09-2011|Любомир Сирков

Златко, това са хубави думи, които обаче не водят до никъде. Защо? Защото „негативният утилитаризъм“ не може да бъде движеща сила – максималният му ефект, в случай на „успех“, е да те предпази (от нечия чужда, враждебна движеща сила, която може да ти причини страдания).

Ясно е, че Попър е фокусиран главно върху това: какво да спрем, какво да осуетим, какво да обезсилим, какво да премахнем, – докато основното, върху което би трябвало да мислят хората, загрижени за обществото и за неговото бъдеще, е точно обратното: не какво „да спрем“ – а какво ДА ЗАДВИЖИМ.

Да, има опасности (от страдания и други неприятности) – но практически е невъзможно всички опасности да ги спреш – затова трябва освен за опасностите да мислиш и за възможностите!

(Извинявам се, но за мен това също се характеризира с една такава „очевидност и наложителност“, за която говориш и ти.)

- 17-09-2011|Златко

Едва ли е нужно да се припомня тук, че основната специфика на самата демокрация като обществено-политическа система е в поставянето на ясни и стабилни пречки пред възможностите за злоупотреба с властта, а не в някаква особена управленческа активност или специфично „насърчаване“ или „пробуждане“ на обществените енергии. За всеки човек с достатъчно непредубеден ум е ясно, че смесицата от авторитарни управленчески структури и свободни пазари, която демонстрира Китай например, е далеч по-ефективна от гледна точка на управлението. Въпреки това обаче – в дългосрочен план – управленческите слабости на демокрацията винаги биват компенсирани, при това с излишък, от изключителната стабилност на системата. Всичко друго гърми, рано или късно, докато демокрацията оцелява.

Защо казвам всичко това? Защото в едно общество, където начинът на живот от столетия насам винаги е бил определян от умонагласата „няма пък!“, става изключително трудно, да не кажа невъзможно, да се разбере и възприеме толкова „негативната“ нагласа на западната политическа и социална мисъл. Работата е там, че предпоставката за „негативността“ е наличието на достатъчно много свободно действащи „актьори“ – лица и независими организации – които не се нуждаят от никакво „насърчаване“ и „подтикване“, а само от ясни и недвусмислени правила, които да правят възможен съвместния им живот. Обратно, в общество като българското, в което от една страна имаме пълна липса на уважение, дори усещане, за правила и нуждата от тях, а от друга страна почти пълна липса на положителни, градивни енергии (отново „няма пък!, вековният modus vivendi), то разбира се става много трудно да се вземе на сериозно, дори да се схване, западният начин на мислене, защото логиката е проста: „ако премахнем и външните принуди и подтици, то какво тогава ще остане изобщо?“

Към това се прибавят и остатъците от комунистическо-социалистическото възпитание и образование, което, разбира се, винаги е било много „активистко“, много „действено“ и „общественополезно“. Да се разбере, след едно толкова тотално и идеологически чуждо на запада промиване на мозъци, необходимостта от един „негативен“ подход, е разбира се много трудно. Изобщо, думата „негативно“ е много подвеждаща, тъй като в случая става дума не за отрицание (къде по света повече отрицание, отколкото в България?), а за (СЕБЕ)контрол, за липса на желание и мотивация за „задвижване“, „подтикване“ или „насърчаване“ на „масите“. Задачата на интелектуалеца е обрисувана ясно и недвусмислено още от Сократ – първият голям „негативист“ в историята на Запада – тя е не в поддържането и подсилването на „обществените стожери“, а само и единствено в задаването на въпроси, поставянето на пречки, не-позволяването на обществото да се отпусне и заспи (най-често в обятията на поредния тиранин). Останалото си е работа на самите свободни граждани – ако те, разбира се, са такива, а не някакви лениви, отпуснати и вечно чакащи подтика на държавния или обществен камшик говеда, постоянно местещи се от една локва в друга… Но това, разбира се, отива твърде далеч, в края на краищата тук нямаме час по политпросвета… Така че, достатъчно, стига! Който иска, да чете. Който не – проблем също няма!

- 17-09-2011|Любомир Сирков

Златко, с последните си думи ти сам признаваш, че твоите предпочитания към теорията за „негативисткия утилитаризъм“ на практика се сблъскват с реални факти от съвременната действителност в България. С други думи: дори и да приемем, че тази теория е вярна или поне като цяло полезна, тя пак си остава неприложима.

Отделно си остава цялостната вътрешна слабост на тази теория – не може „поставянето на пречки“ да се брои за реално постижение – това може да е половината част от работата, но в никакъв случай не е цялата. Трябва да се работи и по другата половина.

Разбери, че няма движение напред, което да се основава само на „поставяне на пречки“, „задаване на въпроси“ и т. н.

- 17-09-2011|Златко

Нека не изпускаме из очи иронията на целия този разговор, Сирков, която се състои в простичкото обстоятелство, че – поне на нивото на този форум – вие сте онзи, който постоянно отрича и се противопоставя (Der Gesit der stets verneint, за да цитираме класика), докато моя милост се занимава с по-баналната роля на доставчик на материал за размисъл, и по-малко отрицание. Както всеки може да види, ролите на този свят рядко се разпределят по сценарий и всеки от нас в края на краищата е И принуден да бъде онова, което е.

- 17-09-2011|Любомир Сирков

Златко, аз също мога да ти доставя материал за размисъл – стига да си готов за такъв по-широк размисъл (а не само за тесния, при това не особено конструктивен размисъл, към който предразполагат писанията на Попър, които ти смяташ да популяризираш).

Ето ти такъв материал за размисъл – става въпрос за две интервюта на Иван Кръстев (който минава за „либерал“, за какъвто уж минаваш и ти, та затова ще ми е любопитно да проследя доколко възприемчив ще се окажеш по неговите тези…).

Интервютата са

тук

и

тук

(У този автор можеш да обърнеш внимание ако не на друго, то поне на признаването на наличието на нови реалности в света – ще цитирам само част от тях):

„„„

… експерименталната икономика демонстрира, че потребителят пазарува не в магазина, в който стоката е по-евтина, а в магазина, който се държи от представител на неговата етническа група, дори ако цената на стоката е малко по-висока. В този смисъл, за разлика от националната държава, която е агент на десегрегация и ни заставя да живеем заедно, пазарът е агент на сегрегация.

„„„

„„„

типът космополитен глобален език е загубил легитимността си за гражданите

„„„

„„„

Ако XX век накара народите да се страхуват от политици, които вярват във фалшиви идоли, днес страхът ни е от политици, които не вярват в нищо.

„„„

„„„

Кризата, която Европа преживява в момента, може да завърши по различен начин, но илюзията, която удържаше Европейския проект през последните години, не може да бъде запазена.

„„„

„„„

Глобализацията създава илюзията за отваряне на света, но ако се вгледаме по-внимателно в собственото си всекидневие, ще открием, че след първоначалния тласък към отваряне, глобализацията постепенно води до затваряне на нашия интелектуален, политически и социален свят.

„„„

„„„

В момента и в Европа, и в Америка идеята за това, че ние сме големият печеливш от глобализацията, се превръща в усещането, че сме големият губещ. Това е обрат, наистина.

„„„

Това са само част от констатациите на Иван Кръстев – ще ми е интересно дали за теб те са достатъчен повод за размисъл …

- 17-09-2011|Златко

Странно съвпадение на мисли, Сирков, просто удивително. Половин час преди да изпратите този коментар самият аз попаднах на интервюто на Иван в „Капитал“ – и вече бях го публикувал, и дори започнал да коментирам, когато се получи коментарът ви.

А инак, отговорът ми е „да“ – не е имало текст на Иван досега, който да не ме е подтикнал към размисъл, най-често в съгласие с тезите му, но понякога, както се случи и с текста за поколението „Е“ – в несъгласие. Животът е пъстър, разбира се…

- 17-09-2011|Любомир Сирков

Добре, по „поколение Е“ имате несъгласие – а по другото интервю, което във в. „Култура“ – от което всъщност са цитатите, които сложих по-горе – там как стоят нещата?

- 17-09-2011|Златко

Звучи ми много компетентно, много задълбочено, много убедително. Онова, което не споделям (но само на ниво емоция) е силното подчертаване на негативните сценарии и вероятности в анализа, който Иван предлага. Ок, всичко се мени, всичко се събаря, всичко престава да бъде такова, каквото го познаваме… Е, и? Бъдещето е сбор от шансове също толкова, колкото и набор от заплахи. Самият аз предпочитам да гледам с повече оптимизъм напред, дори и когато не мога да предложа някакви особено рационални аргументи в подкрепа на това.

А инак, както вече казах – много интересно, много професионално, много убедително, Иван е един от малкото хора в България, които Европа познава и на които има доверие. И за това очевидно си има много ясни и разбираеми обяснения. Бих искал да имаше повече хора като него…

- 03-03-2013|Мишок

Доста тъпо и безсмислено писание. Срам за автора.

- 23-08-2013|Ж. Войников

Това което целят неолибералите е пълен разпад на българската държавност и национална идентичност и превръщането на българите в колониални роби на Запада (САЩ, ЕС)! Е резултати от неолибералния модел на развитие, започнал след 1989 г. го виждаме днес! Пълна липса на икономика, пълна деиндустриализация на страната, липса изобщо на ред в обществото и каквито и да е ценности, освен една – ПАРИТЕ, те са вся и всьо и придобити на всяка цена, естествено по престъпен начин! България днес не може да осигури поминък са народа си и затова той масово емигрира, пръска се и след 1 поколение, тези емигранти се асимилират изцяло! Кому е нужно това? Кому е нужно, мангалите, тази отвратителна неандерталска маса, да се плоди като хлебарки и да издевателстват на обикновените българи? Кому е нужно Родопите да се превръщат в развъдник на фундаментален ислям и тюркизация. Неолибералите дават ли си сметка, че утре положението ще стане неспасяемо и гражданската междуетническа война – неминуема! Естествено че не, но тях не ги е еня, защото бързо ще стегнат куфарите и ще избягат на Запад! И тогава не се ли обединим около национализма, при това от национал-социалистически тип, спасение няма да има!

- 23-08-2013|Ж. Войников

Либерализмът и неговата изява – безогледния „западен“ консумативизъм, моралната деградация и излагане като модел на поведение всички познати човешки пороци, могат да доведат само до едно! Това което е станало с Римското империя – катастрофа и унищожение! Един свят от метро- и хомосексуални мъжленца и тъпи кукли „Барби“ живеещи според тъпите реклами, няма бъдеще!

- 23-08-2013|Златко

И ква стана тя сиа? Излязохме от пещерата, видяхме, че от нас и чеп за зелева каца не става – и хайде сега обратно, че и на целия свят сърдити на това отгоре!

… хайде да не е ЧАК националсоциалистически, а, господин докторе! Щото то не става само с „Господи, прости им, те не знаят какво говорят“. По някое време, ща не ща, ще ми се наложи да ви ошамаря, не от гняв, ами просто защото всеки от нас трябва или да си знае мястото, или да бъде поставен на него, ако не иска да го знае…

(Има една сцена от „Портокал с часовников механизъм“, в която героят е „превъзпитан“, като е заставен да гледа непрестанно сцени на насилие, при същевременно подаване на средства за повръщане – изграждане на павлов рефлекс, така да се каже. Понякога си мисля, че хора като този тук доктор наистина биха могли да спечелят нещичко от гледането на някой и друг филм за реалността на нацизма, особено по време на войната в Източна Европа. Щото то бива, бива невежество, но не и чак до такава степен…)

11 септември 2001 – една равносметка

Автор: Ан Епълбаум

На 11 септември 2001 завърши – доста внезапно – ерата на победата в Студената война, започнала толкова еуфорично на 9 ноември 1989. Дългото десетилетие, простиращо се от падането на Берлинската стена до падането на Световния търговски център, беше определяно от намаляване на военните разходи, домашни политически скандали и всеобщото усещане, че американската външна политика е без определена посока. Президентът Джордж Буш-старши беше говорил за „новия световен ред“, но не разполагаше с политика, подхождаща на умната фраза. Президентът Бил Клинтън имаше набор от различни политики, но никога не успя да намери подходящ начин, по който да ги опише.

Непосредствено след атаката на Алкайда срещу Ню Йорк и Вашингтон внезапно се появи един нов организиращ принцип. Също като Студената война, новата война срещу терора допадна както на американския идеализъм, така и на американския реализъм. Ние се борехме срещу истински лоши хора, но унищожаването на Алкайда беше и нещо, намиращо се еднозначно вътре в сферата на националните ни интереси. Скоростта, с която всички ние възприехме тази нова парадигма беше впечатляваща, ако и малко плашеща. По онова време самата аз се възхищавах от акуратността и чистотата на този нов Нов световен ред и отбелязах „как изведнъж всичко изглежда някак като академична статия“.

Събитията от 11 септември прокънтяха из много сфери на американския живот, но никъде така дълбоко, както в американската политика към останалия свят. Супертанкерът на американския външнополитически и отбранителен истеблишмънт се завъртя обратно, скърцайки и стенейки, докато американците се приготвяха да се сблъскат с нови врагове. През последвалото десетилетие ние създадохме огромна нова бюрокрация по сигурността, обхващаща над 1200 правителствени организации, 1900 компании и 854000 души със специален достъп до квалифицирана информация, според едно изследване на Washington Post, проведено през миналата година. Започнахме две войни, в Афганистан и Ирак. Организирахме антитерористични операции в отдалечени места като Филипините и Йемен, променихме културата на армията и преориентирахме външната си политика. Съсредоточихме вниманието си върху Алкайда и нейните имитатори. И похарчихме, според една преценка, 3 билиона (3.000 милиарда) долара.

В края на краищата имахме успех, поне според правилата, наложени от войната срещу терора. Десет години след 11 септември, Алкайда е в дълбока безпътица. Осама бин Ладен е мъртъв. Фанатичният ислям се намира в упадък. Нашата армия си остава най-ефективната и опитна по целия свят. И все пак, десет години след 11 септември вече става ясно, че войната срещу терора се оказа прекалено тясна призма, през която да се разглежда цялата планета. И цената, която платихме за нея, беше прекалено висока.

В праволинейното ни съсредоточаване върху ислямския фанатизъм ние например пропуснахме трансформацията на Китай от търговска сила към амбициозна политическа сила. Не успяхме да оценим правилно и значението на икономическия растеж в околността на Китай. Когато президентът Джордж У. Буш направи обиколка из Азия непосредствено след 11 септември, той говореше на слушателите си в Малайзия и Индонезия за техните вътрешни терористични групи. Междувременно, китайските му колеги говореха за бизнес и търговия.

Ние пропуснахме да забележим, поне в началото, и трансформацията на Русия от слаб и мизерстващ партньор към един понякога враждебно настроен опонент. През лупата на войната срещу терора, Владимир Путин, президент на Русия в 2001, изглеждаше като съюзник. Той също се бореше срещу терористи, в Чечения. И макар че това беше доста различна война, водена срещу доста различни терористи (а и не само срещу терористи), в течение на един кратък период от време той все пак успя да убеди американските си колеги, че неговата и техните борби са повече или по-малко едни и същи.

Поради войната срещу терора ние пропуснахме може би историческия шанс да сключим споразумение за имиграцията с Мексико. И понеже цяла Латинска Америка нямаше директна връзка с войната срещу терора, ние изгубихме интерес към нея, а заедно с него и влияние. Същото се отнася и до Африка, с изключение на страните, в които има Алкайда-групи. В арабския свят ние се съюзихме тясно с авторитарни режими, защото вярвахме, че те ще ни помогнат да се борим срещу ислямския тероризъм, въпреки факта, че техният авторитаризъм беше вдъхновение за фанатичните ислямисти. И ако днес към нас се отнасят с подозрение в страни като Египет и Тунис, то това е част от обяснението.

Накрая, ние спряхме да инвестираме в собствената си инфраструктура. Помислете само какво биха направили тези три билиона, ако биха били вложени в пътища, изследователска дейност, образование или дори частни инвестиции, ако част от тази сума би била оставена в джобовете на данъкоплатците. Пропуснахме и възможността да премислим отново националната си енергийна политика. След 11 септември президентът би могъл да се обърне към нацията, да обяви критично положение, да обясни, че войните трябва да бъдат водени и че за тях ще трябва да се плати – например чрез повишен данък върху бензина. Той би бил посрещнат с огромна подкрепа. Трудно е да си го спомним днес, но през 2001 година аз можех да заредя колата си за 20 долара. По онова време с радост бих се съгласила сумата да бъде 21 долара, ако това би помогнало на морските пехотинци в Афганистан. Вместо това президентът намали данъците и увеличи разходите по въоръжаването. И едва сега ние плащаме цената за това.

Извършени бяха и много други грешки, както в чужбина, така и у дома, и аз съм сигурна, че много хора ще използват тази годишнина като повод да се подхванат отново темите за Ирак, Гуантанамо или шокиращата разточителност на разходите за вътрешна сигурност. Но най-тежката ни грешка се състоеше в един огромен пропуск. Превръщайки ислямския тероризъм в наш основен приоритет – а на определени места и времена не само приоритет – ние игнорирахме икономическите, екологически и политически грижи на останалите части от земното кълбо. Нещо повече, ние избутахме назад и собствените си икономически, екологически и политически проблеми, докато те станаха прекалено големи, за да могат да бъдат игнорирани повече.

Нека да повторя: пълният завой на американската външна политика, извършен след 11 септември, не беше грешка. Но под ръководството на президента Буш ние стеснихме хоризонтите си, престанахме да мислим в по-широки стратегически рамки и обръщахме слабо внимание на бъдещите си конкуренти, а още по-малко – на собствените си вътрешни слабости. Президентът Обама, получил лоши карти още от самото начало, не притежаваше енергията, ресурсите или силата на волята да извърши нещо много по-добро. Десет години след събитията, аз изведнъж започвам да се питам: а дали самолетите, които бяха използвани за атаките срещу Ню Йорк и Вашингтон, не нанесоха на нацията по-малки щети, отколкото поредицата от погрешни решения, която ги последва?

Източник

Ан Епълбаум е известна американска журналистка, сътрудник на вестник The Washington Post. Книгата й Гулаг спечели наградата Пулицър за 2004 година. Понастоящем тя живее в Полша.

Коментари (6)

- 07-09-2011|Тез – Критика ли?

Много предпазливо написана статия, без да дразни някого. Уж критикува някои политики, но пропусква да отбележи (или да забележи) големите проблеми – „пълният завой на американската външна политика, извършен след 11 септември, не беше грешка“?

Благодаря Ви за статията. Само искам да предупредя за „билион“ – написано е, че 3 билиона са 3.000 милиарда, но „билион“ всъщност означава „милиард“.

- 07-09-2011|Златко – re: Критика ли?
Тез писа:

Само искам да предупредя за „билион“ – написано е, че 3 билиона са 3.000 милиарда, но „билион“ всъщност означава „милиард“.

Да, само че в статията пише „трилион“, което при нас се нарича билион. Пък и вие сам едва ли сте повярвали, че войните в Ирак и Афганистан може да са стрували три милиарда. Може би на седмица, а?:)

- 07-09-2011|Тез – re: re: Критика ли?
Златко писа:

Да, само че в статията пише „трилион“, което при нас се нарича билион. Пък и вие сам едва ли сте повярвали, че войните в Ирак и Афганистан може да са стрували три милиарда. Може би на седмица, а?:)

Прав сте за „билиона“ – подведе ме фактът, че речниците превеждат „трилион“ и като „трилион“, и като „билион“:)

А колкото до това дали вярвам или не, точно затова критикувам статията. А вие вярвате ли, че войните бяха изобщо необходими? Ето какво мисли Ноам Чомски например: http://www. alternet. org/story/152308/noam_chomsky_on_the_dangers_of_american_empire_and_why_the_us_continues_to_be_bin_laden%27s_best_ally? akid=7528.200602. PYaKV0&rd=1&t=2

- 08-09-2011|дего2

тази ‹политкоректност› ми напомня за вица „пикая пред кремъл, ама не го вадя“.

за милион & т. н.: в 2 от не-метричните системи, английска & американска (пост-колониален комплекс?), има еднакви наименования за различни величини. wikipedia (& не само тя) прави ума ленив, но проверете конвенцията та да се проясни тази ‘математическа чуденка’.

умерено конспирологично: има достатъчно необорими аргументи за ‹врътката› „9/11“, чиито стратегически последици тепърва ще стават осезаеми.

- 10-09-2011|kawan

Годишнина от 9/11 – какъв чудесен повод за левичарите (не само в САЩ) да оплюят Джордж ДабълЮ Буш:) За кой ли път. Всъщност, обвиненията срещу Буш станаха основното извинение за неуспехите на сегашния президент. Държавна политика, един вид. А самият Буш не обръщаше никакво внимание на яростните обвинения срещу него, което допълнително вбесяваше неговите противници:)

Статията е доста повърхностна и пълна с грешки, затова не мисля да я коментирам. Доста се развеселих, като научих, че допълнителният данък върху бензина щял да бъде посрещнат с огромна подкрепа:) Такава „смешка“ скоро не бях чувал:)

Накрая, за мен остава открит въпроса това ли е най-подходящия начин да се отбележи годишнината от 9/11? Вместо да политизираме излишно събитието, бихме могли да проявим малко съчувствие към близките на невинно загиналите. Толкова е просто…

- 11-09-2011|Лили Костова

Съчувствие към близките? Няма проблем. Проблемът е дали тези близки получиха справедливост?

Или останаха първите жертви на една огромна измама, която официалните лица по цял свят не спират да повтарят и до днес, 10 години по-късно.

За разбирателство със съседите мюсюлмани

Автор: Митрополит Симеон Преславски

Писмо до иконом Димитър, свещеник в Осман пазар (Омуртаг), за разбирателство със съседите мюсюлмани

Шумен, 12 юни 1876 г.

Благовейни икономе поп Димитрие в Осман пазар!

Божията благодат да бъде на тебе!

Приех писмото ти от 8 юни, което прочетох с болезнено сърце. Мене ми се вижда чудно как да се развалят добрите сношения, които имате с вашите съседи мюсюлмани, и за които светиня ти сам в предишните си писма ми се хвалеше. Страх ме да не би да е станало нещо, та е развалило това съгласие и споразумение, което всякога трябва да съществува между българи и мюсюлмани като синове на едно и също отечество, като поданици на един и същ цар-баща, на които интересите и бъдащността са еднакви. Аз не вярвам да е станало от страна на тамошното българско население дело, противно на царските закони. Защото имам пълна вяра на благоразумието на светиня ти, на поп Захария, на първенците и на всичкото османпазарско народонаселение. Но сегашните времена, отче икономе, са много деликатни. Съседите ни мюсюлмани са раздразнени, и нека си го кажем правичката, и раздразнени пак от нашите. С това да не мислиш, че искам да оправдая злоупотребленията, които правят някои безчинници на мирните хора, въпреки строгите заповеди, които всекидневно царското правителство и добрият ни Вали паша издават, и за които ще направя потребното, за да се прекратят. Но искам да ти кажа, че трябва всички – и духовни, и миряни – да сме много внимателни в думите си, в постъпките си. Трябва да отбягваме от всяко нещо, което може да породи съмнение и в поведението си трябва да оставяме местните власти, без да се сърдим и роптаем, да изпитват всичките хора или места, от които може да има съмнение. Защото това става в наша полза и за наше добро. Много по-хубаво, много по-полезно за нас е да претърпяваме малко безпокойствие, докато се изпита един лъжовен слух и да излезе наяве нашата повинност, отколкото да стои така неизпитан и винаги да виси над главата ни едно неправедно съмнение, което ще прави и съседите ни мюсюлмани всякога да са недоверчиви към нас. Истината и виделината трябва да излизат всякога наяве и от тях никой никога не трябва да се страхува. Това ти казвам, за да не се сърдите, че са дирили в черквата или са запрели и закарали на Търново г. Бояна. Г. Боян не трябваше да носи върху си револвер. Той, като учител, трябва да е внимателен. Ама той го направил по погрешка! Но една малка погрешка много пъти има непредвидени лошави сетнини. Человек всякога трябва да се съобразява с времената и обстоятелствата. Повтарям да ви кажа, че ще стане потребното, за да се съобщят в Русчук оплакванията ви. Но и на вас препоръчвам внимателност, благоразумие и търпение.

По-преди бях ти пратил с пътници едно окръжно писмо на Негово Блаженство към свещениците и друго от моя страна, за да се прочете във всичките черкви, с което се известяваше на народонаселението честитото възцаряване на Негово Величество султан Мурад Пети. Прие ли тези писма и какво стана с тях, пиши ми.

След като ти молитствувам

[оставам твой во Христе брат]

Симеон е български духовник. Той е варненски и преславски митрополит от 1872 до 1937 г. Роден в град Бургас през 1840 г., митрополит Симеон произхожда от стар български род от с. Факия. Постоянен член на Св. Синод (1874-1913) и негов председател (1888, 1902-1905). Участва в уреждане на църковната организация в Княжество България и реформирането на Екзархийския устав. Подпредседател на Учредителното събрание (1879), народен представител в няколко парламента. От 1881 г. e дописен член, от 1884 г. редовен член на Българското книжовно дружество, а от 1929 г. почетен член на Българската академия на науките. Умира на 23 октомври 1937 г във Варна, където е и погребан.

Коментари (12)

- 08-09-2011|Златко – Человек всякога трябва да се съобразява с времената

Публикувам това тук нещо, защото по някакъв начин то ми се струва показателно за нЕкои аспекти от националния ни нрав – мек, сравнително късоглед (дай да си кротуваме сега, що да разбутваме нещо, което си работи, ако и по нашенски) и винаги търсещ „внимателност, благоразумие и търпение“… Докато извият нечий врат, след което всички започваме да търсим виновници… Абе, не знам. Че митрополит Симеон е бил голям българин не се съмнявам – с уточнението, че думичките „голям“ и „българин“ ми се струват не особено съвместими, извинете схванатия ми врат…

Все пак приветствам издаването на тези документи, които допринасят за увековечаването на едно голямо дело, един дълъг и удивително плодотворен живот. Във времената на всеобщо надпсуване и безверие все е хубаво човек да вижда по някой и друг малко по-различен пример. Инак някак се уморяваме и примиряваме, всички. А това хич не ми харесва, хич.

- 08-09-2011|Любомир Сирков

Златко, нещата трябва да се степенуват. Има зло, има и по-зло, има и не дотам зло, а има и положение като нашето…

Споменатото от теб „всеобщо надпсуване и безверие“, колкото и да ти свива сърцето и душата, не е непременно чак толкова фатално. Защото е напълно възможно хората да изпитват „безверие“ един към друг, без това непременно да води до „надпсуване“ – както и „надпсуването“ от своя страна не води неизбежно до това учителят „да носи върху си револвер“ (както се е и изразил владиката по-горе) – а последното пък от своя страна не значи, че щом носи револвер, учителят непременно ще гръмне с него по мюсюлманите (днешният наш учител по-скоро би носил револвер, за да се пази с него от „своите“ ученици – което е друга тема, може би дори по-гърмежна…)

Но да се върнем на писмото на митрополит Симеон: той го кара и тако, и вако, и свако и знако…

Значи, от една страна, в предишно писмо до него „отче икономът“ шуменски се бил вече похвалил, че там имат добри сношения с мюсюлманите – пък от друга страна, ето на, работата се развалила… и то защо – защото един учител бил хванат, че носи револвер.

От една страна уж „интересите и бъдащността“ между християни и мюсюлмани са „еднакви“, както е твърде уверен (на думи, в писмо) владиката – от друга страна, същият настоява „да отбягваме от всяко нещо, което може да породи съмнение“ – че ако интересите на едните и на другите са „еднакви“, бива ли мюсюлманите заради едно „съмнение“ да си развалят интересите с нас?

(А може пък писмото на митрополита да е писано така, че да НЕ създава проблем, независимо дали бъде прихванато от султанската полиция, или от руските агенти…)

- 11-09-2011|БС2003

Много интересен документ, радвам се, че ми попадна. Вероятно идеал на автора на писмото е било добруването на българите в състава на Османската империя под управлениято на султана и „добрия ни Вали паша“(пък той може наистина да е бил добър). Понякога си мисля, че много от нас, ако живеехме по онова време, бихме разсъждавали по същия начин. Героите, бунтарите, борците са направени от друго тесто и са малцинство сред общата маса. Вероятно биха ни били и твърде несимпатични със своята непреклонност, ако се наложеше да общуваме с тях. Неслучайно някой от нас би отърчал до конака да съобщи каквото трябва…

- 11-09-2011|1876

Крайно време е МОН да цензурират Негово Високопреосвещенство – според техните учебници няколко месеца по-рано се предполага да е имало „потопено в кръв“ въстание и не е възпитателно да се говори за споразумение между българи и мюсюлмани…

- 18-09-2011|Иван Иванов – Пак това било, онова било …

Отново полемика по повод едно различно мнение – това на Митрополит Симеон. Все пак е бил редовен и почетен член на БАН, нали? Може би в резултат не на качества, а на „връзки“? Едва ли, господа. А известният д-р Чомаков, който благодарение на лични познанства урежда издаването на фермана, решаващ въпроса за самостоятелната Българска Църква, е говорил, че ние, българите трябва да си стоим в Османската империя и от нас се иска само да се учим и правим пари. Какъв ужас само, господа! Предполагам, че сте паднали в несвяст! Крайно време е на българската младеж да бъде поднесена една истинска история за тези 5 века, през които сме били поданици заедно с много други народи на една империя. Но за разлика от тези „много други народи“, само ние учим децата си още преди да прекрачат прага на училището, че през това време сме били роби. Резултатите – четете горните коментарий!

- 19-09-2011|Любомир Сирков

„Иван Иванов“, каквото и да е твоето мнение за „истинска история за тези 5 века“, мнението на съвременниците (и у нас, и в тогавашна Европа) е било преобладаващо друго – и те са постигнали съответния политически резултат (освобождение и независимост на България).

От тези „много други народи“, с които според тебе ние „заедно“ сме били „поданици на една империя“, никой народ не е проявил и най-слабо желание тази империя да се възроди – този факт сам по себе си е достатъчна оценка за характера на империята.

Но има и друго – съвсем конкретна причина.

Всъщност, още Иван Хаджийски е посочил конкретната причина за радикализирането на освободителните настроения сред българите – а именно: населването (с решение на имперското османско правителство) на черкези по българските земи след Кримската война (1856), и особено след 1864 г. когато допълнителни количества от това трудно-управляемо и радикално настроено племе се заселват на територията на днешна България. Да, както искайте го разбирайте – лош късмет или удачен обрат на съдбата – но е факт: за десетина години безчинствата на тези черкези върху местното българско население се оказват предостатъчни, за да доведат до рязко радикализиране на политическите настроения и стремежи на българите в Империята…

Английски автор, съвременник на събитията, ни дава следното описание начеркезите (Circassians), констрастиращо с поведението на друг етнос, също заселен пак по нашите земи по същото време (татарите):

„„„„„

At a short distance from the Tartar village you may find another assemblage of huts, inhabited not by the colonist, but by the exile; not by the agriculturist but by the soldier; the Circassian’s sword has not yet been (and perhaps never will be) converted into the ploughshare, and his memories of his lost home in the Caucasus, with its snowcapped mountain peaks, its raids, its skirmishes, its battles, its defeats, its victories, are still too fresh and too deeply rooted to allow him, to change his warlike nature, and to become a peaceful tiller of the soil.

„„„„„

Нравът на черкезите е описан кратко и ясно така:

„„„„„

Pillage in Circassia, like theft in ancient Sparta, or fraud in modern Greece, has always been considered rather as a merit than a crime;

„„„„„

Английският автор, съвременник на събитията, е категоричен, че става въпрос за грешка на османското правителство:

„The Ottoman Government has committed the error of trying to convert a race, essentially warlike and by no means industrious, into ploughmen; the experiment has failed, and will fail again.“

http://www. kroraina. com/knigi/en/sc/sc_15. html

Откъс от книгата

A „RESIDENCE IN BULGARIA“,

OR, NOTES ON THE RESOURCES AND ADMINISTRATION OF TURKEY

S. G. B. St. Clair, and Charles A. Brophy (London: John Murray, 1869)

Така че: който не е доволен от този политически резултат – освобождаване на България и срив на Османската империя – нека потърси причините за това в политиката на самата Османска империя, а не в „греховете“ на българската историография след това…

Най-неуместно пък е да се спори по въпроса „робство“ ли било, или не…

Който твърди, че в училището се учело, видите ли, „че през това време сме били роби“, значи просто не е разбрал какво го учат в училище… Ако не правиш разлика между индивидуално и обществено, къде си тръгнал да говориш за история?

Не е ли ясно за всеки, че под „робство“ се разбира не индивидуално, а колективно – не отделният индивид, а целият народ е лишен от права (политически).

Ако не друго, то поне не си ли чел написаното от Добри Чинтулов – когато този сливенец пише

тук

„доста робство и тиранство,

всички на оръжие!“

- той „робство“ в индивидуалния смисъл на думата ли има предвид?

- 19-09-2011|Златко

Самият аз не виждам с какво това уточнение променя нещата. Лично или колективно, робството е нещо, което предполага лишаване от елементарни човешки права и свободи до степен, която няма нищо общо с положението на българския народ под Османско владичество. Българите не са билисобственост на султана, точка. А че някой в наши дни може да живее със силната емоционална потребност „искам си обратно робството!“ е психологически разбираемо, но това е всичко.

- 19-09-2011|Любомир Сирков

Златко, съвсем ясно е: когато самите хора от епохата са се произнесли (достатъчно често използвайки думата „робство“), не сме ние тези, които да им казваме ТЕ как точно са се чувствали и срещу какво точно са се борели.

Освен това „лишаването от елементарни човешки права“, за което ти говориш, очевидно тогавашните хора са го възприемали именно като колективно (а не индивидуално) лишаване – не отделният човек, а народът като цяло е бил лишен – от свобода.

(Наистина доста показателно е, че тогавашните дори и не съвсем образовани хорица са смогнали да разбират разликата между двете – а днес тук едни иначе високо образовани „европейци“ се правят, че не разбират…)

- 19-09-2011|Иван Иванов – Отново това било, онова било …

Уважаеми господа Сирков и Енев, за понятията „роб“ и „робство“ си има речници и енциклопедии. За съжаление не ползвам английски и не мога да коментирам цитираното от г-н Сирков (интересно защо не го е написал на български език?!) Зная едно – „робът“-българин е притежавал неприкосновено движимо и недвижемо имущество, имал е за това крепостни актове, плащал е данъци еднакви по размер с останалите етноси, обръщал се е за решаване на спорове към съда, предвижвал се е свободно из цялата територия на империята, избирал е свободно къде да се засели и можел да я напуска невъзпрепятствано. За свения за много от тези „робски“ права можеше само да се мечтае в периода на „свободната и народо-демократична“ България. Колкото за действията на разбойници и хайдути, които тероризират местното население без разлика на вероизповедание и етнос – в новата ни българска история в периодите 1877-1945 и 1990 – 2011 има достатъчно много факти за да говорим за черкези, кърджалий и даалий от отдавна минали времена.

Няма да пиша за изтъкнати личности, уважавани от централната власт в Истанбул като Стефан Богориди, д-р Чомаков, д-р Странски, Алеко Богориди, Гавраил Кръстевич, Георги Желязков-Фабрикаджията и много други, защото за Вас тези имена не значат нищо. Вие си имате други кумири. Нищо лошо – всеки си има право на избор, но да мътите мозъците на българската младеж с приказки за „роби“ и „робство“ и да я разделяте на „турци“ и „чисти българи“ си е направо предателство!

- 19-09-2011|Любомир Сирков

Уважаеми г-н Иванов, с последното си писание отново показвате, че сте далеч от нивото на мислене на нашите сънародници в онзи период.

Самият начин, по който започвате да изброявате – „Няма да пиша за изтъкнати личности, уважавани от централната власт в Истанбул като Стефан Богориди, д-р Чомаков,…“ – показва, че не разбирате основното, което са разбирали дейците на освободителното движение: че независимо колко на брой личности-българи биват „уважавани от централната власт в Истанбул“, народът български се нуждае от уважение и като народ (а не само като отделни личности).

А щом специално Вие лично не разбирате английски език, ще се постарая конкретно за Вас да преведа основното в книгата, от която цитирах по-горе. Книгата е (обърнете внимание на годината!) от 1869 г. Авторът е англичанин, който няколко години е живял по българските земи и разказва лични наблюдения. В цитирания от мен откъс авторът сравнява два вида новопридошло (след Кримската война) в Османската империя население – татари и черкези.

Разликите са огромни. Според автора татарите обработват земята по-добре от местното българско население (Цитат: „The Tartar villages, moreover, are making progress year by year, and it is easy to guess the reason, for whenever you come across a field really well cultivated, or some grafted fruit trees, or a field of potatoes, you need not go far to find a colony of Tartars.“ Превод: „Татарските села, освен това, напредват от година на година и е лесно да се отгатне причината – защото когато и да попаднете на поле, което е наистина добре обработено, или с облагородени плодни дървета, или поле с картофи, няма да е нужно да ходите далеч, за да намерите и колония от татари наблизо.“).

При черкезите положението е точно обратното:

превод на цитата от по-горе:“Недалеч от татарско село вие можете да попаднете и на друго струпване от хижи, но този път обитавани не от колонисти, а от изгнаници; не от земеделци, а от воиници; мечът на Черкезина все още не е (и едва ли някога ще бъде) превърнат в плуг. И неговите спомени от загубения му дом в Кавказ, с набезите, престрелките, битките, с неговите поражения и победи, са все още толкова пресни и толкова вкоренени в него, че не му позволяват да промени войнолюбивата си натура, и да стане мирен земеделец.“

Като цяло този английски автор не е настроен срещу Османската империя – напротив, позицията му е в защита на империята (например, в текста той упреква раята, че вместо да си дава парите да подкрепя въстанието в Крит, по-добре би било да постъпва като татарите, които с всяка спестена пара купуват и обработват още земя).

Много интересен и ироничен пасаж от този автор е и следния:

„Руският подарък за султана – кримските татари – макар и да идва от враг, е действително ценен; но е жалко, че самият султан не е имал мъдростта да върне подаръка, като в замяна на тези здраво-работещи мюсюлмани подари на Руския Цар също толкова хиляди здраво-пиещи християни от България.“

Така че, както виждаме, у този автор не се наблюдава особена симпатия към българите – по-скоро напротив – затова можем да приемем с доверие неговата преценка, че ако населването на татарите в Османската империя заслужава похвала, то приемането и заселването на черкезите е грешка на османското ръководство:

„Османското правителство допусна грешка, като се опита да превърне едно племе [черкезите], по същността си войнолюбиво и по никакъв начин не производително, в орачи. Този експеримент се провали, и ще се проваля и занапред“.

Повтарям – тези пророчески думи на английския автор са издадени в книга в Англия през 1869 г.

А доколко, както Иванов пише по-горе, наистина „робът“-българин е притежавал неприкосновено движимо и недвижемо имущество“, можем да съдим по следните думи на английския автор (от 1869 г.):

„„„

Certainly the reputation of the Circassians here is none of the best, and they are avoided, if not feared, by their Turkish neighbours; whilst if a Rayah sees at a distance the tall white sheepskin cap of the Cherkess he leaves his cart or his flock to look after themselves, and runs off till he reaches his village,

„„„

Превод:

„Със сигурност репутацията на черкезите тук не е от най-добрите, и техните съседи-турци ги избягват, ако не и да се страхуват от тях; докато ако някой рая види в далечината високата чркезка бяла шапка от овча кожа, той оставя своята каруца или своето стадо да се грижат сами за себе си, и се втурва да тича, докато не стигне своето село…“

Така че на нас днес ни е лесно да говорим колко били „толерантни“ Османците – да, изглежда наистина толкова са били толерантни, че са допуснали черкезите с безчинствата си така да разлютят българите, че те да вземат решение да се отделят от такава Империя…

- 20-09-2011|Иван Иванов – Драги ми г-н Сирков…

Драги ми г-н Сирков, признавам Вашата висока компетентност по отношение на заселените в нашите земи татари и черкези (предполагам, че сега родната им страна се нарича Чечня, а те – чеченци??). Искрено Ви благодаря за направения превод от английски език. Прочетеното беше много интересно и полезно за мен. Но все пак ние коментираме написаното от Митрополит Симеон. А главното в него е, че пищовът не носи нищо добро. Само едно не мога да разбера – как толкова високо образован човек, като Вас, не може да разбере, че всеки си има собствено мнение по някои въпроси. Аз съвсем не се дразня от това, че Вашето мнение се различава от моето. Е, може и да сте прав – това ли искате да чуете? А какво е подтикнало българите да хванат пищова можете да прочетете отново в „Записките..“ на Захария Стоянова. Но и това не е най-важното. Важното в момента е не кой и кога колко глави е отрязал, а какво ни обединява. А то е, че всички ние, независимо от различията в религиозните си практики, собствените си имена, език, на който контактуваме помежду си, имаме само едно отечество и то е БЪЛГАРИЯ. И за това ние всички сме българи. Най-добрият пример за това са арменците и евреите, които си ползват и език и имена и религия, но се наричат българи. Това трябва да стане и с останалата част от народа ни. За това трябва да се работи, въпреки че не е в интерес на някой политически сили. Само това ще ни донесе успех и благоденствие.

- 20-09-2011|Любомир Сирков

Г-н „Иванов“ (или както там Ви е истинското име), арменците и евреите са си арменци и евреи – не само у нас, но и навсякъде по света.

А като обяснявате за какво „трябва да се работи“, все пак имайте предвид и информацията, която преведох по-горе – ясно е, че не при всякакви условия може „да се работи“. Основната поука от цитираните от мен по-горе части от текста на английския автор от 1869 г. е, че винаги трябва да се съобразяваме с културно-историческите особености на различните населения.

За праведното щастие

Автор: Румен Леонидов

Един от упреците, при това справедливи, които получих от една доскорошна читателка на вестник „Ние, жените“, беше, че не пиша за жените, а за книги, които са предмет на мъжките търсения и интереси. За жалост аз не правя разлика между мъжествения ум на жената и чувственото сърце на мъжа. Интелигентните хора нямат пол. Или по-скоро – нямат противоположен пол. Или още по-точно – имат, но той е повече противен, отколкото противоположен. Това е полът на простаците. На родените тъпанари, които делят света на свой и на чужд, на мек и твърд, на футбол и фиби…

Светът е оцелял, защото е единен, а разнополовият му състав е в непрекъснато взаимопритегляне, взаимотърсене, взаимонамиране и взаимоомръзване.

Как да пиша само за жени или само за травестити, когато хубавото и полезно четиво е събираща, а не разделяща верижка от думи, образи, мисли и метафори.

Как да определям книгите, които ме връхлитат, дали са по-угодни на по-страстните сред вас, или само на нестрастните.

Как да предвкуся апетита за четива на онези, които си похапват ячката, или на онези, които крачат с костите си като кокили и са крехки като фиданчици…

Да не говорим, че и мъжете ви надничат във вестника, който редовно четете. Но гледа да не го види съседа или свекървата, защото ще си помислят, че разглежда само снимките на заголените мацки. А човекът всъщност знае какво да чете – останалото може да го чуе и види по телевизията.

Да пиша само за чистата порода женствени женички за мен е невъзможно. И малко обидно. Този тип красавици въобще не четат. Дори и женски вестници. Разгръщат вносни списания за мода и шик и цъкат с език. Когато се наех да списвам тази рубричка, се доверих на направеното проучване, че по-голямата част от читателките ви са образовани същества. След като животът ни набута в калъпите си и от оригинални индивиди ни оформи до опротивяваща еднаквост – в родители, в детегледачи, в разносвачи на родители по болници и лекарски кабинети, в безнадеждни безработни или вечни кандидат-пенсионери – тъкмо в това уж проклето време се оказа, че е по-важно да си се самообразовал като човек, като личност, която е способна да общува с другите люде по нормален и естествен начин.

По-важно от дипломата ти е да си взел последния изпит по човещина, да си стигнал до ненаучната степен да не мразиш, да не завиждаш, да не злобееш, да не си превърнал животеца си в сметка, а да си пожизнен професор по непринудено щастие. Щастието да си като другите, но по-добър от тях, е едно от най-големите от големите щастия, които ни сполетяват на тази необикновена планета.

Не подценявам нито за миг домашната двукрака стълба на възпитанието, на образованието, на културата да речем – но идват години, в които човек замръзва дотам, докъдето е стигнал. И вече не трупа нови знания, а търси нова утеха. Нов вид почивка от борбата с Животното живот. Търси филми, в които няма насилие, стрелби и пердах, а сходни човешки проблеми, дори преодолими драми, положителна енергия, нравствени изкушения и поуки.

Знам, че някои възрастни и бедни читателки нямат кабелна телевизия и гледат само глупостите по Първа програма. Както в добрия стар, тъп и чернобял социализъм, когато гледахме това, което ни пускаха да гледаме. Ядяхме онова, което ни разрешаваха да си купим. И ни казваха какво да скандираме и да пеем, когато искаме да сме съвестни граждани.

Сега духовната скука е същата, само дето държавата нито вече ни заповядва какво да правим, нито ни казва какво да не правим, а ни е оставила да си изтлеем в оскъдицата на денонощните бдения – какво сторих с живота си, защо стана така, че само моите деца останаха на дъното, какво сбърках, Господи, кога сгреших…

Знаете ли, скъпи мои непознати приятелки, че все по-често преоткривам прелестта на скромното и прибрано житие, на опростената до минимум трапеза, в червеното, обикновено вино в стъклената чашка върху столче, останало от баба ми Райна, мир на праха ѝ, в прелестта на ината срещу воя на плътта да изгълтаме заедно с нея всичко и всички, ако може с парцалите…

На 6 май се срещнах отново с един странен свещеник – отец Ангел, духовникът, който възкреси паметта за светицата на Македония – Преподобна Стойна. Баща е на 5 деца, едното му войник в София, самият той архиерейски наместник в Петрич. От пръв поглед ме порази чистата на лицето му, на отмерените му движения, на скромността, която светеше като струя светлина от погледа му. Този мъж ме порази с нетипичната си мъжественост, със скритата си сила и увереност в правилността на своя избор. Приличаше на герой от филм, а не на църковен деец, не бе мазен, тъмен и хитър в преяждането си, в лицемерието, с каквото сме заобиколени от всякъде.

Ще кажете: каквито са ни политиците, такива са ни и бизнесмените, тогава защо да не са такива и духовните ни отци. Брррррррр – противно! Не ми се вкусва и най-духовната храна от подобни изчадия, службогонци, които не служат на Бога, а на себе си чрез песнопения и формални молитви. Та този отец Ангел ме заплени с твърдата си кротост на личност, която знае нещо повече за смъртта и живота от другите, посветен е заради почтеното си поведение и благочестие към своите миряни, тихо, кротко и непоколебимо увещава грешните да се върнат към Твореца, да обърнат гръб на рогатия, да преодолеят изкушението да бъдат, такива, каквито не искат да бъдат.

Това не е религия, това не е богопомазаност, това не е театър за самия театър – този човек е точно част от религията на примера, който ме изкушава, която ме вълнува и въодушевява, която ми липсва днес. Като трохинка от хляба на доверието към човечеството. А може би ми липсват и не само на мен този герой на нашето безвремие. Не сивичкият, мъничък, подличък партийничък човечец, който все врещи, че е онеправдан, а е прост и мързелив за двама… И лош за трима.

Питам се за какви книги трябва да пиша, ако харесвам мъже като този свещеник, ако се възхищавам до дъното на небето си от подобен надполово положен чиляк, майстор на деца и утешения, природен грижовен баща на боговите творения около себе си. Сигурно и поп Ангел има недостатъци, сигурно е обаче, че не заради тях никога няма да ни стане патриарх. Убеден съм, че той познава своя път, защото е път сред онези хора, които го почитат, които имат необходима нужда от него.

Този приземен Ангел се е оставил в ръцете на Провидението – ако поискат по-високи отговорности от него, той ще им ги даде и те ще ги получат. Но и да не поискат нищо повече от пътя му към храма, свещеник Кочев, синът на баба Фота, извечен българин по дух, мъжко чедо на Македония, ще бъде част от материализираната святост, която ходи между нас и ни прави за малко непорочни.

Някога, когато бяхме действително непорочни, ни учеха ни, че скромността краси човека. Да, така беше. Когато имаше човечни човеци, които знаеха как да се закичат със скромността си. Сега е друго. Скромността е липса на инициативност, срамът да посегнеш пръв към единственото парче хляб е липса на бизнес нюх, ако не си нагъл и жесток не ставаш за нищо друго, освен за социална помощ. Някогашните скромни хора живееха като всички останали, но знаехме, че те са с нещо малко повече от нас – по-умни са, по-честни, по-авторитетни, по-необходими за околните. Не се страхувахме от тях, не се срамувахме от тях заради себе си, а ги обичахме с трепета на уважението. За моя чест и моя радост такъв прекалено щедър в скромността си човек бе и майка ми, учителка по руски в кварталното начално училище. Родена да роди сто деца и сто хиляди да изучи и отгледа. Но времето ѝ стигна само за мен.

Когато будувах по цели нощи над книгата за Преподобна Стойна попаднах на странно народно свидетелство, което ми обясни ранната смърт на майка ми. Стойничка, още като ослепява деветгодишна, започва да подсказва на околните как да се излекуват от различни болести. Обаче една вечер идват нейни роднини, слагат им да вечерят, и от дума на дума се разбира, че са дошли да я молят да изпроси от светците изцеление за тяхна много близка болна жена. Стойничка се моли няколко часа, изпада дори в несвяст, примира както му казват по нейния край, разговаря гласно като будна с различни светци, пак се унася. Накрая идва на себе си и казва: „Направих всичко възможно, ходих при кого ли не, но няма да мога да ѝ помогна. Господ има нужда от нея, защото е свята жена и е решил да я прибере да бъде около него си“.

Едва ли само синовната ми скръб ме прави прозорлив, за да проумея, че хората, които осветят работното си мястото като живи светилници, явно Господ ги прибира по-скоро. За да работят за него и до него чрез него. Когато не си имал достатъчно време да се омърсиш, но си намерил време да се очистиш, да прогледнеш наоколо и през слепоочията си дори, тъкмо когато си уравновесил бесните теглилки на амбициите си, и когато осъзнаеш величието на простосмъртните неща.

Не знам как да ви го обясня по-просто и по-ясно, за да стигне по-бързо до сърцето на разума ви – това е все едно с две думи да ви покажа как се пишат стихове – толкова е трудно да се внуши осезанието на вътрешното зрение. Виждам вкуса на живота, вкусвам от свежестта му, вдишвам несъвършенството му, идващо от човека. И все повече ми се мълчи. Не ми се говори.

Иначе нощувах в корените на десетвековния явор в двора на черквата „Св. Георги“ в с. Златолист, в която е до днес се пази одаичката на светицата Стойна. Положих морно тяло, връз него само с едно родопско одеяло през главата и свита в лакътя ръка за възглаве. И се започна: хорът на горските птички, гугукането, кукумявкането, позивите на кукувиците, невидимите сенки на умрелите, пълният със спящи хора храм, откъдето се дочуваше леко женско похъркване и мъжко среднощно сумтене, дори някакво детенце проплака изневиделица насън, рипнах и надникнах вътре, а в олтара нямаше никого, печката тихо предеше с дръвца, кой знае от кого поддържана, цялата святост на нещата бяха във въздуха и без да имаш криле политаш да помилваш околните, леко, лекокрило, с едно докосване по страните, за да не събудиш заспалите завинаги за похот, ревност и ниски страсти човешки светци, преподобни и мъченици. А от другата страна – гробието, в което спят баща и син убийци, грешникът разбойник, който се е разкаял в края на живота си и е вградил покаянието си в издигането на този божи дом, тук е и отчето, който приема незрящата Стойничка да нощува в поверения му храм, след време пръв я нарича, и завинаги, Преподобна. Тук е и самата тя, 50-годишна, споминала се на възраст колкото майка ми. И колкото сега съм аз…

Бях решил този път да ви представя три съвсем женски книжки – „Крилати мисли за любовта“, „За брака“ и „За щастието“, но се отплеснах. И място за подробности не остана, нито за тях, нито за издателите им. Които редовно си закупуват вашия вестник. И го четат.

Засега, довиждане, до следващия път. Дано поне дотогава любовта ви към ближния се превърне в брак по любов с праведното щастие…

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (9)

- 08-09-2011|papa –!!

румен/ книгата му/ книгите му са неизчерпаем източник на енергия за всекидневието.

- 08-09-2011|Петър Ангелов -Дарев

Мъничкият, сивичкият и подличък партиен човечец, компенсира собствената си мизерия чрез идентификация с групата, партията. Споделям с автора притегателната сила на простичкия, смирен и ненатоварен с прекомерни желания живот, още повече че това е характерно за нашата възраст. На смирение много не го докарвам, но с прекомерните желания нямам проблем.

- 08-09-2011|читател

Румен Леонидов, вие сте академик по човечност.

Нека озаренията ви пребъдат.

- 10-09-2011|Гочев – Браво!

Имало не само един-двама прозорливи българи!

- 11-09-2011|Rossi Ros – Румен Леонидов

Браво!!!

- 11-09-2011|Петър – за светостта

архиерейският наместник на Петрич – Ангел Кочев е същият, който се изказа, че Ванга трябвало да се канонизира. Врачката Вангелия Гущерова… Този факт ме кара да се съмнявам и в светостта на преподобна Стойна… Като оставим настрани тези забележки, съм съгласен с духа на разсъжденията на Румен Леонидов…

- 12-09-2011|читател

Господин Петър/КАМЪК/, идете в с. Златолист, до Мелник, пеша, влезте в църквата“Св. Георги“, но не като църковен плъх, а като полска мишка, покатерете се до собичката на Преподобието/простите жители на селото са дали този „сан“ на Стойничка/, вижте и помислете можете ли да живеете така- зачитайки всички „разпоредби“ Христови и ако на излизане иконата на Победоносеца ви улучи със златната си светлина споделете, не с мен, със себе озарените просветления на камъка, превърнал се в скала.

Някой хора не издържат на чудото, се е провикнал Шекспир преди 3 века и още не сме го чули.

- 13-09-2011|Петър Хаджиничев

Страхотно! Ако не бях го изпитал, нямаше да повярвам, че е възможно – страхотно, г-н Леонидов, вашите думи, казани на точното им място ме заковаха и възнесоха в същото време, точно като в медитация! Благодаря!

- 28-08-2013|tatiana kanova

БРАВО!!!!

Танти Роза

Автор: Ицко Финци

Танти Роза – no-малката сестра на майка ми. Най-честата шега, която чувах от нея като малък, беше: „Ти нали знаеш, че си мое момче, аз те родих и после те дадох на майка ти, ама пак ще те взема. Искаш ли да се върнеш при мене? Хайде, тръгваме.“ И следваше звучен смях. Заради моето сепване навярно. Който смях после ме караха да имитирам на семейните събирания. Това ставаше почти всяка седмица у една от сестрите. (Бяха общо четири сестри и двама братя.) „Ицко, покажи сега как се смее танти Роза.“ Не се обиждаше, смееше се повече от всички. Тя единствена нямаше деца. Мама и танти Роза веднъж ме бяха завели с тях на баня в Овча купел. На женска баня. Наоколо имаше голи жени, само телякините бяха с някакви кърпи около кръста. Помня пъпа на танти Роза с нещо черничко в средата, което се опитах да махна. Бил е на нивото на моите очи. Тя хем прихна да се смее, хем ми плесна ръката. Имаше мургава кожа, леко изпъкнали очи, не беше висока. Взимаше уроци по китара. Мъжът ѝ чичо Емил работеше в туристическа агенция, говореше френски, при гняв избухваше с думата imbecile! Когато мама и папа заминаха за Париж на световното изложение, а и на гости на брата на папа, за две седмици ме оставиха да живея у тях в Павлово – краен квартал на София. Двуетажна къща с особена миризма вътре (по-късно разбрах, че така миришат влажните къщи). Танти Роза все ме прегръщаше, беше гальовна. Тя готвеше белия фасул с чесън, не като мама. Мама никога не слагаше чесън във фасула.

Бях 7-годишен, имах рожден ден и чичо Емил, нейният мъж, ми подари луксозно подвързан споменик, на първата страница на който с хубав почерк беше написал следното стихотворение, пазя го:

В свеж и слънчев майски ден

Ицко Финци бе роден

Радват се мама и татко

На палавото дете сладко.

Ицко виж голям порасна

Във уроци се захласна

Добър е Ицко ученик

Не трябва му затуй камшк.

Ала и за игра го бива

Ако и със Джеки да се сбива.

Малко кат› се поразлюти

Падат даже и лобути.

Голям Ицко мъж ще стане

И нека това му остане

На детството му спомен мил

От неговия чичо Емил.

Беше висок, с очила, с издадена напред голяма долна челюст и казваше смешки, но той самият никога не се усмихваше.

После дойде войната, изселиха от София всички евреи. Ние се паднахме в Разград. Другите роднини – всяко семейство в различен град. Година и половина нямахме никаква връзка. Понякога само – писма. Но в тях не се казваха истинските неща. Знаехме, че властите ги четат.

Чак след края на войната отново се събрахме в София. Но аз вече бях активист на класа, много зает – все по-малко се срещах с лелите и чичовците. А те пак редовно всяка седмица се събираха на приказки. След три-четири години сестрите на мама със семействата си тръгнаха да се изселват от България: танти Софи – в Аржентина, другите две, танти Бети и танти Роза – в Израел. И брата на майка ми вуйчо Йосиф, единственият (защото Леон, вторият брат, беше починал), и танти Лиза, вдовицата на починалия – и те в Израел. И гранмама Бука, майката на всички тях. 40 000 евреи се изселваха в Израел. И ние трябваше, даже багажът ни беше минал вече през митницата. Но папа се разболя от захарна болест в остра форма и влезе в болница спешно, мама – от депресия, толкова тежка, че я лекуваха с електрошокове. И всичко това заради колебанията, безсилието да вземат решение. Моята сестра Ида категорично беше отказала да тръгне, беше влюбена, папа вярваше в идващия социализъм, мама се раздвояваше между фамилията си и мъжа си и дъщеря си. (Аз бях казал: „Както вие решите.“) И останахме.

Потискащи бяха разделите. Като завинаги.

Танти Роза и чичо Емил останаха в Израел няколко години само. Оттам заминаха за Бразилия и заживяха в Сао Пауло. В Сао Пауло живееше вече и Нора с мъжа си, сравнително заможен бразилец. (Нора е дъщеря на танти Софи, дето се беше изселила в Буенос Айрес. Объркващо е малко, нали?)

Танти Роза си пишеше с мама. Мама си пишеше с всички. Когато мама умря, аз продължих нейната кореспонденция. Не така акуратно като нея. Но на танти Роза пишех с подробности за себе си, за семейството ми, за работата. Вярвах, че писмата ми са утеха за нея. Нали съм „нейно момче“.

От писмата знаех доста неща. Знаех, че практикува козметика и така си изкарва хляба, че е влязла в някаква секта, занимаваща се със спиритизъм, че след смъртта на чичо Емил, когото дълго време гледала болен, заложила апартамента си и постъпила в старческо общежитие, че два пъти седмично Нора, племеницата ѝ, я взима с кола и я води в дома си на семеен обяд. Беше на около 80 години.

Един ден сестра ми Ида неочаквано получи писмо от свой някогашен приятел. Не беше го чувала от години. Станал посланик на България в Бразилия. В плика имаше и писмо на танти Роза до него, до посланика. В него тя хвалеше старческия дом, канеше го там на гости, за да го види с очите си, и молеше посланика да уреди в Сао Пауло концерти на нейните племеници Ицко Финци – цигулар, и на Ида Финци – оперна певица – с Бразилската филхармония. (Ида наистина е оперна певица, но аз?…)

Преписах го на пишеща машина без никакви поправки, прибавих към него попълнени формуляри за изходна виза и влязох при началника на паспортния отдел. Годината е 1986. Той го прочете, поиска заявлението ми и написа в единия ъгъл „Да“. Бях поразен! Не очаквах толкова бързо разрешение. Тази авантюра я започнах като на шега. Сега нямаше връщане назад.

На летището в Сао Пауло ме посрещна Нора, вече към седемдесетте, със своя син Сидней. Наистина сърдечно. Беше пак хубава (както някога, когато 7-годишен бях влюбен в нея – ходеше с панталон с широки крачоли, беше гимназистка в Американския колеж, зашеметяваше ме миризмата на дрехите ѝ и внимавах дали по нещо ще проличи, че съм ѝ симпатичен).

Настаниха ме в дома ѝ – Нора живееше сама.

На следващия ден бяхме с Нора при танти Роза в много добре обзаведено еврейско общежитие далече от центъра. Танти Роза имаше самостоятелна стая, сравнително голяма и с доста мебели.

Прегърнахме се, целунахме се, разбира се, но после настана неловко мълчание. Тя не се просълзи, нямаше възклицания… Мълчеше. Не беше ме виждала 38 години. От време на време задаваше по някой въпрос. Отговарях, но след това и аз не знаех какво да кажа. Не беше съсухре-на бабичка. Обратно, беше с изправена стойка, излъчваше достойнство.

Не стояхме дълго. Не, не тръгна разговора.

В колата на връщане, като усети, че съм потиснат Нора ми каза: „Тя е силно развълнувана, от вълнение е тази скованост. Иначе е съвсем друга. Тя непрекъснато за тебе говори.“

На следващия ден отидох сам. Да, Нора имаше право. Танти Роза беше ведра, възбудена, смехът ѝ напомняше оня, някогашния. Излязохме от стаята и тя ме поведе из коридорите, за да ми покаже цялото общежитие, терасите, градината, ресторанта. Седнахме на една от масите. С възторг говореше за всичко – за реда, за чистотата, за лукса, за обноските. И ми заразказва как е било в Израел, как са живели в бежански лагер, колко трудно после намерили работа, как приятели им предложили помощта си, ако дойдат в Сао Пауло, как отворили тук будка за вестници, колко тежко ѝ е било, когато чичо Емил не можел повече да ходи, как не се предавала, как решила, че може да издържа семейството с уменията си да гримира, да прави масажи на лице, как се прочула полека-лека между съседките… И в каква безизходна мъка изпаднала след смъртта му. Не можела да спи, мисълта за безсмислено пропиления живот не я напускала. Искала да умре и тя. И през една от безкрайните безсънни нощи, мятайки се в леглото, изведнъж си спомнила изречение, което чичо Емил бил произнесъл някога много отдавна, още в младостта ѝ, но което тя била забравила: „Аз може би никога няма да имам дете.“ Да, той е намеквал за някаква прекарана венерическа болест, когато е следвал в Париж. Защо го е забравила? Съвсем ясно звучали думите му, помнела интонацията, израза на лицето му… Значи не у нея, а у него е била причината да нямат деца. Не тя е виновната… А при всяка тяхна караница той не пропускал да се присмее на нейната яловост. И тя дълбоко страдала. През целия си брачен живот. Десетки години. Винаги, винаги е носила това чувство за вина. Не можело да се заличи от съзнанието ѝ, че ако бракът им е нещастен, то е заради нея. И като получила това просветление, тя се съгласила да последва една от съседките си и се посветила на спиритизма. И спиритизмът ѝ донесъл облекчение, спокойствие, вяра.

Приказвахме си дълго. За какво ли не. Много дълго. Сега ми се плаче, като го пиша. Не виждам клавишите.

Когато си тръгвах вечерта, тя ми подари един акордеон. Доста звучен. Произведен в Аржентина. Веднъж след края на козметичния сеанс една клиентка на танти Роза ѝ се извинила, че няма в момента пари, и я попитала дали ще приеме акордеон вместо таксата. Танти Роза приела. Този акордеон сега е в Париж при едни мои приятели, където отседнах на връщане от Сао Пауло. Когато им гостувам, винаги си посвирвам.

Танти Роза почина на 93 години. За нея до края се е грижила Нора – нейната племенница.

Ицхак (Ицко) Финци, разбира се, не се нуждае от особено представяне, но може би не всички знаят, че покрай многото си други дарби той притежава и таланта на оригинален, добър разказвач. Тук го представяме именно в това му амплоа.

Коментари (3)

- 18-09-2011|Караулкин

Честита награда за поддържаща роля най-напред! Големият актьор – лично за мен най-големият български актьор – самобитно, откровено и ярко навлиза и в писателския занаят. Историята е трогателна и разказана с онази типична за сценичните му изяви интонация на лека самоирония, дълбока човечност и симпатична чудатост. Изобщо, там където Господ е давал, не се е поскрънзавил в никоя област. Благодаря!

- 18-09-2011|Бойка Асиова

Чудесен разказвач е пустият му Финци! Чета и чувам гласа му, виждам онова наивно остаряло дете, човеколюбиво и безкрайно талантливо. Благоусто!

Поздравления за публикацията!

- 21-09-2011|плам

вероятно е по-правилно да се пише не ТАНТИ, а ТАНТЕ – в иврит или в разговорния език между евреите в българия думата най-вероятно е взаимствана от немския език – там ЛЕЛЯ е TANTE /die Tante/

Човекът от горе

Автор: Калин Терзийски

Бях написал разказ, в който се разказваше за един радиоводещ. Той се чувства нещастен и се самоубива, докато води предаването си. Това беше преди около три години.

Сега живея на седмия етаж с една жена, за която не съм женен, но не съм се развел с предишната си жена. В голяма част от времето се занимавам с безделничене и гледане на телевизия. Около обед, два часа преди жената с която живея да се прибере, измивам съдовете, останали от предишната вечер в мивката.

След това си наливам чаша бяло вино и го изпивам. Слагам да се готви нещо – ориз, леща, картофи, пилешко, и отивам при телевизора, за да си полегна и да погледам телевизия. Лежа облечен, защото ме е срам жената с която живея да ме завари още по гащи, рошав и с неизмито лице. Тя работи, аз лежа. Така стоят нещата.

Когато изпия цялата бутилка бяло вино, защото непрекъснато ходя да си наливам по чаша и да поглеждам как върви готвенето, отивам до близкия магазин и купувам още бяло вино.

Никога не затварям вратата на апартамента. Ако някой от вас, които четете, е крадец, може да използва момента в който съм до магазина и да дойде да краде. Аз не само че не заключвам, но оставям вратата открехната. Безотговорно говедо съм.

Та защо започнах с този разказ, който бях написал преди три години – защото вчера се случи следното: аз тъкмо пиех бяло вино и подправях една хубава яхния от грах, моркови и месо с черен пипер, на вратата се позвъни. Отидох и отворих. Пред вратата стоеше един около четиридесет годишен човек. Тоест, по-възрастен от мене, малко плешив.

– Добър ден – каза той – аз съм съседът ви от горе.

– Добър ден, заповядайте. Не сме се виждали – поканих го и той влезе. Като влизаше навътре, подуши въздуха, защото от печката миришеше приятно.

– Аз съм човекът от горе – повтори той, влезе в кухнята, взе стол и седна.

– Кажете с какво мога да помогна? – седнах и аз.

– Вие се занимавате с писане, нали?

– Да, общо взето. Но това го знаят малко хора.

– А защо мързелувате, пишете съвсем малко и сте толкова ленив?

– М! Ето това е интересен въпрос – замислих се аз – защото смятам, че писането е безсмислено занимание, както и почти всички други занимания. Особено когато никой не чете това, което пишеш.

– Значи вие сте отчаян човек? Обезверен?

– Има нещо такова. Защо трябва да ме разпитвате? Мога да ви направя чай и да си говорим за нещо друго. Или може би чаша бяло вино?

– Вие пиете от обед? – не ми отговори човекът от горе.

– По-точно, от единадесет часа и десет минути, ако говорим за днес.

– Така! Трябва да ви попитам дали преди три години написахте един разказ, в който ставаше въпрос за един човек, който се самоубива?

– Да – беше ми чудно откъде ли пък знае; и тогава бях съвсем неизвестен, въпреки че не живеех на седмия етаж, напълно скрит от света.

– Този разказ истина ли е?

– Не, измислих си го. Никакъв човек не се е самоубивал по време на радиопредаване. Описах един мой приятел, който е радиоводещ, след това си измислих край, който да е по-интересен.

– Защо да е по-интересен?

– Защото така щях да взема повече пари за него.

– Значи, вие лъжете, за да спечелите пари? – погледна ме човекът от горе с недоволство.

– Да, има нещо такова.

– Алчен ли сте?

– Ами, ако ви кажа че не съм, сигурно няма да е истина.

– Много добре… Вярно ли е, че живеете с жена, за която не сте женен?

– М-да – казах и отидох да си налея бяло вино.

– А имате жена, за която сте женен, но не живеете с нея?

– Да, да, неприятна история – отпих от чашата – разделихме се, защото тя ме мрази.

– А вие сигурно също я мразите?

– Аз не се интересувам особено много от хората.

– А! Значи мразите хората? – изправи се той.

– Не… по-скоро бих казал, че повечето са ми неприятни.

– Така… Горделив ли сте? – човекът от горе се приближи към мене.

– Да, горе долу… ще си налея още бяло вино… за вас една чаша?

– Не… Какво готвите?

– Яхния. Грах, лук, моркови, чесън, месо и подправки.

– Вие сте лаком човек, прав ли съм?

– Обичам да готвя и да ям, така е.

– Много добре… ленив, алчен, лаком лъжец. Нали така?

– Ами, може и така да се каже. Аз нямам висока оценка за себе си. А вие всъщност къде отгоре живеете? Блока е на седем етажа – попитах го.

– Това няма да го обсъждаме – човекът от горе невероятно пъргаво ме хвана през кръста, повдигна ме във въздуха, направи един скок и се хвърли заедно с мене през прозореца. Когато започнахме да падаме аз се разкрещях.

– Това пък защо го направихте? – виках в ухото му, докато се приближавахме към циментовия плочник.

– И питаш на всичкото отгоре?

– Е, хубаво, не съм добър човек, но съжалявам за това, че съм такъв.

На около метър от земята полетът ни спря много плавно. След това постепенно ускорявайки се, полетяхме нагоре.

– Накъде? – попитах.

– Ти може да си всякакъв, но не си чак толкова лошо момче. Аз обичам да прощавам на тия, които съжаляват за глупостите си. Вземам те горе, при мене.

– Аха, разбирам – казах аз – а яхнията на печката?

– Не се безпокой, погрижил съм се!

– Е, добре…

– Остава и да не е добре – каза човекът от горе, докато минавахме през млечните облаци.

Калин Терзийски е психиатър, но в последните години паралелно с професията си се занимава с писане на романи, сценарии и поезия.

За птиците и мен

Автор: Таня Рупел – Тера

Виждам ги. Следя ги с очи. Не мога иначе. Аз съм толкова тежка. Те – така леки. Те хвърчат, правят своите лупинги, не се сблъскват с никой и нищо. Аз цялата съм един вътрешен сблъсък. Те ваят своите невидими вертикали и хоризонтали, чертаят своя живот. Аз искам да тегля една черта. Разграфяват небето, перата им скърцат и драскат по белите, сивите и по най-синьо-златните му листове, изписват своите птичи шедьоври и ми спират дъха. Дъхът ми спира. Спирам дъха си…

Кога и как ли секва техният? Гледам, прелитат насам-натам – врабчета, гълъби, гарвани, някакви други – черни, и пъстри, по-големи, и по-малки. А, за късмет, не виждам пространствата около блоковете ни, пътеките и полянките да се осейват периодично с птичи трупове. Сред природата п`о мога да си представя как се случват нещата. Ала в града… И колко е дълъг изобщо животът им? Къде остават да лежат след това? Нима след като цял живот са порили небето, сетне си почиват в земята? Издъхват ли ей тъй, в полет, както човек, докато спи? Това ли е най-добрата птича кончина? И сетне бавно-бавно насекоми, мишки, плъхове, котараци и всякакви други гладни създания ги довършват – реалните погребални агенти? Или даже при нужда се катерят по покриви на къщи, по клони и стрехи, за да излапат тленните останки, та колелото на живота да продължи да се върти необезпокоявано?

Виждала съм неведнъж по магистралите сгазени хвъркати. Тъжен, неестествен свършък. Тогава през тях прелитат стотици колела и ги равняват със земята, докато помен не остане. Чувала съм също, че понякога ята се объркват и загиват от удара в стоманеното туловище на някоя от онези птици, превозващи хора по въздушните трасета. Обикновено и пасажерите заплащат с живота си. Дали някой е предчувствал за къде си купува билет? … В края на краищата всички сме пътници с еднопосочен билет. Мисълта ми кръжи над тая тема като лешояд над мърша. Гледам птиците и си мисля за края. Не намирам никаква логика. И не търся.

Крилата им напомнят ножици. Има нещо така естествено в категоричното отрязване на пространството. Късове, парчета, тук – нагоре, там – настрани, не кърви. С това се разделям, не ми трябва. Ще хвана онази пътечка. Аз се боя да не съсипя всичко, лутам се по пътищата. А те без знаци и пътеуказатели – просто си режат. От небето, от времето. Правят си някакъв непонятен за мен модел. Усъвършенстват го. Объркат ли се, поправят. И продължават да кръцкат и да отпускат, където е необходимо. За да има размах и висота, да е смислено и красиво едновременно.

На село, като дете, съм виждала често мъртви – съвсем малки, буквално новоизлюпени, които са паднали от гнездото. Някъде под покрива имахме лястовици и почти всяка ваканция погребвах поредното загинало птиче-бебе. Това бяха моите първи срещи със смъртта. Първият ми физически досег с нещо, което е било и вече го няма. Събитие, което винаги ме зашеметяваше. Един малък вътрешен земетръс обръщаше детските ми представи с главата надолу. Вцепенена, аз се опитвах да проникна вътре, в оня свят или в нищото, което изпълваше ефирното като въздишка птиченце. Дълго го държах в шепа. Пробвах да го съживя с дъха си, със силата на детското си желание. Впивах така поглед в изстиналото телце, че сякаш се промъквах отвъд. Усещах колко е крехко всичко. Колко е чупливо и ранимо. До смърт.

Често ходехме на гости у едни далечни братовчеди в другия край на селото. Там батко Сашо все ловеше кокошките на двора с леген, подпрян на пръчка. Под коварната му сянка щедро ръсеше зрънца и както казваше – „глупачките тичат една през друга и даже се карат коя първа да падне в капана“. Това го забавляваше. На мен ми даваше някое от малките, да му се порадвам или улавяше някой тромав врабец. И тогава това мъничко, топло, шавливо и пискливо клъбце изпълваше сърцето ми с такъв възторг, с какъвто страх сигурно се е изпълвало неговото. Ала в тези щастливи мигове познах какво е да държиш нещо живо в шепите си. Не че котенцата, които все носех на майка, не бяха сладки. Но те обикновено задрямваха в прегръдките ми и почваха тихичко да предат. А птичетата така пърхаха, че нямаше начин да не усетя живота в тях, да не чуя как думкат на дланта ми техните сърчица.

В задния ни двор, където се разделях с някое от починалите, там в ръцете ми отстиваше и последната топлинка. И ми се искаше да прекрача някак невидимата межда, за да не се плаши птичето само оттатък. Беше трудно да приема, че всичко е безвъзвратно. Как така чувствах тежестта му, виждах го съвсем ясно, а фактически то вече не съществуваше? Да не би пък в отвъдното, когато вече никой не би могъл да те види и усети ясно, тъкмо тогава теб отново да те има?…

Кой, как и защо избира даден момент, след който онова, дето му се вика „живот“ напуска някого и влиза другото, дето се нарича „неживот“, „смърт“, „край“ … Това беше нещо по-голямо от мен (тогава не подозирах, че така и ще си остане). Тогава за първи път осмислих колко е безсмислено да тропам с крака, та да ми угодят и сменят правилата на тая странна игра. Правилата ѝ не можеха да се нарушават – схванах го. Правилата бяха непроменими. Непоносими. Ала това не означаваше, че в мен не остана късче надежда, че някой ден ще открия начин да ги надхитря.

И понасяйки болката си и птичето към гроба му, оставах непримирима. Едно малко човече, огорчено и разсърдено, без да знае на кого, закопаваше частичка от розовото си детинство и съживяваше толкова загадъчни духове, необясними страхове и неотговорими въпроси.

Едва след това започваше същинската траурна церемония. Пеех. Плачех. Засаждах нещо. Слагах малко вода. Накрая забивах кръстче от клечки и свеждах глава. А съседката ми казваше, че това не било нужно. На една птица ѝ стигало небето отгоре. Сега си мисля, че имаше право. Тя беше различна жена. Разправяха, че внезапно полудяла и вече не ходеше нито на работа, нито излизаше много навън. Детето ѝ го гледаха нейните родители. Аз не забелязвах нищо особено. Освен че не ни се караше, както другите възрастни, ако вършехме пакости. Единствено тя се смя като видя новата ни игра. Момчетата късаха некролози от стълбове и врати, правеха от тях лястовици и цяла тайфа дечурлига тичахме на баира, да ги пускаме от високо. Всички старци бяха възмутени. Само лудата, загледана нанякъде, рече:“Убаво е да обърнеш смъртта в птица! И моя некролог някой ден ще фърчи. Не ща да черни къщната порта. „

* * *

Птичите ми погребения не включваха писането и разлепването на така наречените – тъжни вести. Макар да си го бях помисляла, понеже държах всичко да е истинско. Истинско като моята мъка тогава. Същата, която прелетя през годините и пак кацна на рамото ми. А се надявах, че като се превърна в чучело никаква гарга няма да се осмели да кълве сплъстените ми мисли, никакъв папагал няма да завтаря думите ми.

Дали изпитват нещо? Най-вероятно науката отрича всякакви емоции и за нея съществуват само логични био-сезонно-препитателно-размножителни и прочие факти. Ама като ги слушам, си мисля, че изпитват и болка, и страх, и радост. Тоест всичко, което би могло да изпита човешкото същество. А защо не и всяко друго, пръкнало се на света? Птиците сигурно пеят, защото са щастливи. А когато са тъжни – пеят. Грачат, писукат, кърят с надути шийки или пеят, щом се чувстват заплашени. Пискат, квикат и пак пеят, ако ги боли. Мълчат, когато се хранят. И вероятно като спят. А може и да си тананикат насън и наум в полет.

Някъде бях чела, че врабчетата достигат 20 години живот и дори можели да си дремват, докато прелитат от точка А до точка Б. Аз отдавна не съм летяла в съня си. Ала знам какво е да летиш. Някога го можех. Даже докато пътувах в трамвая и гледах назад, към релсите, прокарващи двете успоредни до вечността.

Присънва ли им се понякога и на тях, че са човеци? Че вършат нещо, типично само за нас? Както ние сънуваме криле. Или те плуват като риби в нощните си видения? Може да препускат през някоя степ. Аз все по-трудно успявам да се издигна във въздуха. Опитвах миналата нощ и пак не се получи. Засилих се да скоча от последния етаж на някакъв строеж, където пък се бях озовала, тъй като ме преследваха двама опасни типове. И вече нямаше как. Или трябваше да скачам, или щяха да ме хванат. Разтворих ръце и замахах. Тялото ми полетя … като гюле по посока на земята. Събудих се ужасена, малко преди да разгледам собствените си останки долу.

Случва ли се на някое хвъркато да не успее да излети? Или ей така, насред полет, да му засече механизма, както засича парашут? Човек също може да се спъне, да заплете крака без-алкохолна причина. Просто стъпва накриво, олюлява се и пада. Провал в най-простата човешка дейност. Магнитът на земята не престава да ни тегли. Ако на някоя птица ѝ се объркат крилете и не успее да се оправи овреме, това може да ѝ коства живота. Най-малко същите тия криле. А що за живот ще е без летене? … Нека ида още по-нататък в абсурдните си представи. Има ли летящо същество, което доброволно и съзнателно да се унищожи? Дааа, това е все едно да питам – има ли газела, която по собствена воля да се сервира за обяд на тигъра, или заек – на лисицата и тем подобни. Само човек се пъха в устата на лъва, така излиза. Единствено ние ли си играем с огъня и понякога си плащаме цялата сметка затова? Ама да си играеш е едно, а да вземеш решение – друго. Само ние ли можем да се оттегляме, когато решим?

Поне не съм чула вълк да се хвърли под влак, прилеп да се обеси или пъстърва да се отрови. Без наше участие, разбира се. Сега се сещам, че има там някакви светулки, паяци и други гадинки, при които мъжката умира или даже бива изядена от женската след половия акт. Така е отредено – щом си свърши работата, за която явно е предвиден, да си отиде от света. Но това все пак не е по собствена воля. Дали ако знаеха какво ги чака и можеха да избират, пак щяха да се жертват за продължението на поколението? Сигурно доста биха се отказали от така набеденото „най-голямо удоволствие“ и биха си удължили дните. Е, някой може да си рече – ега ти дните без любов! … Друг – ега ти (само)убийствената любов! … Не е ли такава по принцип? – да засече най-мрачният между циниците.

Фактите – съществуват едни особени животни, птици, че даже люде, които се чифтосват и до самия си край остават заедно (което съвсем не означава, че е от любов. Екзистират и други причини. Надеждата също може да е сред тях. (Надежда за какво? Все едно… тя, от своя страна, екзистира от как Хомо Сапиенс се помни!) …Не исках ли и аз да съм сред тия, дето остават? Дето вървят докрая, пък било то и от надежда? … На мене ми дай – в нищо да не съм сигурна. А една приятелка категорично заяви, че ще се чифтосва докрай с най-различини екземпляри … от инат. Това се казва позиция!

На един клон кацнаха две пилета. Мисля, че не е случайно. Едното пее. Другото подслушва. Трето – яде като врабче, а не е. Ах, чудя се сама на себе си. Откъде накъде се вълнувам тъкмо от тях, когато съм в такова състояние? Защо не се питам какво ѝ е на котката, дето току-що пресече двора?

Е, аз никак не приличам на котка. Ама точно толкова и на птица. Поне не на онова, което хората им приписваме в желанието си да правим вечните – символични, психологически и прочие сравнения. Давам си сметка колко са излишни. Ама пак не се отказвам. Крилатите успяват да ме докоснат. Аз обожавам кучета. Ала стъпя ли на кучешко, се ядосвам. Пък за птичето – някой някога рекъл, че ако те улучи, носи късмет и макар да ми е ясно, че е глупост, даже нещо в крилатите глупости ме прави по-мека, по-уравновесена. Кара ме да погледна нещата от птичи поглед. И те тутакси стават дребни. Някои направо изчезват.

* * *

Във всеки случай кучешки лай или котешко мяукане не ми липсват така в градския саунд, както птичите гласове. Преди години, в дън гори балкански, бях слушала доста птичи песни. Обаче не си спомням да бях кой знае колко възхитена. Донякъде разбираемо. Тогава мечтаех да се запозная с готината компания, която все слушаше готина музика в готиното фоайе на почивната станция вечер …

* * *

А от една-две години се показвам навън и се ослушвам. Опитвам се да чуя. Уча се да разпознавам звуците – шума от тишината, песните на затворените птици от тези на свободните. Семейството до нас вади от време на време две клетки на терасата си и аз почнах да долавям разликата. Сигурно го правят и самите пеещи. Ала тези под ключ не се отказват. Не се дават на свободно разпяващите се из раздиплилото се небе. Почнах да улавям една недостижима висина, до която стигат в своя незаключен копнеж. Била съм слушател на невероятни надпявания! Тогава реших, че ми е време и аз да се разпея. Нали и народът твърди, че който пее, зло не мисли.

– Хем ще се отърва от злите си помисли, хем ще науча сърцето си на свободната песен – рекох си. – Ще я пея като заключена птица, докато настъпи мигът, в който мелодията сама ще се промуши, ще пречупи желязото и ще се слее с медносините звуци на голямата камбана. Дотогава! …

Още никаква моя песен не е тръгнала по своя пътечка, камо ли да поеме по широкия свят. Затова все отварям прозорците – може пък да влезе отвън. Друг път успявам да додрапам до този остров в небето – балкона – и махам с ръце за помощ. Крилатите певци и музиканти ме спасяват. Пеят и ми свирят до зори…

Миналата зима не можех да се наситя на тия звънки трели в кристалната тишина. В един период почнах да се будя след три-четири часа сън. Най-вероятно от някой гръмогласен нощен изпълнител. Лежах без да мърдам в леглото си, като да бях вече в рая на оня свят и се наслаждавах на птичите песнопения. Е, може да са били просто разговори. А денем лека умора притваряше клепките ми. Обаче, както умората, така и душата ми бе някак лека. Не знам защо се чувствах по този начин, нито защо тук има толкова песнопойки, ала е истинско богатство.

После започна големият ремонт на блока. Месеци наред не чувах мислите си, какво остава за друго. Сетне съм забравила за пернатите. До преди седмица. Докато отново не станах п`ерната и внезапно осъзнах – нещо липсва. Загубила съм нещо. Вече затъвах в блатното си състояние, когато отново ги дочух.

Изпълненията на птичия хор ме освобождават. Отнемат голяма част от болката. Някак добивам усещането, че това, което съм видяла дотук ми е предостатъчно. Може да е внушение. Изкривено, удължено, неотлъчно като сянка. Ала не се боя от него. Всичко, което съм измечтала, изболяла, изработила, измързелувала, изяла, изпила, изчела, изслушала, изписала, излюбила… всичко това ми стига. Чувствам се сита, доволна и изчерпана. И е някак съвсем натурално. Затова няма смисъл да продължавам да гоня, бягам, да сънувам, и рискувам … да пиша. Кой знае дали ще излезе още нещо изпод перото ми?

Едно перо се отскубнало от птица, политнала към хоризонта… където се загубват всички следи… където свършва всичко и започва отначало… Коя нормална жена на моята възраст ще стои и ще се ослушва всеки ден да чуе птиците? Птиците! И още повече – ще ѝ липсавт. Тяхната песен.

Като изброявах така безпощадно преди малко, изведнъж ми се сви сърцето. Значи не съм съвсем сита и препита! Стига ли ми каквото съм изчела, изрисувала, изпътувала? Нещо ме жегва. Ама най-вече на „излюбила“. И не че искам още, и още завоевания. Не. Тук съм напълно категорична. Стига ми тая обич, дето имах щастието да срещна. Не ми трябва друга. А най-странното е, че щом си помисля за края, не мога да си представя, че човек губи любовта си. Той може да си отива. Но истинската му, всеотдайна любов – не. Може би по този начин се запазва душата.

Може би така се срещат някъде под някаква форма душите на безброй майки, обичащи до безкрай рожбите си, с тези на двама непораснали и все така опиянени, с тази на някой до смърт влюбен в музиката композитор, до безсмъртие влюбена в музата си – портретистка, в цифрите – математик, в жените – венецианец, в свободата – поет, в свободата – мъдрец … И отвъд, предполагам, любимите понякога са общи. А Свободата е една от вечните страсти не само за поетите, а и за философите. Но какво ли се случва с душите на тези, които боготворят самия живот? Ами с другите, боготворящи най-вече себе си? Кой знае. Все пак сигурна съм, че са важни наистина дълбоките чувства. В крайна сметка не е ли любовта най-чиста и дълбока доброта?

Ама отсечи де – стига ми, дето съм обичал, дето са ме обичали! Правичката да си кажа, почти всичко друго някак ще преглътна. Пък за някои неща ще си и река – опазил ме господ от повторения! – стига глупости, детски болести и празни приказки …

Нямаше да е зле повечко свят да видя. И като се замисля колко лесно се пътува днеска! Че то народът не разбира, че се е преместил в пространството, че е попаднал в друга култура, в друго време. А и как? Всичко е светкавично. Зашеметяващо. Как да се възприеме реално? Да се асимилира и осмисли? Както огромните количества храна и питиета, с които тъпчем стомасите си (поне една привилегирована част от човечеството, докато другата се бори за физическо оцеляване), както невъобразимите количества информация и всякакви форми на развличане, с които задръстваме „цивилизованите“ си умове и сетива. Няма начин, такива количества човешкият организъм не може да преработи качествено.

Обаче на истинска обич има ли насищане? Не мога да си представя някой да каже – бахтън! Писна ми! Не ми се вярва, щото те, истинските неща, не са просто сладки, те изгарят и измъчват. От тях боли най-осезаемо. При такова разнообразие – втръсване няма. Аз май и на смях не съм се наситила.

Ала сега осезаемо имам нужда от утеха. Къде да търся? – В работата? В алкохола? Не. В птичките! Хе-хе… Кой век сме? (21?) В кой свят съм? (все още в същия?) Тоя свят си има толкоз грижи! Навън върлуват природни бедствия, епидемии, глад, нечовешка търговия с хора, търговия с мъка, безработица, вилнеят престъпност и насилие, откровени диктатури, половинчати демокрации, корупции, абсурдистки бюрократични инструкции, открити, ненаказани несправедливости, неизброими зарази от всякакъв характер… В този град, ако щеш, има десетки болници и безброй аптеки – за лечение. Има и места за забавление, настроение, забрава. Кафенета, кина, дискотеки, изложби, градини, грамадни шопинг-центрове, интернети, разкрасителни кабинети, ако не фейслифтинг, то поне фейсбук… – всичко това не? Птичките. Те са – които ми трябват. Да ме спасят. Излизам на балкона да подуша въздуха, да усетя с кожата си подранилото януарско слънце.

Вече трети ден крилатите същества пеят и чирикат, вярвайки че е дошла пролетта. Скоро ще разберат, че са излъгани. От наивност ли, от нетърпение ли, ама все се подвеждат. Не им е за първи път. Това обаче няма да ги спре да пеят, когато наистина я дочакат. Когато я постигнат. А мене ще ме стигне пролетна умора. Познавам се добре. Тая моя самонадеяност ми пречи да се разпея без причина, без да е настъпил моментът … да не би да го предизвикам. Как не понасям собствената ми вътрешна сакатост! Така се изкушавам да направя нещо. Да шашна сама себе си. Ама веднъж, та завинаги!

Не знам дали е неуместна асоциация, но нали някакво будистко учение твърди, че животът – било да се научиш да се отказваш. Е, не се ли опитвам тъкмо това? Отказвам се. От едно, друго, трето, от цялото-всичко. Може пак да съм в някаква заблуда, ама и тя ще ме доближи до голямата истина… Ах, коя истина?! Истината е, че не вярвам да я позная даже да стои гола-голеничка пред мене.

Как само се е закотвило в мозъка ми, че не подлежа на промяна, на просветление! Една тежка, отдавна ръждясваща котва загноява дъното на моя мисловен басейн. (Не смея да си представя, че е океан). Аз трябва да я издърпам, дори с риск да разпоря и разкървява мястото. Аз трябва да изтегля всички котви и да върна живота в това мочурище. Да потеглят пак в различни посоки, по различни течения, даже да се разбиват в ненадейни рифове вече освободените стари корита и откривателските кораби на моя отново развълнувал се ум.

Защо не си давам право поне на надеждица, че бих могла и да позная истината? Че бих могла да се отърся от всякакви ограничения. Та не е ли всъщност най-упоритото ми ограничение това, дето си мисля, че съм ограничена? Защо да не съм безгранична? Както дълбоките, подземни води, както вятъра. Те не познават понятието „граница“. Аз и без друго съм толкова вятърничава. Може би съм цялата един търсещ, разтревожен вятър? Ще се отвържа и ще се понеса, накъдето ми видят здраво стиснатите очи, в този най- невероятен сън – живота.

Наскоро в метрото чух и застинах на място. Светкавично си отворих очите. Като че ли не можех да слушам, без да гледам (поредното ми завръзване за оградата на едно от сетивата ми). На някакво момиче му звънна мобилният. Вдействетилност, в продължение на около минута, докато си го намери, тунелът под земята се изпълни с птичи трели. Страхотно. Обърнахме се неколцина невярващи. Като видях как се беше облякла и гримирала, си помислих: „Никога нямаше да кажа, че ѝ звънят птици. По-скоро, че спирачки се забиват с писък или че врещи сирена…“ Ама на момичето му пееха птици! Това така ме изненада и умили.

Съседът от долния етаж излиза да разходи множеството си старчески болести, изкривените крака и може би все още младата си душа. Пък аз се ослушвам на балкона да чуя и да претегля – живот, неживот, смелост, несмелост. Все големи и в един момент кухи думи. Не се ли изкушава сега оня гълъб горе? Защо ще стои иначе съвсем, съвсем на ръба? И него го дърпа земята. Небето?

Спомням си в моя роден град навремето имаше момчета от махалата, които дебнеха някое пиле да кацне точно тъй, на края на нещо, за да го уцелят с прашката. Веднъж видях колко ефектно падат. Ала в момичешката ми душа това не извика възторг, а омраза. Светльо – водачът и убиецът – го намразих така, че му се наложи да стреля и по мен. Имах късмет, че запазих окото си. Остана само белег и спомена. Хм, ето нещо общо помежду ни – стреляна съм със същата прашка, с която бяха стреляни и хвъркати.

Колко невероятности си спомня човек понякога. Днес не мога да мразя така. Боже, какви чувства бяха! Нямаше шест-пет. Само – черно, само – бяло. Ако обичаш – до смърт. Ненавиждаш ли – пак. Пък се е случвало да изпитваш второто, само щото някой те е погледнал с пълна уста… и празен поглед. То горе-долу за същото можеше и да го обикнеш.

Имам на нощното си шкафче пак някакви спомени за Гьоте. В един разговор със своя секретар големият поет се оплаква, че представител на новото пишещо поколение го критикувал, че не бил взел по-сериозно участие в съпротивителното им движение, че не дал пример на немците с оръжие в ръка, а само тъй, от кабинета си. „Как да го сторя – пита се той – да бях на двайсет! Но на шейсе не мога вече да мразя…“ – до там ми услугва скръндзавата ми памет. Ама колко е прав Поетът. Всяко нещо с времето си. Всяка възраст със сърцето си. Или защо не – възрастите на сърцето? Не звучи баш. Сезоните – по-добре. Сезоните на сърцето… Като сладникав сериал.

Нямаше ли друго подобно (по сладникавост) заглавие – „Птиците умират сами“? Така и не го гледах. Не бях дорасла. Главното е, да не измираме като пилци. А в живеенето – гнездата не са лош вариант. Гледах веднъж документален филм за едни дребни птички от екзотичните страни, които си правят огромни гнезда (да не повярва човек какви майстори-строители се оказват!), с много входове и уютни жилища вътре за около 400 жители на брой, с остри сламки отпред, за да се пазят от агресори и да си живеят мирно и с песен. А някои от гнездата успявали да се запазят цели сто години, въпреки екстремните метеорологични условия. Това ще да е върхът на птичата архитектура, може би техните домове-катедрали!

Ала както се разбира от горното заглавие, каквото и да е било житието им, накрая и те умират сами. Като хората… Освен ако не сме си устроили за кой ли път война или при някое природно бедствие, тогава измираме по много… и в множеството – пак сами. Иначе не знам колко би било хуманно да вземеш и ближния със себе си, че да не си самотен и да не се боиш в тъмното.

Някога някъде са съществували и такива обществени практики. Нищо чудно още да ги има. Ама току виж оттатък се окаже светло и изведнъж се видиш какво точно представляваш, така както си помъкнал и придружител.

Боже, какви си ги фантазирам! Чувствам се някак отнесена, слаба. То пък кога ли съм се чувствала силна?

След ранното ми детство вече не. Все не се нравя на себе си, все съм кекава. Единствено като дете, докато още бяха силни чувствата ми. Тогава си знаех, можех да се закълна, че съм страшно силна. Периодът, в който твърдях пред кака, че съм като Крали Марко и нищо не може да ме събори (тогава още нямах представа, че и тоя герой е измислен, уви…) Каква двойна ирония! Понеже нейното сърчице явно вече бе преминало в следващия свой сезон и тя ми изглеждаше толкоз несигурна и замаяна. Пък аз още пръщях и се перчех. Колко смешно и мило.

После взеха да се мътят някакви отнесени гатанки в главицата ми. Излюпваха се и щъкаха, и къкаха, където са се пръкнали. И това беше хем неуважително, хем неразкрасително. Пейзажът помътня. Тогава някъде почнах да се питам какво бих предпочела да бъда – ръката, която слага камъка на прашката или птичката. И вече не се бавех с отговора. Птичката, разбира се. По-добре жертва, отколкото убиец.

Още там някъде – в озарението на бързите лета, сред прахоляка на стражаро-апашките следобеди, между възлестите стволове на дивите овошки, зад които потръпвах, скрита привечер, там някъде между ръбестите камъни, дето разхвърлях докато заривах съкровища, аз вече предусещах, с краищата на пощурялата си четина долавях – съществуват само двете банални възможности – или гониш, или те гонят. По-късно чух да му викат законът на джунглата. Още по-късно не можех да се съглася с него. Сега… като че ли е време да си призная. Окей. Може и така да е. Все пак с малки изключения. Или по-точно, зависи как гледаш на света и на нещата. А аз не гледам така. Ама ако го правех… Е, да, щях да съм жертвата. Тая, дето ще я разкъсат и изядат. И по-добре.

Като ученичка в основното (вече учехме за втората световна) един съученик ми каза, че ако съм била жива по онова време, Хитлер със сигурност щял да ме направи на сапун. Той добави имената и на няколко други слабаци и смотаняци от класа. Да, нещо във всеки от нас не се напасваше „както трябва“ в общата картинка. Само че как ме беше сбарал мене – изтръпнах вътрешно. Учех се отлично, ходех с вдигната глава, зъбех се при нужда. Тоя имаше нюх на зло куче, което надушва, че са ти пълни гащите. А тогава – прошка няма.

В същото време една част от мен вече си заграждаше отвътре своя малък, подъл Аушвиц. Толкова се стараех да не съдя другите, да не съм нетолерантна, несправедлива и безжалостна. Не повече отколкото към мен самата. Първо и основно – искай от себе си! Критикувай себе си! Много е лесно другите. Виж си тебе! Твойте слабости. Грешки. Недъзи. Непоправимости. Свеждай глава, некадърно момиче! Нямаш право на това, ти не го заслужаваш. Ти си грозна и тъпа. Ти си едно нищо… Докато не се превърнах в злото, непрощаващо псе. Сам сама – и палачът, и жертвата.

Животът е тежка травма, която трябва да се терапира и лекува, докато се преодолее. А за това е необходимо време. Много време… Дали ще е достатъчно времето-смърт? Сигурно бълнувам. Или съм вече в терапия?

Просветна ми. А още се чувствам слаба. Докато притрепервам тук, на балкона и се взирам надолу. Високо е. И се ослушвам. Затишие. Вслушвам се в мълчанието на птиците. Каква пустота! Облива ме, разтърсва ме. Събирам слабостта си (нямам друго). И още малко свеж кислород за вътрешната ми пещ. Не. Не искам да разпалвам огъня. Нито чакам оня да ме стигне и да ме бутне най-сетне отгоре. Не е време за това. Както мъдро е казано – има време за всичко. А тъкмо такъв вариант, вече знам, за мен няма да настъпи (поне не от собствената ми ръка). От ничия ръка. Стига!

Просто е дошло време да се прибирам. Костите ми изпукаха. Мозъкът ми изпуши. Само грипът е още тук.

Таня Рупел (Тера) е родена в Благоевград, България. Основното и средното си образование получава в София. Следва българска филология в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, София, където завършва и свободния факултет по Журналистика. Първата поетична книга на Таня – „Земя, небе и по-нататък“ излиза от печат 1994г. Същата година следва втората част от поредицата, по-късно – трета. 1996г. – първият й роман – „Прошка“;1997г. – новелата „Край реката“; 1999г. излиза сборник разкази и новели „В тишината на залива“; 2001г. стихосбирката „До скоро“; 2004г. „Знак“. Най-новата й белетристична книга „Урок по щастие или нищо подобно“ излиза от печат в началото на 2010г. Таня публикува свои работи в литературния и периодичен печат и участва в радио и телевизионни предавания като гост. Между другото е работила и като водеща на няколко телевизионни предавания с книжна и по-широка тематика. Също така от години в свободното си време рисува и е представяла с успех свои неща във виртуалното пространство. Понастоящем живее и твори в чужбина. През април 2010г. предстои представянето на новата й книга „Урок по щастие или нищо подобно“ в София.

Коментари (3)

- 13-09-2011|didi – За птиците и мен

makar da e tagno mnogo mi haresa. madro i mnogo poeti4no. bravo!!!

- 14-09-2011|Miroslav Petrov – Поетичен и философски текст

Поетичен и философски текст, интересни въпроси. Някои въобще не ми бяха хрумвали… размисля и вълнува. Любопитно е да се видят други неща от тази авторка. Звучи изстрадано…

- 03-11-2012|krasivo e

krasivo e napisano! sa6to kato poleta na ptizite!

Седемте кръга на европейската памет

Автор: Клаус Легеви

Първият кръг: Холокостът като отрицателен основателски мит на Европа?

Над- и между-националната памет на Европа може да бъде визуализирана като серия от концентрични кръгове, развиващи се откъм един централен пункт, като всеки от тях е илюстриран от исторически дати и мемориални места. Първата от тези дати е 27 януари 1945, датата на освобождаването на концентрационния лагер Аушвиц (Освиенцим), съблюдавана като Ден за припомняне на Холокоста в много европейски страни.

Това съвместно обръщане към масовото унищожение на европейските евреи – което, като престъпление срещу човечеството, е уникално по множество причини – предлага на Европа един отрицателен основателски мит. Мащабът-ориентир за това е германското „преодоляване на миналото“ (Vergangenheitsbewältigung). Макар че първоначално този процес е бил съсредоточен върху цялата Втора световна война, от 1970-те насам той подчертава централната важност на „Холокоста“ (до голяма степен поради подтикване от страна на Америка). „Това е мястото, където се е случило всичко това“, повтарят германските паметници, много от които са издигнати на „автентични“ места на национал-социалистически престъпления. „Това може да се случи навсякъде“, отговарят днешните наблюдатели, поучени от телевизионните образи от Камбоджа и Руанда, от свидетелите на други исторически масови убийства, от престъпленията на Сталин, от войните в бивша Югославия.

Желанието да се европеизира немската памет може и да изглежда претенциозно. Остава си обаче факт, че антисемитизмът и фашизмът бяха пан-европейски феномени: унищожението на евреите би било невъзможно без широката подкрепа от страна на европейските правителства и граждани. Във Франция, широкото признаване на тясната обвързаност на правителството от Виши (1940–1944) с нацистките престъпления (да не говорим за колаборацията на френски граждани при убийствата на евреи и дълбоките корени на антисемитизма на всички нива от обществото), отне много дълго време. Днес вече няма нищо особено в това, че в Париж имаMémorial de la Shoah. Полша също преминава през подобни процеси, след като дебатите около погромите в Йедвабне и Кийлце показаха наличието на упорит местен антисемитизъм из цяла източна Европа.

Насилствено обединената от нацистите Европа се противопоставяше едновременно на болшевизма, евреите и политико-културния Запад. Въпросът за това до каква степен нацисткият режим е бил подкрепян от убедени фашисти и опортюнисти сред другите европейски нации си остава противоречив. Говорейки пред немския парламент на 27 януари 2009, Феликс Тих, директор на Еврейския исторически институт във Варшава от 1995 до 2007, си припомня факта, че мнозина от осъдените в „последните нацистки процеси“, са били колаборатори от Изток и Запад, които доброволно са участвали в унищожителните операции в концентрационните лагери. Джон Демянюк, който е подсъдим в Мюнхен от 2009 насам, е най-известният пример за това. Според един списък, публикуван от Центъра Симон Вийзентал, сред най-търсените нацистки престъпници се намират унгарците Шандор Кепиро и Карой Зентай, хърватинът Миливой Аснер, холандецът Клаас Карл Фабер, датчанинът Сьорен Кам, литовецът Алгимантас Делиде и естонецът Михаил Горшков.

Държавата-наследник на „Третия Райх“ пое юридическа и морална отговорност за национал-социалистическата политика на унищожение, но ритуалният лозунг „Никога повече Аушвиц!“ получи допълнението „Никога повече война!“. Именно този постулат доведе до решителното отхвърляне в Германия на всякаква военна намеса отвъд собствените граници – една политика, която обединена Германия наруши в множество случаи, включително и в Косово през 1998, когато дори липсваше мандат от страна на ООН. Израелският премиер-мистър Ехуд Олмер изиска през 2006 разполагане на немски военни части по израелските граници, за защита на Израел и евреите, като отплата за миналите престъпления, с което на практика преобърна лозунга по следния начин: „Никога повече Аушвиц, а следователно – война“.

Вторият кръг: Съветският комунизъм – също толкова престъпен?

Има сериозни причини да се съмняваме в това дали използването на Холокоста по този начин в настоящето е морално и етически необходимо и дали неговата инструментализация за днешни цели има влияние върху практическите политики. Сега, когато забраната за отричане на Холокоста е факт, възниква въпросът дали отричането на съветските комунистически престъпления също заслужава да бъде криминализирано.

Литовските членове на европейския парламент не успяха да постигнат нищо с искането си по този повод, след като не намериха почти никакви привърженици сред западните политици. Все още е неясно дали апелът от декември 2010 на външните министри на шест бивши социалистически страни, днес членки на ЕС (България, Чешката Република, Унгария, Латвия, Литва и Румъния), призоваващ ЕС да разгледа приемането на закон против отричането или тривиализирането на престъпленията на тоталитарните режими, ще има някакъв успех.

Централната перспектива на Холокоста става проблематична, когато бъде наложена като матрица за разглеждането на комунистическите държавни престъпления и престъпленията срещу човечеството из цяла източна Европа. От друга страна, последователно е, когато например в Полша се налагат глоби или дори затворнически присъди до три години на всеки, който оспорва „комунистическите престъпления“ и „други политически мотивирани репресивни действия, извършвани от бивши функционери на полските криминални и юридически власти, или на личности, действащи по тяхна заповед“ до 31 декември 1989. Чешкият закон от 2001 е дори още по-ясен: „Всяко лице, което поддържа или насърчава движения, които потискат човешките права и свободи или което разпространява национална, расова, религиозна или класова омраза или омраза срещу други групи или личности, ще бъде наказано със затворническа присъда до пет години“ (параграф 260), продължавайки: „Всяко лице, което публично отрича, изразява съмнения или се опитва да оправдае нацисткия или комунистически геноцид или други престъпления на нацистите или комунистите, ще бъде наказано със затворническа присъда от шест месеца до три години“ (параграф 261а).

Произходът на Европейския съюз е в неговата функция на пазар и икономическа общност, което означава, че той непрекъснато се стреми да постигне „хармонизация“. Не е лесно да се прокара този принцип и в една политическа област, толкова символична, колкото е европейската история, обременена от наследството на два тоталитарни опита. Въпросите за юридическото и морално „изкупление“ си остават зловредни и до днес. Национално-настроените европейци биха желали сами да определят формата, която тези чувствителни въпроси получават – с други думи те не приемат в никакъв случай да предадат контрола върху всичко това на Брюксел. И въпреки това фактът, че Европейският съд за човешки права многократно е отсъждал в случаи, засягащи уволнения на политически компрометирани обществени служители, както и при ограничения на изборни права в посткомунистическа източна Европа, е свидетелство за определена хармонизация на начините, по които се разглежда историята.

Ако отричането на Холокоста е наказуемо в голяма част от Европа, то тогава е логично да се процедира по същия начин и по отношение на ужасните престъпления на комунизма. През 2008 година Европейската комисия започна проучване на това „дали е нужен допълнителен инструмент за наказание на публичната подкрепа, отричане или груба тривиализация на геноцид, престъпления срещу човечеството и военни престъпления, ако цитираните престъпления са извършени срещу група лица, дефинирани от критерии различни от раса, цвят на кожата, национален или етнически произход – например социален статус или политическа обвързаност.“

Нациите, окупирани от Червената армия, не желаят и няма да празнуват 9 май като освобождение, тъй като за тях краят на нацистката окупация е бил начало на друг тоталитарен режим, който мнозина съвременни представители на централна и източна Европа определят като „също толкова престъпен“ (Сандра Калниете). С други думи, те го обвиняват в геноцид. Представителите на пост-съветска Русия нито са се извинили, нито са изплащали репарации за масовите депортации и убийствата, за загубата на свобода и насилствената русификация. Никой не подлага на сериозно съмнение твърдението, че окупираните нации са жертви на Съветската империя. Спорно би било обаче ако тези нации биха се опитали да релативират или прикрият чрез този консенсус собственото си участие в унищожаването на евреите. Опити за насочване на паметта против други се получиха в конфликта за немската история[39], който послужи като пропаганда за крайната десница в Полша и Германия; твърдеше се, че еврейските жертви са получили специален статус, докато жертвите на комунистическата диктатура (и на западните бомбардировки) са били преднамерено пренебрегвани.

Фактът, че някои престъпления бяха премълчавани или противопоставяни на други, се дължеше най-вече на полемическите противопоставяния от времето на Студената война, които би трябвало да са преодолени днес, но всъщност продължават да съществуват. Това е една от причините, поради които споделената европейска памет и отвъд-граничното възпоменание си остават нещо трудно. От друга страна, по възпоменателни места като Бухенвалд или Заксенхаузен, където през 1945 нацистките концентрационни лагери са били превърнати в „специални лагери“ от съветските окупатори (при което някои хора са се оказали затворени на два пъти в един и същи лагер), изглежда съществува нещо като колективна форма на възпоменание, поне отчасти. Особено в Бухенвалд стана възможно, след дълги преговори, да се намерят естетическо-архитектурни и историческо-педагогически решения, които вземат пред вид всички страдания, при което се избягват фалшивите обобщения.

„Източна централна Европа“ като нещо единно в западната представа

Щефан Трьобст различава четири източноевропейски зони, в зависимост от техните начини на припомняне:

Един ясен антикомунистически консенсус властва в Балтийските страни, Хърватска и Словакия, докато в Полша, Унгария, Чешката република и Украйна, интерпретацията на комунизма е противоречива (все повече). България, Румъния, Сърбия, Македония и Албания споделят един вид двойственост или равнодушие по отношение на комунистическото минало, докато Русия, Беларус, Молдова и други бивши съветски републики демонстрират висока степен на приемственост по отношение на елити и идеология. В последните, Сталин често се разглежда като единственият пълководец от „Великата отечествена война“ – едно апологетично гледище, което понякога се простира дори и до репресивните му действия вътре в самата Русия.

Авторитаризмът, латентно присъщ на пост-съветските властови структури разкрива степента, до която непреработеното престъпно минало подкопава демократичното развитие. Себеизключването на Русия от Европа е изразено не само в утвърдителни и апологетични политики към историята, то може би има и по-дълбоки причини.

Тук следователно идентифицирахме три причини за асиметричността на европейската памет. Първата е приемането на уникалността на Холокоста (особено от немска гледна точка), комбинирано с признаването на руското страдание по време на Втората световна война, което е довело до слепота по отношение на „червения тоталитаризъм“. Това включва начините, по които се разглежда историята на ГДР в Германия, които клонят към мързеливия антифашистки консенсус от времето на ГДР, в съчетание с релативиране на престъпленията на Германската Единна Социалистическа Партия – по същия начин, по който нацистките престъпления са били релативирани в Западна Германия след 1945. Второ, асиметрията на възприятието на ГУЛАГ и Холокост може да се обясни чрез далеч по-голямата видимост на унищожаването на европейските евреи; очевидно е, че не е постигната някаква подобна иконизация и медиализация на престъпленията на комунистическите режими (които от 1917 до наше време в Китай и Северна Корея са отнели животите на около 100 милиона души). Казано другояче: нацистите са убивали преди всичко други народи, докато комунистите в Русия и Китай са убивали предимно собствените си. Но ако трябва да бъдем коректни и вземем пред вид преследванията и страданията на народите от източна и централна Европа, централна Азия и Тибет, причинени от руски и китайски „колониални сили“, то това също е неправилно. Една трета, често цитирана причина е, че този убийствен опит си е останал по същността си източноевропейски. Но не е възможно да се твърди сериозно, че западна Европа е останала незасегната от сталинизма; дори само размерите на комунистическите партии на запад от желязната завеса опровергават това, както го прави и идентификационната функция на анти-антикомунизма в западна Европа в продължение на много години. И макар че анти-антикомунизмът може и да е предоставил основата на мирното съвместно съществуване между Запада и така наречените народни републики, като по този начин е преодолял разделението на Европа, днес вече е ясно, че този мир е коствал много на групите за човешки и граждански права на Изток.

Третият кръг: експулсирането като пан-европейска травма?

В колективната мисъл на Европа, доминантният спомен (поддържан жив от медиите) е за грамадни насилствени „трансфери на населения“. Етническите прочиствания, масовите експулсирания и геноцидите започват с колапса на главните империи на деветнадесети век и създават фона, на който Холокостът изглежда като особено екстремен и систематичен „специален случай“. Американският историк Норман Неймарк описва в общи линии „етническите прочиствания“ като

…нещо, което се е случвало от деветнадесети век насам, винаги когато възникващи национални държави са се поддавали на лудостта да вярват, че политическата легитимация и вътрешен и външен суверенитет се постигат само на основата на етнически хомогенни национални общности.

Демократичните системи са били (и продължават да бъдат) податливи на това. Специфичният проблем, който чехите имат с политико-моралното признаване на експулсирането на судетските немци може би се дължи на факта, че декретът за тяхното експулсиране е издаден от буржоазно-демократичното правителство на Едвард Бенеш. Подобно на това, най-голямата пречка за преработването на катастрофата в бивша Югославия от 1991 насам може би се дължи на това, че авторитарният режим на Тито е поддържал в по-здрава хватка исторически склонните към разделение сърби и хървати, босненци и Косово-албанци, отколкото (либералните) демокрации след него, които се отдадоха на етно-националистически фурор и религиозни войни.

Именно фактът, че множество народи не са приключили напълно с наследството на тези етнически прочиствания, повече от всичко друго, пречи на създаването на пан-европейска памет. Един обратен пример е „европеизацията“ на въпроса за експулсиранията на германците след края на Втората световна война, който е повод за постоянни разногласия между немското и полско правителства. На Запад въпросът за експулсиранията служи като повод за подновяване на остарели ляво-десни схеми, докато на Изток национално ориентираните (и особено леви) сили се противопоставят на либералните, про-европейски такива. Разбира се, полската непреклонност по въпроса за експулсацията се дължи до голяма степен на дълго потисканото, а след това почти истерично дебатирано комунистическо минало. Във всички посткомунистически общества, наследниците на номенклатурата се намират в конкуренция за историческа легитимация с наследниците на авторитарната десница (често сътрудничила с нацистите), като липсата на такава легитимация често се компенсира с етно-националистически чувства.

Четвъртият кръг: Войната и спомените за нея като мотор на Европа?

Един друг кръг на европейската памет обхваща преживяванията, свързани с диктатури и геноцид, стигащи назад до времето на войната и икономическите кризи. Масовото посещаване на изложби и високите квоти на телевизионните предавания и уебсайтове, посветени на тези теми, показват колко силен е интересът към тази тема. Паметта за Първата световна война, свързана с името Вердюн, играе изключително важна роля, най-вече в Англия, Франция и Белгия (The Great War, La Grande Guerre, DeGroote Oorlog). Все още много силен в Германия и Австрия, дори сред по-младите поколения, е споменът за хиперинфлацията, колапсът на банките и Голямата депресия. Споменът за Втората световна война е много силен във всички тези страни, а е от огромна важност също и в Русия (Великата отечествена война) и източноевропейските общества.

Намирайки се в изгнание в Лондон, Шарл де Гол говори за целия период между 1914 и 1945 като за „втората тридесетгодишна война“. Той иска да подчертае огромната дълбочина на разрива, връзката между двете световни войни и особено потенциалната връзка с подобния период на терор от седемнадесети век, който е също толкова важен за националната структура на Европа, за нейните общества и култури. В края на краищата, оправданието за съществуването на Европейската икономическа общност първоначално се търси не толкова в Холокоста, а още по-малко в системната конкуренция с комунизма, колкото в травматичния опит от двете „тотални войни“ и дамоклевия меч на масовата безработица, който разрушава системата на европейските национални държави и отнема централната позиция на Европа в света.

Както може да се види от интереса към Сталинградската битка, към въздушните бомбардировки (Ротердам, Ковънтри, Дрезден) и съдбата на военнопленниците от Втората световна война, преживяванията и травмите от онези времена и досега оформят колективните очаквания и манталитети на европейците. Важно място заемат и спомените за „Студената война“ и конфронтацията на двата блока, преди всичко заплахата от атомно самоунищожение на човечеството – особено във Великобритания, където те оказват силно влияние върху начините, по които се използва атомната енергия. В Германия централното място на спомена за разделението Изток-Запад е не толкова Бухенвалд или Хоеншьонхаузен (мястото на бившето Главно управление на Щази), колкото Берлинската стена. Но като общоевропейски места на припомнянето всички те имат само ограничено значение.

Петият кръг: Черната книга на колониализма

Колониализмът се проявява в три исторически форми: тази на търговската компания, основаваща се на експлоатацията на суровини и човешки труд, която е била най-активна в южна Африка; онази на военния завоевател, която придава териториална форма на икономическата експлоатация и задоволява имперския глад за „място под слънцето“ както на европейските елити, така и на масите; накрая, формата на духовенството и педагозите, които придават цивилизаторска мисия на колониалната и имперска експанзия. Както е добре известно, в сравнение с разрушителните и расистки измерения на тази мисия, нейното покръстително влияние е сравнително ограничено. Онова, което досега е било само сравнително слабо дискутирано, е до каква степен тази периферна памет е играела и продължава да играе важна роля при формирането на европейската социална история. Една удобна, антиколониална идеология на оправдаване е широко разпространена сред управляващите класи на постколониалните общества, и тя продължава да прикрива ролята на местните елити за продължаващата експлоатация и слабо развитие на Юга.

Невъзможно е дори да се представи някакъв вид алтернативна история, която да покаже поне до някаква степен възможностите за развитие, осуетени от колонизацията и експлоатацията. В сравнение с реакциите ѝ към войните и геноцидите, досега Европа е направила прекалено малко, в смисъл като опити за символично и фактическо изкупление, по отношение на колониалното си минало. Това започва с евентуалното връщане обратно на културните артефакти, украсяващи днес музеите на западните метрополии, и се простира до възможни репарации към наследниците на първоначалните обитатели на колонизираните региони, които са страдали в резултат от робството и безкрайните кланета, извършвани в хода на имперските войни. Едно голо извинение, от вида, който изказа към Африка президентът Бил Клинтън или папа Йоан Павел II, не могат да бъдат разглеждани като достатъчни.

Показателен в това отношение е случаят с народа Хереро, обитаващ северните части на днешна Намибия, който настоява за признаване и компенсация за жертвите и щетите, причинени от колониалните политики на Германската империя. Колонизацията на „Германска югозападна Африка“ може да бъде описана по следния начин: през 1883 търговецът Франц Адолф Едуард Людериц подписва договор с племенните водачи на Хереро, а една година по-късно регионът става германски протекторат. Малко след това избухват конфликти заради земя и вода (най-вече във връзка с изграждането на железопътната линия Отави), заради изнасилвания на жени от Хереро, както и заради драконовите опити да се покръстят местните жители. През 1897, мор по говедата и голяма напаст от скакалци водят до загуба на почти три четвърти от местния добитък, което принуждава хората от Хереро да продадат земята си и да заработят като наемни работници за немските фермери. Неспособността на немската администрация да се справи с кризата води до въстанието на Хереро от 1904, в хода на което множество ферми биват плячкосани и подпалени, а около 250 немски заселници – убити. Когато губернаторът Теодор Лойтвен се оказва неспособен да потуши въстанието, германската империя изпраща военна сила от около 15.000 души, под водачеството на Лотар фон Трота. След пристигането си в Африка, той започва систематично унищожение на народа Хереро. В резултат на това се провежда първият геноцид на двадесети век. Около 80.000 души са убити. След битката при Уотърбърг, немските войски обкръжават множество хора от Хереро в безводната степ Омахеке, оставайки ги да умрат от жажда. Само около 1000 души успяват да избегнат смъртта.

По повод стотната годишнина от клането, през 2004, немското правителство призна, чрез тогавашната министърка на развитието Хайдемари Вичорек-Цойл, политическата и морална вина на германската колониална политика и помоли народа Хереро за прошка. До този момент всякакви „формулировки, които биха могли да доведат до репарации“ (по думите на Йошка Фишер) са били внимателно избягвани. Финансовите искания на Хереро, предявявани до тогава, винаги са били отхвърляни от немското и намибийско правителства. Вместо това, на региона беше предложена особена развойна помощ. През 2004, членове на семейството фон Трота поканиха в Германия лидера на Хереро, Алфонс Махареро, и го помолиха за прошка за престъпленията на Лотар фон Трота.

В Германия все още няма паметник, посветен специално на паметта на германските колониални престъпления, докато има цяла серия от имена на улици, които напомнят за Людериц и други бивши колониални герои. Едва през 2006 мюнхенският градски съвет реши да преименува бившата улица „фон Трота“ на улица „Хереро“ – въпреки съпротивата на местните консерватори и либерали.

Шестият кръг: Европа като континент на имиграция?

Европейската колониална история води директно или индиректно до шестия кръг на европейската памет: междунационалната миграция в Европа от деветнадесети и двадесети век, и преди всичко онази от 1950 насам. Че това е същевременно история на търсене на убежище и бягство от тирания означава, че е налице тясна връзка с колониалната история на Европа. През последните години обаче имиграцията се разшири в огромна степен, което води до ситуация, при която много скоро всеки един от четирима членове на западноевропейските общества ще бъде от „имигрантско потекло“ (а в големите градове до 40, дори 50 процента).

Музеите, които западна Европа е посветила на миграцията, все още се намират във фаза на създаване, но те вече поставят въпроси, засягащи културната глобализация. Един специфичен въпрос е до каква степен тези музеи просто тематизират успехите или неуспехите на миграцията от перспективата на имигрантите, или те представят също и връзката на миграцията с криминалната и катастрофална история на Шоа и ГУЛАГ.

Днешна Европа вече има едно определено „миграционно минало“, което почти не намира отражение в обществената сфера и в политиките, касаещи имиграцията и интеграцията. В повечето страни имиграцията се възприема като наследство на конфликти, като нейните защитници я категоризират заедно с други травматични епизоди или аспекти на европейската история. Нито за обществата-приемници, нито за имигрантските общности, миграцията е някакъв източник на колективна травма. Тя по-скоро представя една история на успеха – но история със значителни тъмни страни. На положителната страна се намират икономическия просперитет и социалния напредък, както и между-културното обновяване. На отрицателната страна се намират аспектите на социалната сегрегация и етнико-религиозната дискриминация.

Седмият кръг: историята на европейския успех след 1945

Нека да обобщим: колективната европейска памет след 1989 е също толкова разнообразна, колкото са нейните нации и култури. Но тя е също толкова разделена – в смисъл, колкото „споделена“, толкова и „разцепена“ – колкото и нейният национален и социален свят. Силният и повтарящ се импулс да се вярва, че забравата е по-добра от припомнянето е разбираем, и той има своите силни защитници – в постколониална Франция, пост-Франко Испания и пост-социалистическа Полша. От друга страна налице е лозунгът на също толкова влиятелния бивш полски дисидент Адам Михник: „Амнистия – да, амнезия – не!“ Процесът на демократизация в преходните общества – каквито са почти всички европейски нации след 1945 – си остава доказано крехък и незавършен, ако те не успеят да проведат една цялостна и критична рекапитулация на собственото си минало. Това се отнася до дебатите за полския или унгарски антисемитизъм, или за нехуманното третиране на ромите в източна Европа, но също и за амнезията по върховете на френското общество, когато става дума за Алжирската война. По същия начин, по който европейските демокрации вече не водят войни едни с други, демократичният процес започва да намира легитимация чрез една пан-европейска политика на отношение към историята, при което местните и собствени инициативи са също толкова важни и заслужаващи уважение, колкото и официозните комисии по писане на учебници или не неправителствените организации.

Напълно възможно е да се извлича полза от това, като от педагогическа, така и от политическа гледна точка. Тук ние стигаме до темата за неоспоримия успех на Европа след 1950, която ще заема важно място в „Дома на европейската история“, който ще бъде открит в Брюксел през 2014. От края на Втората световна война насам, в Европа е налице едно развитие, което ни води вън от кръга на тоталитаризма и идеологическото разделение на Изтока и Запада. Едва ли е възможно да се твърди, че източното разширение на ЕС от 2004 вече е затворило този разлом. Но пък и няма основания за страх от изграждането на европейски музей, който да представя тази история на успеха.

Няма съмнение в това, че европейската интеграция е голям успех. За повечето хора важни са икономическите показатели – достатъчно е само да се сравнят днешните нива на развитие и изобилие с ония от 1930-те или 1950-те, за да се получи представа за силата на икономическия съюз. За други са важни политическите дивиденти от постоянния мир между държави, които някога са били ожесточени врагове. Това се отнася както до комуникацията между държавите („Германия е обсадена от приятели“, както веднъж се изрази един немски външен министър), така и до преодоляването на непримиримите вътрешни политически идеологии и разделителни линии. Днешна Европа се състои предимно от парламентарни и полу-президентски демокрации, които са разположени високо по списъците на глобалните класификации на свободата; правните и конституционни регламенти са също толкова стабилни. Трети подчертават силата на европейските култури. Никъде другаде не съществува такава тясно сплетена мрежа от културни инициативи; никъде другаде по света културните работници не са достигнали такава висока степен на автономия (въпреки непрестанните опити за ограничаването им). За автора на този текст, накрая, най-важна е силата на европейското гражданско общество, което е отговорно за много от придобивките, изредени по-горе.

Споменатият по-горе Дом на европейската история трябва да си остане научен, по мнението на експертите; той трябва да се основава на най-новите музеологични и музейно-педагогични развития и да включва широка гама от предметни, текстови и медийни елементи. Музеят може да използва концепцията за мемориално място, която в този случай трябва да бъде apriori над-национално ориентирана, с други думи да бъде разпознаваема в различни европейски страни, да може да бъде разглеждана и категоризирана по множество различни – и може би противоречиви – начини. Противоречията винаги ще съществуват вътре в, както и между отделните държави. Централната идея, която се представя тук, е че докато тези конфликти биват водени по мирен начин и третирани на институционално ниво, те са именно нещото, което може да създаде и подсили една общност на паметта.

Тази статия е част от книгата „Der Kampf um die europäische Erinnerung“

(„Борбата за европейската памет“), изд. C. H. Beck, Мюнхен 2011

Източник

Клаус Легеви е директор на Института по културознание (KWI) в Есен, Германия.

Коментари (3)

- 15-09-2011|Златко

Надявам се този текст да предизвика поне малка част от страстите, които предизвикват текстовете, занимаващи се изключително с нашенската, българска памет. Идеите, в една може би малко опростенческа метафора, ми се виждат подобни на водата, която се просмуква бавно, но неудържимо в повечето места, радващи се на живот по тази планета. Нещо подобно, струва ми се, се случва и с идеите, засягащи общоевропейски теми и проблеми – съпротивата, а още повече от нея безразличието, са огромни, но въпреки това те рано или късно си пробиват път в умовете и сърцата на хората – ако от тези умове и сърца е останало нещо, разбира се. Темата за паметта – особено за потисканата памет, не ще и дума, е една от най-важните за живота и развитието на всяко общество. Нека се надяваме, че този текст, с неговия далеч над-български и над-балкански мащаб, ще пробуди едно или друго съзнание за въпроси и представи, които до този момент може би са му оставали непознати или безразлични. Надеждата е най-важното нещо…

- 16-09-2011|Златко Ангелов – От институционалната към личната памет

Според мен силната страна на този откъс от книга е, че третира историческия процес от гледна точка на институционализирането на паметта: музеите, културните и политическите структури. Колкото и това да е необходимо, мен ме интересува индивидуалното преживяване на паметта най-вече посредством чувството за принадлежност, което е основно и определящо мирогледа на всеки от нас. Може би в книгата за това се говори. Дано!

Човек се замисля над нещата едва когато с нещо го предизвикат. А на Балканите предизвикването винаги е идвало от съседите – по къща, по село, по река, по град, по държава. Трябва голям вътрешен кръгозор, за да си вдигне балканецът погледа чак към Европа без тя да го е с нещо засегнала. Колцина го имат?

Съветският комунизъм обаче силно ни засегна. Ние сме част от посткомунистическата памет, т. е., част от вътрешния геноцид, от братоубийството ненасочено към чужд етнос. Необясннимо ми е защо са само малцина онези, които вътре в себе си ненавиждат съветския империализъм и пост-съветското влияние у нас, а мнозина са онези, които се възпламеняват от анти-турските си емоции. Чак дотам, че не само мразят турските българи, но и самата съвременна турска държава.

Връзката на дълбоко вкоренения у нас антитурски сантимент с горния обзорен материал спхоред мен е в това, че, който е способен да мрази съгражданите си от друг етнически произход, е в състояние спонтанно – ако бъде запитан или предизвикан – да го прехвърли и върху други малцинства и раси. В обратна посока, такъв човек е трудно да бъде развълнуван от съдбата на народите, които са били жертви на геноцид. В България Холокоста не е бил никога вълнуваща тема, най-малкото тема, която да определя отношението ни към Германия, германците или следвоенна Европа. Равнодушието към издевателствата на комунизма може би се дължи на същите причини: колкото и да бяхме в него, за повечето от нас той сякаш беше далеч – метафорите Сибир и руските степи имат у нас голяма обръщаемост – и някак лесно се отървахме, така както и немските концентрационни лагери бяха извън полезрението ни. Сякаш отдалечеността ни от ГУЛАГ и Аушвиц, невъзможността на нашата малка земя да има „Сибир“ позволиха на съзнанията ни да си построят вътрешни концентрационни лагери, където да заточаваме съвестите си. Да не ни пречат. Но заедно със съвестта, в тези лагери отива и гражданската ни отговорност, и загрижеността ни за съдбата на света – света, който може с еднаква сила да бъде село Приселци, град Монтана, град София, България или Европа, на която действително, щем или не щем, принадлежим.

Прекрасно е, Златко, че публикуваш такива важни, извисяващи гледните точки текстове.

- 18-09-2011|историк – Holokaust

На български е правилно да се казва „холокауст“ – от гръцки: „пълно изгаряне“. Няма никаква причина една езикова заемка, която е грецизъм, да преминава обиколно през английски, за да стигне до български.

Половата свитост на българина

като основа на неговия характер

Автор: Стефан Гидиков

Немалко от нашите писатели са успели да нахвърлят доста сполучливо характерните черти на българина, а някои дори да сгъстят най-значителното и най-яркото от тия черти. Но доколкото знаем и доколкото сме следили статии и белетристика, почти никъде не сме доловили да се откроява онова основно в душата на българина, от което произхождат или се обуславят всички негови характерни прояви.

Говорим за завист, инат, сприхавост, рязкост, отмъстителност, скритост, недоверчивост, простащина – все отрицателни черти, характерни за българина. Подчертаваме, от друга страна, като положителни черти и добродетели: пестеливост, трудолюбие, предпазливост, трезвост, реалистичност, самоосмиване, самокритика… Всъщност с това нищо не характеризуваме, защото тия положителни и отрицателни черти ги притежават в по-малка или в по-голяма мяра и други народи и раси. Ако у нас те вземат по-рязка или по-особена отсянка, трябва да потърсим кое именно им придава тая рязкост или особеност, кой е общият източник в дълбочините на душата, който обагря по „български“ положителните ни и отрицателните ни характерни черти, добродетелите и пороците ни. Има нещо основно, което дава специфична багра на тия ни черти и ни разграничава определено от всички други народности.

Военните и национални катастрофи, които ни сполетяха, тежките политически и икономически условия, при които живеем, засилиха интереса към уясняване на въпросите по характеристиката на българина. Все повече се чувства нужда чрез исторически, социални и битови проучвания да доловим същественото на българския темперамент и характер, за да можем по-правилно да схванем насоката на българското развитие и загадките на българската съдба. Защото – съзнаваме или несъзнаваме, признаваме или не признаваме – не може да не бъде ясно, че както всеки човек, така и всеки отделен народ си има свой собствен облик („упът“) на жизнено развитие и проявление и от начина на реагиране към разните събития и условия се определя и резултатът на неговите усилия. Тоя „упът“ не е неизменен, но промяната е извънредно бавна, изисква непрестанни и дълги упражнения, вековни приспособявания и постепенни нови придобивки при голямо постоянство.

Историческите преживявания, социалните отношения, икономическата и стопанска структура влияят върху формирането на душата на един народ, но основното и дълготрайното в нейното развитие, което дава отличителна багра на всички типични прояви, се корени във вековните наслоения на психобиологичната постройка. Тя се изгражда в постепенната и бавна еволюция на жизнения устрем в борба с обкръжаващите го неблагоприятни условия, под мощния тласък на първичните животински нагони, като с течение на времето се кристализува в определени расови особности, меродавни за цялото историческо развитие на даден народ.

Между първичните нагони много широка и основна е ролята на половия нагон. Докато у животинството тя се ограничава главно в продължението на рода, у човечеството тя надхвърля тия граници и просмуква цялото емоционално и идейно съдържание на човешкия живот. Може с положителност да се твърди, че начинът, по който даден индивид или даден народ реагира в полово отношение, определя съвкупността на всички негови биопсихични реагирвания през жизненото му развитие. Половостта създава общото жизнено настроение, кристализува се в определени темпераментни прояви и форми, дава специфична отсянка на характерните черти и насочва духа към жизнена философия, която може да го изведе към успешни постижения или да осакати голяма част от неговите усилия.

Нашата задача тука не е да задълбочаваме проблемата за сексуалността и еротиката в тяхното по-универсално значение, а да минем направо към бегло осветление на характеристиката на българина от ново гледище, което може би ще шокира мнозина като погрешно или дори парадоксално, но което според нас е напълно вярно и се потвърдява от безброй обективни наблюдения и факти.

Нека подчертаем същественото: българинът изобщо е полово свит. За него половостта не е жизнерадостно състояние, което трябва да се изживява с неприкрит душевен ентусиазъм, а е по-скоро остър физиологичен копнеж, който обаче е потиснат и свит, и всички негови прояви носят отпечатък на сдържаност, скритост и стеснителност. Това не произтича от по-изтънчена чувствителност или от религиозно отношение, ако и да не може да се отрече известно значително въздействие на християнската религия, в аскетически и „греховен“ смисъл, особно върху българката. Свитостта и скритостта в половите преживявания по-скоро носят признаци на нещо първично в сравнително още първобитната и девствена природа на българина, отколкото като резултат на социални и природни изисквания и ограничения или на духовна самодисциплина. Суров, недодялан и още с дива енергия в половите си изживявания, той е скъперник и „хрисим“, не се „отпуща“ лесно и непринудено, а с някаква си мъчителна сдържаност, сякаш е изкушаван да върши нещо разточително и разстроително, което само ще го направи смешен и глупав пред собствените и хорски очи. В любовните си връзки той влага скрита и умерена нежност, което гледа час по-скоро да впримчи в уютните рамки на чисти семейни отношения, да ги облече в дълг и почтеност, за да ги ограничи в пределите на строго социално приличие. Всяко сантименталничене и романтизъм му се виждат празна работа, губи-време, което го понижава в общественото мнение като сериозен делови човек.

На българина се натрапва по-скоро грубо реалистичната представа в половите отношения и тя взема меродавно надтежаване в преценката на събитията от сексуален род. Чисто физиологичното достижение се мярка като върховно удовлетворение на половото честолюбие, но същевременно се изостря в душата като деградираща необходимост, която не заслужава пропиляване на емоционално богатство. Свитостта веднага действа като студен душ и потиска половото чувство в рамките на „хрисима“, „пестелива“ и „свенлива“ проява.

Горните твърдения не се опорочават от факта, че народната фантазия е сексуализувала цялата природа и че има голямо изобилие от народни умотворения с най-слободно и цинично полово съдържание. Тъкмо това е било отдушник на още девствен, първобитен, със силна жизнена енергия, но със свито полово чувство народ, който е търсил да изрази в реалистични представи потиснатия си полов копнеж. Свитостта се отплесва в остри рефлекси с цинична багра, като компенсационен израз на обуздаваното желание. Свитостта е, която дава на половите прояви резки отскачания и ги прави или сдържани, колебливи и принижени – в повечето случаи, или понякога брутално избухливи, със скрита насилническа тенденция – в отделни по-редки случаи на полова екзалтация.

За да се види до каква степен българинът е още първобитен в полово отношение и че е издатък на една сравнително девствена раса, наблюдавайте само колко момчешки, плахо и несръчно се проявява в дамско общество. Той не умее да забавлява дами и флиртът не му се удава напълно. В салони и кабарета, по дансинги и вечеринки той носи, ако и прикрито, своята стеснителност. И тъкмо за да я прикрие съвсем, той понякога става прекалено свободен и безочлив. В разговорите, които води, в отговорите, които дава, той не може да намери онова здраво и игриво равновесие, което интригува и гъделичка, без да дразни и брутализува. Изостреното полово честолюбие стои нащрек и понякога избухва в резки думи или жестове, а понякога, при невъзможност да спаси положението чрез духовитост, вгнездява в душата страшния бацил на омразата и отмъщението или пък гнетителното затваряне в себе си и бягане в самота. Изобщо в любовните си преживелици българинът влага още много сериозност, рязкост и трагичност, а като реакция срещу тая склонност изпада понякога в прекален езиков, та и делови цинизъм. Той още не е смогнал да освободи половото си чувство от неговата гнетителна потуленост и скритост и да го разведри в смекчената атмосфера на открито и спокойно флиртуване или в светлите простори на любовта, без предвзетост и прикритие.

Сбитото, стесненото полово чувство, вътрешно спънато да се прояви и изрази искрено и открито, създава известна скритост в душата, а на тая почва израстват завист, подозрителност и затаена стръв за полови постижения, но на чисто практична сметка, без излишни прахосвания на емоционални и на материални усилия.

Който е полово свит, той е и въобще душевно свит. Вие ще забележите у него неспособност към експанзивност, затвореност в себе си и необщителност, липса на откровена и нестеснена жизнерадост. Вред, гдето трябва да изрази спонтанно своята интимна природа, дори и в одухотворените ѝ и невинни форми, той чувства почти ненадвиваема стеснителност, като че ли ще направи нещо непростително и смешно.

В никоя друга област иронията, шегобийството, та и непростителното жигосване и оскандаляване не взема за българина такива широки размери, както в половата област. Кражбите, злоупотребите с обществени средства, умишлените фалити, другите нравствени падения и престъпления, даже жестоките насилия и убийствата не произвеждат сякаш толкова силно впечатление като уронване на човешкото достойнство, както някоя полова слободия и отклонение. Един държавник у нас по-лесно може да се провали поради полови прегрешения, отколкото поради това, че е ощетил държавната каса с милиони левове за лични интереси или е тикнал държавата със своето късогледство в задънена улица. Прави впечатление, че дори и полицейските власти повече се престарават в скандални истории, отколкото в други криминални области.

Това отношение към половите слободии и прегрешения няма нищо общо с английския или американския пуританизъм. Той е чисто и просто остро реагиране на полово свита душа, която се дразни от самия факт на по-свободна полова проява. С липсата на снизходителност свитият човек отмъщава на чужд гръб за своята собствена свитост, а същевременно изразява и до каква степен го дразни всяка полова волност.

Липсата на сантименталност и романтизъм, на способност към нестеснена и открита жизнерадостна екзалтация, както, от друга страна, липсата на склонност към тихо съзерцание, замечтаност и вътрешно вглъбение се захранват все от тая свитост на душата, която трепери да не бъде понесена във вихрените криле на стихийното и ирационалното.

Тъкмо на това се дължи и трезвостта на българина, въпреки алармастичните твърдения на въздържателите. Опивните питиета създават експанзивност и екзалтиране, откровено разголване на душата и раздвижване на всички добри и лоши импулсивности, като замъглят контролата на ума и спирачката на уравновесената воля. Това неограничено и нестеснено отплесване на омагьосаното съзнание по всички възможни и непредвидени посоки не подхожда за свитата душа на българина, който търси упорито да чувства винаги под краката си твърдата почва на реалния живот. Всичко, което иска да го откъсне от тая почва, го плаши и отвращава, ако и да го съблазнява.

Лесно е да се разбере защо българинът е пресметлив, пестелив и твърде реалист. И защо е голям рационалист: всичко иска да подведе под логични уравнения, да го смели с ума си и да бъде интелектуално ясен и сигурен върху действителността. Той е отличен математик, инженер, механик, естественик, но като художник, артист, музикален талант, поет, литератор и философ сякаш не му достига, дори в силно талантливите прояви, широкият замах на онова замайващо вдъхновение и прозрение, което блика нестеснено и мощно от дълбочините на безогледно унесената душа. В най-поетичните си блянове, в най-фантастичните си видения, в най-романтичните си увлечения вродената му и първична свитост действа като разхладителен и въздържащ фактор и не му позволява да отскочи много високо.

Българският реализъм е твърде приземи и същевременно (или по-добре – тъкмо затова) твърде наивен. Когато българинът каже: това е реално, положително, факт, а особено „положителен факт“, той има увереност, че има насреща си нещо, което е с очевидна и абсолютна доказаност и не търпи възражение. На неговото съзнание надтежава непосредствената брутална сетивност и тя му се налага като единствено научно доловима и неопровержима истина. Липсва му интуицията за двусмисленото, неопределеното, преливното и неуловимото, което не може да се пипне, отграничи, фиксира и измери, но е постоянно в процеса на развиващите се събития и изкълчва изчисленията и предвижданията. От това произтичат простоватост, ограниченост и праволинейност в схващанията и разбиранията и те в сложния обществен, политически и международен живот ни доведоха до недомислия, грешки и катастрофи.

Българинът се вчепква много лесно в резките и отсечени формули, в опростотворените до абсурдност тези, в отчетливо разголените и разграничени обекти, гдето увереността на неговия подозрителен ум може да си отдъхне със сигурност. Сложното и неопределеното му вдъхва страх, колкото и да е съблазнително. Всичко, което изисква от него дълго душевно напрежение, голяма гъвкавост и сложна приспособимост, за да го разбере, усвои или отблъсне, съставя за него загадъчна и опасна област, в която не е уверен за силите си. Той се стреми да бъде начисто с непосредствените данни на средата и битието си, с това, което съставя реалистичното му чувство за здрава и очевидна опора на живот. Всичко онова, което го мами като съблазън и екзалтация и му обещава безкрайни хоризонти на великолепни, но неопределени миражи, го кара да се свива в себе си и да се затваря още по-плътно в тесните рамки на всекидневните си привички.

Свитият човек не е самонадеян, няма широк замах нито в копнежите, нито в замислите си. Той не рискува докрай, не рискува на провала. Най-малките пречки го карат да се отдръпва предпазливо и наново да захваща пак отначало. Тази главоломна упоритост в дребните постижения и рискове, без широк поглед в общото развитие на нещата съставя тъй наречената еснафщина и е пригодна за епохи на тихо стопанско и социално съществуване, но е съвсем безсилна при големите завои на историята, гдето всичко установено се разклаща и обърква.

Който се затваря в черупката си от страх да се впусне в безбрежното море на възможностите, той изработва в себе си индивидуализмът, от жилаво и упорито наистина естество, но който не мери твърде високо и няма щедрия и мощен жест на големите подвизи. Същевременно в свитата и честолюбива душа на такъв дребнав и затворен в себе си индивидуалист се подхранва черна завист и отмъстителност към чужди успехи: щом не можем да се издигнем по-високо, нека съборим ония, които са се издигнали и искат да ни затъмнят.

Свитостта и скритостта вървят успоредно. Успоредно с тях върви и тая съсредоточена, напрегната енергия, готова за борба, за нападение, за отпор, но най-много за противодействие от опърничавост, от инат, за да отмъсти на другите за своята недоволна, свита и скрита душа. Погледнете само в конгреси и конференции тия опнати, здрави и набити лица, често със сключени вежди, с поглед тъмен, навъсен, енергичен, който те изглежда подозрително и във всеки човек търси враг, за да се нахвърли, една странна готовност да открие фронт наляво и надясно, но тъй някак си потайно, като от засада. В осъществение на своите задачи, в защита и борба за своето честолюбие, дори в догонването на възвишени и общочовешки идеи свитият и скрит човек предпочита и е силен в единичните, подземните, конспиративните действия и постъпки, а отбягва несръчно ония, в които се изисква да издържи спокойно и дълготрайно публично състезание, изложено на всички погледи и преценки. Колкото самоуверен и неотстъпчив в тесния кръг на своите отношения със съселяни, съграждани и сънародници, толкова сбитият и скритият издребнява в понижено самочувствие пред чужди хора и всред чужди положения.

Въобще българинът няма жест, той се свени да даде блясък и простор на своето битие, да се изяви самоуверено, гордо, пищно. Често пъти чужденците повече го ценят, отколкото той сам себе си. Той има принизено самочувство и в никоя международна конференция не блещи. Понякога даже се унижава повече, отколкото реалното положение изисква. При подписването на позорния Ньойски договор нашите делегати („парламентарните тигри“) не намериха в душата си смелост поне за един политически жест на протест. Който се стеснява за себе си, той се стеснява и при защитата на своя собствен народ. Бием се като лъвове, а в конференции и конгреси се превръщаме в мишки.

Колко сме сприхави и нетолерантни помежду си, в тесния кръг на нашите вътрешни разправии, толкова сме „хрисими“ и скромни всред чужденците и към чужденците. Нашата голяма толерантност към другите народности е основана на известна вродена доброта, а също и на тая склонност на свитата душа да има принизено съзнание за собственото си достойнство.

Ние сме народ, който най-много се самоосмива и самокритикува и най-малко цени своето. Понякога дори се червим за нашите най-добри и способни хора, за истинските наши добродетели, за най-светлите страници от нашата история. Българинът няма пиетет, уважение и благоговение към кумири и великани, особено към своите първи хора, към своето минало и към ценностите, които вековете са ни завещали. Който няма вяра и уважение към себе си, той е склонен да сведе всичко наоколо си в тинята на присмеха, клеветата и обезценението, за да оправдае своето собствено безсилие и принижение.

Скритият и свит човек не го бива за пазарлъци, за дълги и трудни изчаквания резултатите на една борба, на едно състезание, гдето трябва да прояви най-голяма душевна гъвкавост и издръжливост. Затуй сме лоши търговци и още по-лоши дипломати. Свитият и скрит човек е прям, бърз, отсечен, иска или всичко, или нищо и за един миг може да провали усилията на цели поколения. Той е незаменим герой, когато, обладан от безкористна и възвишена, но едностранна идея, се вплете в някой подвиг, гдето е заложена само неговата лична смелост и непосредствен риск. Там той проявява удивителна доблест и може да се жертва, без да му мигне око. Но тоя отличен герой на засадата, на конспирацията, на бунта, на атентатите, на тъмните и кървави вакханалии, отрупани със съблазнителното и обаятелно рухо на революцията и терора, губи веднага доблест и самообладание, щом го изправиш на зелената маса да отстоява пред културни хора своите идеи и тежнения или задачите на своя народ. Там принижението, малодушието, дори раболепието като последица от вродената свитост на душата вземат връх.

Доблестта и самообладанието, които се изискват, за да се жертваш с револвер в ръка за отечество или убеждение, да забиеш кама в гърдите на противника, да хвърлиш във въздуха катедрала или парламент, са доблест и самообладание, избиращи из тъмните дълбочини на една душа още дива и първобитна, която не е смогнала да изнесе на въздух мътните потоци на сбитата си и скрита природа. Те неминуемо вземат насилнически и брутални прояви.

Съвършено други са доблестта и самообладанието, които има да се проявят на арената на културните състезания, гдето се изискват такт, умение, владение на нервите и артистично и далекогледно маневриране с дарбите и слабостите на своите противници и с бегливите моменти на мяркащите се възможности.

За да победиш в такова състезание, за да имаш успех, не зависи толкова от „справедливостта“ на делото, което защитаваш, нито от силната „логика“, с която я изтъкват, а най-главно, ако не и единствено, от силата и виртуозността на твоята вътрешна самоувереност, на онова напрегнато и налагащо се самочувство, което заразява и подчинява чуждите воли. Но това е във връзка с една биологично психична издигнатост, в основата на която стои половата еволюция.

Да не отиваме много далеч. Да погледнем нашите съседи. И сърби, и румънци, и гърци, особено тия последните ни превъзхождат в това отношение. Каквото спечелихме с храброст, изгубихме го с дипломация. Те ни биха със своята гъвкавост, обиграност, общителност, дипломатичност, със своето изкуство и умение да се пазарят и налагат. Ние пред тях сме още много непосредствени, неодялани, несамоуверени, скромни, свити. Който пристъпва да защитава своите права и своите искания с нерешителност, с неувереност и стеснение, като се срамува от своите собствени претенции и едва ли не ги смята прекалени, той в деветдесет на сто ще получи съвсем малко. Само смелият, решителният, самоувереният, ако щете даже безочливият, печели. Но смелостта, решителността, самоувереността, па и безочливостта са достояние само на известен етап от биологично-психичната еволюция в тясна връзка с разцъфтяването и узряването на половото чувство. „Девственият“, свитият полово човек реагира много остро и брутално или капитулирва бързо и се примирява с неуспеха си. А полово възрасналият и улегналият умее да лавира, да чака, да подбира моментите, да подготвя издалече правата и домогванията си и да изкориства благоприятните моменти.

За да не се създадат недоразумения, трябва да разясним, че под определението „полова еволюция“ ние подразбираме унаследените и натрупани през вековете полови опитности и преживяванията на цяла раса или народност, кристализуване в определено полово реагиране, а не половите етапи, които всеки човек минава през краткия си земен живот.

Дадените дотука характеристики може да се видят преувеличени или дори погрешни. Ако сме пресилили някъде багрите, то по-скоро е и за да изпъкнат релефно и ясно. Ние смятаме, че те са верни в основата си за широките маси от нашия народ. Не ще съмнение, че отделни индивиди, а даже и някои по-интелигентни, по-културни и по-охолни слоеве не отговарят точно на дадената характеристика или се открояват с тъкмо противоположни черти. Не трябва да забравяме, че нашата народност не е от чиста раса, а има примесена различна кръв. От друга страна, животът след Освобождението ни влече към подражаване и усвояване на привички и нрави, които допринасят, поне като външна шлифовка, до прикриване и изглаждане остротата на нашата свита природа.

Няма никакво съмнение, че ние вървим към увеличаваща се полова „разпуснатост“ и че както по-издигнатите слоеве, така и широките маси постепенно се заразяват от все по-голяма търпимост и свобода в полово отношение. Скандалните, пикантните, че и трагични истории се увеличават в колоните на вестниците. В градовете и селата, да не говорим за столицата, която стои в центъра и начело, половите отношения вземат все по-нестеснена проява и в някои случаи на спонтанна екзалтация, като например с Хосе Мохика, дават данни против нашите твърдения. Има песимисти, които смятат, че се плъзгаме бързо по наклонената плоскост на полова разюзданост.

Това са погрешни и прибързани заключения, които не държат сметка колко дълбоко е вкоренена в подсъзнанието на българина подхранената през дълги векове свитост. Колкото и да се пригажда към нови веяния и настроения, тя ще стои в душата му като дълготрайна спирачка и няма да му позволява голяма самозабрава или скоклива промяна. Българинът ще си остане в грамадното мнозинство все същият предпазлив, подозрителен и свит в половите си прояви трезв и реалистичен еснафин въпреки по-голямата разпуснатост на нравите.

Българинът ще се „разпусне“ и не може да не се „разпусне“, но това той ще направи умерено и с големи зигзаги. Той ще се „разпусне“, защото свитостта тежи и потиска душата. Естественото развитие на всички народи и на всички индивиди ги тласка към все по-голямо освобождение на човешката душа от всички потискащи и тъмни нагони, които я правят зла, опърничава, подозрителна и тъжна. „Културност“ означава все по-голяма издигнатост, общителност, отзивчивост и търпимост към другите хора. Но за да бъдеш способен да разкриеш душата си в обществена посока, да я направиш весталка за обществени достижения, да я издигнеш смела, откровена, безкористна, сияеща от сърдечна радост и доброта върху жертвеника на човешкото и духовното, трябва най-първо да я освободиш и разнищиш от стеснителните и гнетителни вериги на скритата и свита половост. Само когато издърпаме из тъмните бездни на подсъзнанието това най-дълбоко, първично и съдбоносно чувство и го разведрим и издигнем на въздух и на слънце, ние, българите, ще развинтим крана на потиснатата творческа енергия, която се лута сега като разрушителна и безплодна стихия из тъмни подземия, за да избликне великолепна и мощна на светлина и простор.

В това търсене на път за освобождение от половата свитост българинът неминуемо ще плати дан и на алкохолизма, както и на всички други екзалтационни средства и практики заедно с всички техни добри и пагубни последствия, но и в това отношение вродената въздържливост и трезвост ще го запазят от крайни увлечения и ще му дадат възможност за постепенно пригаждане и възйемване по неравните, стръмните и понякога опасни стъпала и завои на психобиологичния развой[40].

СТЕФАН ГИДИКОВ

Стефан Гидиков (1871–1944) е български общественик и културен деятел, един от инициаторите за създаването на читалищния съюз в България. Политическите му изяви са свързани с дейността на Радикалната партия – той е един от нейните идеолози от началото на века. Името му е сред често срещаните и значими автори в периодичния печат, сътрудничи в „Демократически преглед“, „Философски преглед“, „Българска мисъл“ и др.

Коментари (10)

- 17-09-2011|Златко

Просто не мога да повярвам, че тази статия е писана преди около сто години! Нещата ми звучат толкова актуално, че я възприемам като абсолютно съвременна. А какво мислите самите вие: до каква степен се е променило нещо и до каква степен нещата са останали недокоснати от времето? Интересуват ме най-вече мненията на дамите, разбира се, тъй като мненията на мъжете относно собствената им сексуалност комай подхождат повече за „1001 нощ“, отколкото за някакъв сериозен разговор. И така, уважаеми дами: различни ли са съвременните български мъже в сравнение с онова, което описва Стефан Гидиков, или напротив: пременил се Илия, погледнал се – пак в тия?

- 18-09-2011|Николай – Защо само дамите?

Дамите не спадат ли към същото общество, не страдат ли и те от свитост? Тая свитост и свенливост и след сто години са си все същите и сред мъжете, и сред жените у нас. И за мен статията звучи съвсем актуално. Като, разбира се, това е обобщение и има много слабости. Въпреки това свитостта е все още вкоренена и неизкоренима, свенливостта все още създава много комплекси на българите. Бегъл пример за това е и селското отношение към гейовете у нас…

- 19-09-2011|Румен Петров – Коя година сме?

Т. нар. народопсихология, пример за която е и горния текст е псевдонаука. Живописни описания, интуитивни полуистини създават интелектуален комфорт на даскалска вечеринка от, например, 1918 г. По това време интелектът (и хуманитаристика и точни науки) прави гигантски крачки напред в способността си да анализира и разбира. Нека затворим тази сладка и малко спарена страница на мисловните си традиции така както ще трябва изуем опинците със срам, че ще ни замиришат немитите крака и със страх, че нова свинска кожа няма. Така ще се научим да правим и да носим „обущата“ на съвременните социални науки.

- 19-09-2011|Румен Петров – продължение

…точно тук – сред текстове на висококачествена социална мисъл този „жанр“ (народопсихологията) стои особено нелепо и тъжно.

- 20-09-2011|Севделин Панев

След като още в средата на миналия век Ана Фройд разкри в дълбочина защитните механизми на Аза срещу подсъзнанието, може би е по-добре да използваме понятията които Запада отдавна възприе като феномен на националните си култури. Като нещо имплицитно, което дори вече не обсъждат. Това, което Стефан Гидиков нарича свитост, Ана Фройд е дефинирала като изтласкване (repression) или подтискане (suppression). A недоверието – изолация на афект (isolation). Но, като българин който не е преставал да се самонаблюдава и да общува същностно предимно с българи, позволявам си да кажа че един от най-любимите защитни механизми на българите е проекцията (projection). Най-ясно казано това е търсене на вина у другите, с цел предпазване на Аза. Дълбоката причина така да се защитава е (може би) страхът от загуба любовта на СвръхАза (Бог, Бащата, Морала, Съвестта, Партията).

- 20-09-2011|Самолет 005 – … свит означава ограничен…

Сексът, за разлика от оплождането, което е физиологичен процес, е освен многото други неща и начин на общуване. За да имаме сексуална култура, трябва да имаме култура на общуване. Човек може да е фетишист и да предпочита примитивната култура на общуване, но това не отменя основната характеристика на секса, която е размесване (миксиране) на индивидите. Природосъобразната функция на секса е, че той е кардиналният миксер, за разлика от оплождането, което е натоварено с репродуктивната функция.

Много често хората не правят тази разлика като отдават на секса репродуктивната функция. Не се замисляме, че имаме репродуктивни органи, но секс може да се „извършва“ и с нерепродуктивни органи – ръце, уста, анус… Не се замисляме, че „зърната на мъжа“, които нямат функцията на „женската бозка“ (нарочно избах тази разлика в думите, за да откроя глагола „бозая“), са единственият орган у мъжа, предназначен за правене на секс (отново разлика между полов орган и сексуален орган, който не е полов). Ако мъжът, (а според мен това са около 90% от мъжете), получава сексуална възбуда при стимулиране на мъжките му зърна, то тогава мъжките „цици“ не са полов орган, а сексуален орган. Те не са предназначени за извършване на нещо полово (размножително), а на нещо сексуално, което разбира се може да доведе до оплождане, но не винаги!

На секса неграмотният човек отдава плоденето, но всъщност това не е точно така. Не съм чак такъв идиот обаче, че да отрека, че чрез секс се стига до репродуктивно функциониране, тоест до оплождане. Репродуктивността е заложена в оплождането, но самото оплождане не е секс, то е нещо различно от секса. Секс и оплождане са много под взаимно влияние, но не са едно и също с оглед на природната целесъобразност. Ако бяха едно и също, то тогава всеки път след секс ТРЯБВАШЕ да се случва оплождане. Освен това какъв секс правят бадемите – опрашването секс ли е?

И понеже много хора не могат да разграничат функцията на секса (миксираща, размесваща, разбъркваща стадото) от функцията на оплождането (репродуктивна), то тези хора така и не разбират говоренето за секса, а камо ли „говоренето“ (общуването) чрез секса.

Говоренето за секса може да бъде просташко и абсолютно вулгарно, но при сексуално грамотен човек това може да е само вид стимулация. Говоренето чрез секса обаче е най-изчистеният от заблуждаващи фрази език. Опитайте се да говорите чрез секс на човек, който ви е противен и да му кажете, че е „мил“, както вербалното лицемерие ни позволява!

Огромна е съвременната безпросветност за секса (който се идентифицира с оплождане!), а също и за сексуалността, която се идентифицира съответно с норма и абнормност. Няма например по-катастрофално неразбиране от неразбирането на хомосексуалността. Другото, което е като мощна бариера е пълното неразграничаване между нагон и либидо. Някои все още го смятат за едно и също, като най-общо го обвързват с желанието „да изпразниш топките“… Просто когато се говори за секс, човек може или да остане без дъх и да онемее от ужас до края на живота си, или да цвили истерично в някакъв шаштисващ смях…

На всичкото отгоре в българския език няма културен мръсен език. Такава опция – хем един език, тоест едно говорене да е мръсно, хем да е изказано по един сравнително приемлив, тоест „културен“ (обработен) начин, а не да има отвращаващо вулгарно звучене, … та такава опция няма в българската глава.

Моето твърдение е, че много българи са все още сексуално неграмотни, но това не зная дали означава свити или означава ограничени. Да! Свит може да означава ограничен, но има и нюанси…

- 19-08-2013|Манол – Остаряло

Това за половата свитост и нерадостното преживяване на влеченията може и да е било вярно някога (но може и да не е било; просто учените ни навремето не са знаели как да разпитват селяните за сексуалните им навици и солени лафове, така че в някогашната университетска среда е създадена погрешна и романтична представа за полово свития българин). Днес със сигурност не е вярно. Българите често са отчаяно разпасани. Голямото изключение са българските мюсюлмани.

Хубаво е да се прегледат сборниците с фолклорни еротикони и да се слушат изключително забавните конференции на етнолозите от фондация „Онгъл“. Съществува или поне е съществувало едно почти непознато за Гидиков и Хаджийски българско традиционно раблезианство, направо блажна joie de vivre.

Според мен обаче първо романтичните университетски представи и чистата викторианска безпомощност на етнолозите ни от първата половина на двайсети век, а сетне „социалистическият морал“ дълго време са пречили тази весела страна на живота да намери място по страниците на научни издания. От 1989 насам това определено се променя. Етнолозите ни днес неслучайно са пълни с невероятно симпатични историйки и направо с модели на богата „блажна“ традиция, почерпени от вече по-умело разпитвани селски информатори. Бахтин би останал очарован:)

- 19-08-2013|Златко

Упс. Опитай се да поразговаряш малко с дамите, Маноле. Те ще ти кажат по-добре от самия теб какви точно са сексуалните привички (примерно свободи или липсата на такива) сред техните мъже-партньори. Примерно, попитай ги за такива елементарни неща като колко от партньорите им са склонни не само да получават, но и сами да правят орален секс (за някакви по-големи свободи тук просто не е уместно да говорим). Изобщо, разпитай ги малко за готовността на българските мъже да мислят, примерно, и за нещо друго освен собственото си удоволствие в леглото. Нищо чудно и да останеш доста изненадан от резултатите…

- 19-08-2013|Златко

Уважаеми дами, може би наистина е най-добре самите вие да вземете думата. Ето тук двама мъже – единият от тях по-млад, който смята, че българските мъже вече са достстъчно „отворени“, и един по-възрастен, който досега е чувал от българските си партньорки най-вече оплаквания от „тукашните коне с капаци“. Кой от двамата е по-близо до истината?

- 28-08-2013|megan – дамска гледна точка:)

Дискусията в коментарите определено е едностранчива, тъй като е изцяло мъжка. Затова си позволявам мнение, което е лично и не отразява вероятно представителна дамска извадка. Бих казала, че истината в момента е някъде по средата, макар че наистина е изумително, че статията е писана преди почти 100години. Аз съм в зряла възраст, с достатъчно контакти и мнението ми е, че мъжете под 35 год. и около над 50 год. са в повечето случаи, като от различни планети. Като се започне от елементарни неща като обезкосмяване и ползване на презерватив и се стигне до оралния секс и различните видове оргазъм при дамите. При едните тези неща дори не се обсъждат, те са реалност, а при другите…може да се стигне и до пазарлък едва ли не. Разбира се, че има и изключения, но те са твърде малко. В този смисъл, наистина можем да си зададем въпроса: Коя година сме?:)

Поколението E

Автор: Иван Кръстев

(Политологът Иван Кръстев за житейските стратегии exit и enter)

Преди 10 години формулирахте различията между поколенията БДС (Български държавен стандарт) и поколението Фонетик – първото използва клавиатурата на компютъра със стандарта на пишещата машина, второто пише на български с латиница. Но през тези десет години се появи ново поколение, какво прави то?

Мисленето в поколения е опасно, то е знак или за остаряване, или за идващ взрив. Защото това, което свързва хората в поколения, не е годината на раждане, а колективен опит. Войните и революциите раждат поколения, но дали технологичните революции раждат поколения?

Поколение БДС – нашето поколение, тези, родени между 1960-а и 1970-а, е поколението на границата. Ние помним кога за пръв път сме пресекли държавната граница, ние обичаме да разказваме живота си като пресичане на граници – социални, морални, психологически. За нас 1989-а е година граница. Ние сме живели достатъчно дълго преди промяната, за да мислим „преди-и-сега“ като два различни свята, да правим непрестанни сравнения между тях. Поколението Фонетик е първото, което загуби усещането за граница, то заживя направо в света. И това е не защото младите днес много пътуват, в действителност голяма част от младите продължават да живеят на мястото, където са се родили, а защото пътуването вече не е пресичане на граница, а просто преместване. Новото поколение, за което ме питате, не пише на компютъра, то живее в него. Това е поколение родено не от революция в света на политиката, а от революция в света на технологията. Това поколение аз ще нарека поколението Е. Е като Exit, като изход, но и Е като Еnter, преминаване на нов ред.

Нека започнем с поколението БДС.

Поколението БДС е поколение на читатели. Ние разказваме живота си, общуването ни е размяна на разкази. Дори снимките, които правим, мислено ги подреждаме в албуми. Обичаме или мразим училището си, казармата, университета, в който сме учили. Първата характеристика на поколението Е е, че то е визуално и виртуално. То слуша музика, разменя си картинки, но вече не си разказва истории. То е първото, което изцяло мисли и общува чрез образи и звуци. Поколението Е нито обича, нито мрази училището си, тези, които днес са на 20 години, много често не помнят училището, в което са учили до вчера, защото там нищо не се случва. За тях виртуалната реалност е реалната реалност. Нещата се случват във виртуалното пространство – там намираш приятелите си, идентичността си или по-точно там я сменяш непрекъснато. В предните поколения другите ти дават и името и прякорa; при поколението Е ти избираш как да се наречеш и как да се измислиш. Дори семейството ти се случва във виртуалното пространство, защото много от новите млади са отгледани от скайп майки. Езикът започва да губи значение за това поколение. Те говорят на някакъв песенен английски и на някакъв осакатен български. Те дори не говорят в изречения. Това е поколение, което обича препинателните знаци, емотикони и не обича сложните изречения.

Това означава, че са неграмотни на няколко езика.

Те са грамотни на езика, на който се разбират. Те не са по-добри или по-лоши, те са различни. Това е поколение, което споделя главно емоции, то не споделя мисли. В едно свое изследване на новите млади Ивайло Дичев отбелязва, че те не планират живота си, те сърфират по него. На тях нещата им се случват. Те не се съпротивляват на света на възрастните, а най-често просто изпитват погнуса към този свят по същия начин, по който вегетарианецът изпитва погнуса към месото.

Другата характеристика на това поколение е, че то няма отношение към историята. Това е поколение, в което ти непрекъснато общуваш с връстниците си и нямаш време да говориш с мъртвите. Днес е толкова тъжно да си възрастен човек, не просто защото парите са малко, а защото децата никога нямат време и любопитство да слушат твоята история. Това е поколение, в което историята я няма, нито семейната, нито националната. Това, което ги свързва с миналото, е Гугъл търсачката. Във въображението на това поколение географията е по-важна от историята.

Но родителите на тези младежи имат родова памет и тя сигурно им се е предавала по някакъв начин.

Ако вярваме на социологическите проучвания, това най-младо поколение декларира привързаност към България и българското. То се гордее с родното, но рядко го познава. В изследването на новите млади, което вече цитирах, се твърди, че делението националисти – почвеници определя противопоставянето в рамките на това поколение. Но това не е български феномен. В Европа като цяло поколението на хора между 16 и 22 години най-яростно отхвърля чуждото и чужденците. Това поколение не се бунтува срещу родителите си, то не ги забелязва. То няма никакъв интерес към стари неща – стари филми, стари книги… това е поколение, което е изцяло в новото, тук то е подчертано изнесено напред.

Как се вписва поколението Е в обществото?

За поколението Е потреблението е това, което е войната за военните поколения – формиращ опит. Това е поколение, което израства в моловете. За тях потреблението е връзката им със света и тяхното разбиране за политика е пряко свързано с опита им на потребители. Преди четири десетилетия икономистът Албърт Хършман очерта два основни начина, по които човек реагира на неудовлетворението си и търси промяна. Едната реакция, която той нарича глас, кара човек да промени света, който не му харесва, другата, която той нарича exit – изход, го кара да избяга от този свят. Гражданинът, както го описват учебниците по политология, избира „гласа“ – той гласува, за да промени правителството, или с гласа си иска да промени начина, по който мобилните оператори надписват сметките, или пише възмутени писма, или съди държавата… Но това, което за мен определя новото поколение като такова е, че за новите млади естествената реакция е не желанието да промениш света, а да потърсиш друг свят. Младите не се развеждат, те се разделят, те не искат да свалят правителството, а да забравят за него. От гледна точка на това поколението Exit няма търпение да промени нищо. То непрекъснато сменя, избира, търси друг свят и затова не се застоява в този. На него революцията може да му се случи, но не повече от това.

Как се е получила тази асоциалност?

Не мисля, че става дума за асоциалност, а за друга социалност. Това е първото поколение, което изцяло е формирано от потреблението като начин на съществуване. Потреблението позволява на младите да усетят и правата, и силата си. То ги държи заедно, но в същото време прави колективните утопии демоде. В много отношения това ново поколение е по-малко комерсиално от предишните, то е способно на изключителен идеализъм и на изключителен цинизъм, но дори когато се борят с потреблението, представителите на поколението Е мислят и действат като потребители. И това тези дни може да бъде видяно на улиците на Лондон, където революцията неусетно приема формата на колективно пазаруване с отменено плащане. „Пробвай, преди да вземеш“ – е един от лозунгите на протеста.

Може би социалното за това поколение е, че то много бързо се организира за някакви акции?

Днес в рамките на часове огромни групи хора могат да се съберат на площадите на нашите градове. Те могат да се съберат там, защото са гневни или защото им е скучно, и най-важното е, че властта не се интересува защо се събират, а просто се страхува от възможността да се съберат толкова бързо. Но новите протестни движения се разпадат така лесно, както са се появили. Протестиращите нямат никаква трайна връзка. Част от тези хора са много интелигентни, граждански активни хора, пука им за неща, на които на други не им пука, като почнеш от природа, минеш през здравословен начин на живот и т. н. Но всичко това продължава в рамките на 3 до 5 минути.

Къде е отношението към държавата за това поколение?

То не знае за нейното съществуване. Това поколение е първото, което не живее в държавата, а в своите виртуални и невиртуални общности. Новите млади са спонтанни либератарианци. Новият свят, който описвам, е създаден от две сили – пазара и интернет, като общото между тях е, че те овластяват човек да следва собствените си предпочитания, но в същото време заплашват обществото такова, каквото го познаваме. Ако позволиш на човек да прави каквото иска, той ще се вижда с хора, които приличат на него, които обичат музиката, която той обича, и които се вбесяват от нещата, от които той се вбесява. Това не можеше да се случи преди, защото държавата непрестанно смесва хората, тя иска да създаде общност и затова не обича създадените не от нея общности. Например в казармата попадаш в среда, в която не можеш да си представиш, че ще попаднеш. Изведнъж до теб е човек, който никога не си е мил зъбите, и ако не си бил войник, ти никога няма да знаеш, че съществуват такива хора. Сега ти можеш да избегнеш почти всички, които не харесваш. И постепенно младите започват да живеят в един стерилен свят, много уютен, много защитен, но и много уязвим. Обществата са победили обществото. Това е първото поколение, което живее в ситуация на разпаднало се публично пространство. Но това поколение не знае нищо за държавата и защото държавата не прави нищо за това поколение. Ако погледнете Западна Европа, ще видите, че това е поколение, което най-вероятно ще живее по-бедно и по-трудно от поколението на родителите си.

Интересно е какво искат да постигнат?

В рамките на това поколение има повече различни амбиции и идеи за успех, отколкото в предните поколения именно, защото общото пространство е изчезнало. Днес няма признат модел за успех. В този свят мирно съвместно съществуват и тези, които искат да покорят Уолстрийт, и тези, които искат да го разрушат, и тези, които не знаят какво е Уолстрийт. Или с други думи, това, което прави това поколение, не е някаква обща политическа платформа.

Ако през 1968 г. студентите протестираха, защото не искат да живеят като родителите си, това поколение е гневно, защото вече не може да живее като родителите си. Не защото иска да промени света на родителите си. В този смисъл това е поколение на изчезващото благополучие.

Но ако погледнем форумите в интернет, ще видим една изключителна агресия в представителите на това поколение. Защо?

Това поколение е по детински жестоко, защото това е първото поколение, което е получило правото да бъде анонимно в своята агресия. Във виртуалното пространство за разлика от махалата, в която е израснало поколението на родителите им, ти можеш да удариш, без да се страхуваш, че ще те ударят. Един от новите феномени, които набира сила в много страни, е агресия чрез подмяна – някой създава дубликат на твоята фейсбук страница и се опитва да те скара с най-добрите ти приятели. Или с други думи, публичното пространство е заменено от партизанско пространство, в което нищо не е това, за което се представя. Не случайно в книгите и филмите, които поколението Е обича, е пълно с вампири.

А разбираме ли това поколение?

Не. И това е нормално, ние сме формирани от различен опит. Ние затова обичаме да говорим за поколения, за да се успокоим, че не разбираме. Когато преди няколко месеца неизвестни представители на поколението Е покриха паметника на Съветската армия с изображения на герои от американската масова култура, нашето поколение побърза да се възмути (едната част) и да се възхити (другата част), но и за едните, и другите изрисуването на паметника на Съветската армия не може да е нищо друго освен жест по отношение на Съветската армия. Ние дори не можем да допуснем, че някой може да рисува по този паметник и това да не са изказвания за комунизма. А в действителност хората от това поколение, родено след смъртта на СССР, може дори не знаят за неговото съществуване и този паметник е просто нещо голямо и грозно, паметник на неумиращия конформизъм.

Какво очаква поколението Е?

Този въпрос ми напомня за вица за двете гадателки, които се срещат и едната казва на другата: – Ти си добре, аз как съм. – Голямата промяна, която навярно ще се случи в рамките на това поколение, е, че изведнъж младите ще загубят политическата и символическата си власт. През последните сто години всички се интересуваха какво мислят младите, какво купуват младите, какво искат младите, но светът, който идва е свят, в който не младите, а много старите ще имат значение, първо, защото ще са много, второ, защото ще са по-богати и, трето, защото не младите, а старите са бъдещето, поне когато става дума за Европа.

Източник

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (31)

- 17-09-2011|Златко

Рядко ми се е случвало да чета текст на Иван, с който да се чувствам толкова инстинктивно несъгласен. Четейки този анализ, човек неволно придобива усещането за някаква катаклизмена промяна, за пълна смяна на умонагласи, житейски възгледи и начини на живот вътре в рамките на прехода от едно поколение към друго… Но единственото, което мога да кажа самият аз (бидейки член на същото поколение като Иван) е „ех, де да беше така!“ Собственото ми усещане за приемствеността между поколенията (или липсата й) е, че поне в България (а вероятно до голяма степен и на Балканите) приемствеността е до такава степен доминантна, че в сравнение с нея всякакви „признаци на новото“ – дали четеш, дали не четеш, дали комуникираш чрез писмени символи или чрез картинки, дали (най-често в съзнанието си) си останал в България или си се пренесъл в Далас, Тексас – са просто мъничета, някакви квакащи претенции за различност, за „не-българскост“ (никой в тази страна не желае да бъде възприеман като „българин/българка“, ако и всички да са за „българското“), които нито за миг не успяват да прикрият отрезвителната истина, че тук, на това място, се променя всичко друго, но не и хората. Естествено, в това отношение ние не сме някакво особено изключение – така е навсякъде, където съм бил досега: въпреки бесния ход на промените, особено технологическите, хората навсякъде се борят с някаква невероятна упоритост за запазване на статуквото, на познатите си, понякога омръзнали до скомина, направо ненавистни начини на живот. Има ли някой в България, който да не презира „българското“? И има ли някой в България – а и по други места – който да е способен да го надмогне, преодолее, да направи от себе си „не-българин/не-българка“ в смисъл, например, като човек, който изпитва истинско, непринудено уважение към законите и правилата на мястото, на което живее? Типологиите на нашата националност – инстинктът за отрицание, масовото влагане на енергия не за подкрепа, а за осуетяване на всяка нова и непозната инициатива, дълбокият мирогледен скептицизъм, провинциалната упоритост, която по-скоро ще положи глава на дръвника, отколкото да признае, че може да има нещо вярно в „чуждата вяра“… всички тези неща са също толкова неизкореними и непроменими, колкото и самото ни съществуване, като съвкупност от екзистенциални дебелоглавци, на това и именно това място, където и да се намираме по света… И идването на това ново поколение според мен ще промени нещата също толкова малко, колкото го направи и идването на нашето собствено – първото поколение, масово напуснало страната, в очакване да открие самото себе си като напълно ново, напълно различно… само за да установи, че е повлякло със себе си родните навици, нрави и порядки по същия начин, по който пословичният охлюв влачи черупката си…

Моля, не обърквайте всичко казано дотук с някакъв мирогледен песимизъм. Промяна има, разбира се, и тя е неизбежна, също както е неизбежен ходът на времето – но нейните измерения в никакъв случай не са ония на едно, две, а може би и няколко поколения. „Ако искаш да променяш хората, очаквай жътва след сто години“, казва старата китайска поговорка. В това май има много истина, такова поне е собственото ми усещане, и то се засилва все повече, с хода на годините и работата ми.

- 18-09-2011|Златко Ангелов

Аз съм възхитен от начина, по който Иван характеризира поолението Е. Адашът е безспорно прав, че „инстинктивно“ това характеризиране е трудно да бъде приложено към България. Но социологията е научен инструмент за рационализиране на тенденции; и е ясно, че Иван има предвид тенденции в Западна Европа (а по мои наблюдения, такива има и в Северна Америа и Азия). Неговата привидна категоричност е начин да се избегнат двусмислията при разбиране на тенденцията – че поколение Е клони към такова световъзприятие – а не присъединяване към новото като неоспорим феномен. Що се отнася до България, достатъчно е да се наблюдават реакциите на хората, които следват Христо Блажев в Книголандия и неговите деривати, за да се видят симптомите на онова, което Иван твърди за новото поколение.

Онова, което аз инстинктивно се съпротивлявах да приема у Ивановото описание, е, че това е поколение на консумацията. За да консумираш, трябват пари, а това поколение още не печели. Така че, то съществува така да се каже на гърба на печелещите родители. А това, според мен, означава, че неговото съществуване е краткотрайно: щом преминат към придобиване на собствени доходи, те ще „си седнат на задника“. Т. е., ще се сетят и за работодателите, и за държавата, и за икономиката, и за своите отговорности. Въпросът е, че ще се сетят по начин различен от онзи, по който нашите поколения го правеха. Дали технологията ще ми помогне да правят по-лесно пари или да изгубят чувството си за принадлежност към нещо е трудно да се каже. Но мисля, че Иван е първият, който ще забележи какво точно е различното и ще ни го съобщи. Той е социолог на предния фронт на знанието за обществото и мисленето му е възхитително.

- 18-09-2011|Cybermodern – Това е то КИБЕРМОДЕРНИЗМЪТ

Това, за което говори Иван Кръстев, може би е тъкмо кибермодернизъм. В кибермодернизма са в наличие територии, в които относително се позволяват всякакви идеологии и могат да бъдат поместени всички образи и разкази (и разказите за края на големите разкази). Експлозия от образи, линкове, прочити. Кибермодернизмът е врата в закона, отвъд начала и крайове; мъжко-женско. За всички дихотомии от таблицата на Ихаб Хасан има пространство. Отвъд модерно-постмодерно, отвъд реалност-виртуалност, република-монархия. Всяко твърдение е вярно и не е вярно. Кибермодернизмът е бягството от отговорност /за кибернетиците, за авторите/, врата в закона. Тоталният безконтрол и контрол. Това е най-хитрото засега управление. Всичко е еднакво с всичко. Сливане. Без последни инстанции, без доказателства, без първоизточници. Без без. Едни предпочитат реализъм, други символизъм, в кибермодерното съществуване има пространства и за обиталища на поезията и за руините на тези обиталища. Което те влече, което ти се удава и отдава, то е вярното. На този етап кибермодернизмът владее останалите изми. Поощряват се и бардовете, и ултрасите, защото управлението е недостижимо, то е в друго пространство, даже да искаш да го застрашиш, то е незастрашимо.

Повече тук:

http://www. litclub. bg/library/nbpr/roshkev/ cybermodernism. htm

- 18-09-2011|ила

Аз за съжаление съм инстинктивно съгласна с текста на Иван Кръстев. Като родител на деца от това поколение безкрайно много искам да греши. Но нямам право на желания. Все пак това поколение е една идея по-добро от предишното (това между нас и тях), защото от конфликта на ценности породени в общностите им и вменени от нас те все пак са изградили някакви ценности. Те може да са по-индивидуалистични отколкото ни се иска, по-неустойчиви, но ги имат.

Тези деца със сигурност ще живеят доста трудно – и в материално и в емоционално отношение, но съм сигурна, че когато достигнат прага на зрелостта ще търсят духовното и може би ще намират своя път към него.

- 19-09-2011|Любомир Сирков

Според мен и четящите, и коментиращите интервюто би трябвало да обърнат повече внимание на следните думи в него:

„„„„„

Сега ти можеш да избегнеш почти всички, които не харесваш. И постепенно младите започват да живеят в едни стерилен свят, много уютен, много защитен свят, но и много уязвим. Обществата са победили обществото.

„„„„„

На практика това е новото – и това е, което ще формира и занапред различията.

Всъщност в друго свое скорошно интервю, посветено не на отделно поколение, а по-общо на съвременната ситуация в света, Иван Кръстев посочва, че в подобно положение сме всички ние (а не само „поколението Е“):

„„„

Глобализацията създава илюзията за отваряне на света, но ако се вгледаме по-внимателно в собственото си всекидневие, ще открием, че след първоначалния тласък към отваряне, глобализацията постепенно води до затваряне на нашия интелектуален, политически и социален свят.

„„„

(Това е от интервюто му във в. „Култура“, Брой 30 (2648), 16 септември 2011 – виж тук)

И пояснява какво има предвид:

„Теоретически ние имаме достъп до неограничена информация и може да отидем, където пожелаем, но в действителност все по-рядко общуваме с хора, които са различни от нас и мислят различно от нас.“

- 19-09-2011|Петров – За жанра

Да не забравяме, че Иван-Кръстевите писания са белетристика, все пак. Говоренето от позицията на „жълтите павета“, в стил сп. „Антени“ от 1981 г., ей така – „на едро“ и „глобално“ не е проява на задълбоченост, още по-малко на ангажираност с днешните проблеми на България. Къде в изпетите слова ще откриете България, освен в проблемите с латиницата и кирилицата? Ще видите ли Лом, Монтана, Елхово, Смолян или кв. „Толстой“, София? Самодоволността и самодостатъчността на точно тази прослойка от пост-тоталитарната „интелигиенция“ са част от бедността на духа, с която се опитва да се бори и настоящият, уважаван от мен, форум.

- 19-09-2011|Любомир Сирков

По-горе забравих да добавя и един линк към допълнителна информация по тези теми. В интерюто си Иван Кръстев се позовава на едно изследване на Ивайло Дичев („В едно свое изследване на новите млади Ивайло Дичев отбелязва, че …“).

Въпросното изследване може да се види

тук

- 20-09-2011|Мила – И да, и не

Някои от формулировките в горния текст са откровено силни и съблазняващо привлекателни… но си остават, по-скоро, фантазии или, в най-мекия случай – невникване. За да се опише адекватно „Поколението Е“, то с негови представители ТРЯБВА ДА СЕ ОБЩУВА – а не само да се четат анализи и цифрови обобщения.

1. Поколението Е е посредствено и стандартизирано, неговите писмени средства за изява очертават една драматична празнина на елементарни познания върху родния книжовен език. То наистина не е поколение, което чете – а поколение, което гледа (нон-стоп влачи от торентите, ъплоудва в Тубата и т. н.). Замислете се, дали ако ние някога имахме дори само телевизия – щяхме ли да четем?! Един „плюс“ за нас, но не, защото заслугата е наша.

2. Поколението Е е наистина комерсиално, потребителски ориентирано – то пазарува онлайн. Моловете ги оставете, те са реалност в БГ от 5-8 години!! (голям „минус“ за д-р Кръстев). Младите хора са потребители, защото имат какво да потребяват, имат сравнителна свобода на избор и предпочитания, вкл. – зависимости в собствената си тясна общност (ние също сме расли в тесни общности, но нямахме какво да потребяваме – всички имахме едно и също и се обличахме еднакво). Няма защо да ги корим, че са индивидуалисти. Просто – модерни хора, а не ограбени, като нас.

3. Поколението Е е зависимо от виртуалната си среда в същата степен, в която и ние сме зависими от „трудовия колектив“, от „махалата“ (квартала, съседите в блока, съседите на нашата улица), общото влияние на населеното си място. Разликата е само в това, че те имат шанс „да изиграят някаква роля“ или няколко. А ние израстнахме и доживот ще робуваме на чутовния натиск на ЧУЖДОТО мнение и съображения!!

4. Поколението Е си има своите интереси. Те са безобидни, точно като нашите – в пубертета. Просто ние имахме лексикони и апликирахме цветни картинки от сп. „Паралели“ точно така, както децата в яслите правят, а те имат Туитър и шерват с един клик във всички социални мрежи наведнъж… Съвременността просто налага друг вид умения. Много деца (макар не – в БГ) днес растат с АйПад-и в у-ще минават обучение на лаптопи; боравенето с ножица и с комп. мишка се считат за равностойни по важност. А ние сме продукт на бедно, примитивно време… и инстинктивно сякаш съдим тези, които сега имат много по-добър шанс от нашия!

- 20-09-2011|Мила – да си продължа…

Замислете се – нормално ли е в сферата на нашите митници да има служител(к)и, които не боравят с нито един чужд език?! А Поколението Е има поне БАЗИСНИ познания върху английски – само от нуждата да шерва, да ъплоудва, да даунлоудва, да браузва, да сърфира, да френдва, да поства, да коментва и пр., пр.

Спомням си, веднъж в Лондон една дама похвали дъщеря ми колко добре е облечена – щерката беше на 2 години……… съвсем инстинктивно изсъсках (нямаше време да се дообясня и дамата се шокира): „Да, децата днес ги обличаме в пъти по-добре, отколкото ние се обличахме преди сватбата.“ – препратка към консуматорския елемент, в който и ние сме сега въвлечени – еволюционно.

Но дотук с похвалите и разбирането!

Поколението Е е вулгарно и то съвсем НЕ ПО ДЕТСКИ начин – то е осъзнато, информирано вулгарно! Част от него е директно достъпно и се предлага в сексуален аспект, точно защото част от другия пол от НАШЕТО собствено поколение „го потребява“. Образът на Лолита сега е модерен. Но не романтичният образ. А чисто консуматорският – от гл. т. предметна изгода, също престиж.

Поколението Е има ценности, ориентирани към материален статус, но не собствено придобит, а или „наследен“, или – подарен „по заслуги“. То е повърхностно, защото има за цел да се наслаждава на достъпните удоволствия, било то дрехи, козметична хирургия, шопинг, екскурзии, яки френдове, които правят егати и яките мръсотии на „смотаняците“, модни клюки и т. н. То се стреми „да бъде в час“, да се налага в общността си, да бъде ДЕЙНО в общността си, информирано за нещата, които „се котират“ в общността (било то награди за спа или герданчета с намаление). Пише приложения за Фейсбук, води си „виртуален дневник“ на настроенията и новостите от дневника. Неговата визитна картичка наистина е дигиталният му живот… просто защото е финансово зависимо, за да има каквато и да било друга.

- 20-09-2011|Мила – и накрая!

Поколението Е ИМА ИЗКЛЮЧЕНИЯ. Съвсем не малко.

Включва млади хора, ученици и студенти, които владеят българския книжовен език почти безупречно. Които са много „в час“ с виртуалните тънкости и моди, но гледат осъдително към горните, които всички дотук визираме.

Включва тийнейджъри, които се отнасят с интерес и с респект към тези преди тях, които не ги гледат осъдително, но разширяват информативния им кръгозор с понятни неща, вкл. – сериозни. Дори търсят такива контакти.

Включва такива, които могат да надбягат всеки по мрежите, но не го правят с изявен нарцисизъм и от гол мерак за показност. Такива хора за тях не са смотаняци – те са пример! Те са лидери. Следват ги. Мерят се по нивото им. Градят друга общност около тях.

Включва и млади, които не са конкурентни на „хитовия образ“, защото не са „от такава мая“ и им трябва отдушник. Иронизират „Емотата“ и „кифлите“, но умерено ползват техния език, просто за да покажат, че знаят за какво става въпрос.

Включва разменящи мисли, цитати, духовно-пробудни видео-материали, настояващи за отношение. Тези неща се ценят не по-ниско от фактите за намаления по онлайн-шоповете и конкурсите за снимки с награди.

Въобще… да си признаем – остаряваме и инстинктивно понякога удряме контрата срещу неща, които ни идват малко нагорно!;) Нима някога не сме шокирали родителите си по същия начин, например със сексуален въпрос или с пънкарска подстрижка?! А станахме ли кофти хора. Порастнахме, открихме себе си и… стъпихме на себе си, на света, който ни влияе. А и за нас казваха, че ще живеем трудно, т. к. сме прекалено чувствителни и умозрителни… дали те, ако не са, ще се „мъчат“ така?………

- 20-09-2011|Любомир Сирков

Не подценявайте Иван Кръстев и изказаните от него тези – човекът е достатъчно сериозен и самият факт, че именно той е започнал да изказва едни или други тези е показателен – ако не за характеристиките на самата наблюдавана действителност, то поне за тенденции в мисленето на една голяма (и влиятелна) част от хората.

Дори и вашите собствени лични впечатления (за „поколението Е“) да не съвпадат с твърдяното от него, имайте предвид, че изследванията, на които се основава казаното от Иван Кръстев, представляват всъщност обобщения на множество също такива индивидуални лични впечатления като вашето – само че събрани измежду един доста по-широк кръг хора.

- 21-09-2011|Мария – Огледалото

Всеки човек е „продукт“ на своето време, но носи генната информация от своите родители, съответно предадена им от техните родители и натрупана и „подобрена“ през „тяхното“ време. Така, че за да съществува интернет, модерните комуникации и моловете са „виновни“ бащите на днешните деца. Каквито и анализи да правим, всеки трябва първо да погледне дълбоко в себе си и да потърси отговорите на „болните“ въпроси за днешното поколение, за приемането и отхвърлянето в сегашно време – какво приемам и какво, кого и защо не харесвам. А основното нещо, за което става въпрос от статията на Иван Кръстев, е въпросът за отговорността и осъзнатостта на поколенията, на родителите, на управляващите и управляваните, на учителите и на учениците, на пешеходците и на шофьорите, на порасналите и на подрастващите, на сегашните и на утрешните, на всеки един от нас към себе си, към собствения си живот, към другия…в огледалото.

- 22-09-2011|Петров – има ли такова нещо като „поколение“?

Според мен има доста по-важни неща от това да позиционираме псевдо-патриархалността си с конструкции като „поколения“. Поколение не е социологическа категория а метафора, както и жизнен етап. За поколения започват да говорят хора, което току-що се се отделили от „поколението“ (категорията) на младите и държат да заемат определена позиция по този повод. Проблемите на участието, на текущия живот с неговия смисъл и цел, както и въпросът за бъдещето не могат да се обозрят с това понятие. То е за раздумка (‹Червената къща›, ‹Капитал Lght’, но не води към някакво смислено действие.

- 22-09-2011|пак Петров – …и на всичкото отгове…

…самодоволният интерюиран (не знам каква е и отговорността на интервюиращия)говори за поколението на „децата“ без никаква връзка с това на „родителите“. Кой ако не Кръстев, Дичев и компания погребаха близката и не само история така, че децата да не я имат за знание и поука? Кой от тях и подобните им се вгледа в миналото по начин, който да е полезен за днес? Ами никой.

Че нали и Игнатов и Вълчев (последните министри на образованието) са от същите и поколение, и класа, и каста като това на Кръстев и Дичев! Е, какво промениха в начина, по който се възпитават онези, които Кръстев адресира едикак си тук, а Йово Николов му приглася?

Златко прави един доста смислен, за мен, коментар на интервюто, но сякаш няма реакция на него.

- 22-09-2011|Златко

Господин Петров, хайде да се опитаме ПОНЕ тук да коментираме текстовете, а не авторите им. Нали все на нещо трябва да се учим?

- 22-09-2011|Любомир Сирков

Златко, то е много блародно да призоваваш „да коментираме текстовете, а не авторите им“ – само че ти самият какъв тон зададе с първия си коментар под текст на Иван Кръстев? В твоя коментар от 17-09-2011 14:15:50 (над 500 думи!) имаше ли поне една дума казана по същество, по текста – или всичко беше насочено само към това да обясняваш как цялото ти същество и естество не приема самата посока на мислене, видна в текста на Иван Кръстев?

Текстът съобщава за наличието на една нова реалност, една нова ситуация – а ти просто отказваш да приемеш, че такава действително е налице…

- 22-09-2011|Златко

Сирков, опитайте се да направите разлика между критика срещу личността и онова, което тук рехаво наричате „самата посока на мислене“ (и което, преведено на нормален език, означава ИДЕИТЕ) на текста.

Освен това, не си спомням някога да съм ви позволявал да ми говорите на „ти“, което, при нивото на коментарите ви, ме кара доста често да се чувствам принизен. Спазвайте поне дистанция, ако ви липсва усещане за ниво, ако обичате!

- 22-09-2011|Любомир Сирков

Господин Златко (наричам Ви така, както сам сте се обозначил), напълно Ви разбирам – Вие отказвате да приемете реалността, описана от Иван Кръстев по една много проста причина: ако написаното от Иван Кръстев е вярно, то една много голяма част от собствената Ви дейност в „librev. com“ се оказва не просто безсмислена и безрезултатна, но и погрешно насочена.

Например, ако се окаже вярно, че, както казва Иван Кръстев, „Другата характеристика на това поколение е, че то няма отношение към историята.“, то една голяма част от публикациите тук, които Вие, Златко, смятате за особено ценни, ще се окажат по-скоро особено безсмислени – именно от гледна точка на поколението, за което говорим.

Това е основната причина да не приемате казаното от Иван Кръстев, и е добре да си я признаете, Златко.

- 22-09-2011|Мила – „Поколението Е“[i] или нищетата на българската соц

Ето нещо, което отдавна исках да ви предложа, т. к. виждам, че дискусията продължава да върви:

http://idimitrov. blog. bg/politika/2011/09/18/pokolenieto-e-i-ili-nishtetata-na-bylgarskata- sociologiia.821854

- 22-09-2011|Златко Ангелов – Дяволът е в подробностите

Предварително моля да бъда извинен, че ще кажа нещо не положително за хора, които лично не познавам. Но интервюто на Иван е сериозно и очевидно привлече сериозни хора ъм дискусия. И г-н Сирков, и г-жа Мила обаче ползват „голямата баданарка“ и, колкото и верни попадения да имат, колкото и да личи, че са умни и просветени, не довиждат нюансите, тънкостите и границите, в които социологът е поставил своя анализ. Г-жа Мила е психоложка, доолкото разбирам от коментарите ѝ, защото е направила психологическа характеристика на „измисленото“ поколение, но, вместо да се стреми да допълни социологичния анализ, нейната гледна точка е да му се противопостави. Детайлът е, че социологията изследва точно определени феномени и групи хора със свой специфичен инструментариум и с това се различава от психологията, която изследва човешкото поведение свързано с мозъчните процеси. Вие бихте могла да кажете същото и то да бъде възприето като гледната точа на психолога И БЕЗ да сте толкова нахъсана против социологичните заключения – само от адреса на блога, който сте дала, без да го чета, личи, че ще става дума за лични нападки … с които Вие вероятно сте съгласна. Защо да го чета тогава? На какво ще ме научи?

Г-н Сирков от своя страна, без да издава своята професионална подплата, винаги заема гледната точка на отрицанието (имам предвид цялостното му участие в коментарите на Прегледа). Сякаш той всичко знае и във всеки един момент изпитва желание да покаже на другите колко или не знаят, или се заблуждават. Но това, г-н Сирков, Ви води до една неосъзнавана от Вас категоричност, която омаловажава собственото Ви мнение … ако сте изразили такова (което правите твърде рядко). В горния случай, който ни е под ръка, заявявате, че анализа на Иван (който за мен е напълно верен, но, подчертавам, НЕ Е последен, НИТО изчерпателен, НИТО утвърдителен, НИТО критичен към поколението, а научно безпристрастен) ще обезсмисли голяма част от дейността на г-н Енев в този сайт. Нима Вие допускате, че т. нар. поколение Е изведнъж ще измести всички останали групи хора в Бг и техният глас няма да се чува повече? Или че те ще престанат да имат нужда от това онлайн издание? А какво ще кажете за възможната алтернатива чрез това издание да се противопоставяме на тези черти на младите хора, които Иван е описал точно, но обществото смята за асоциални, аморални, временни или др. п.? Нима Вие сам не слагате с това си изказване категорична граница между поколенията? Такава граница социологът не е и помислял да поставя. Не, Вие просто сте търсили повод да „ударите“ по моя адаш и ударът ви се е сторил достатъчно умен и на място. Но всеки непредубеден читател на ивановото интервю ще забележи, че сте паднали в собствения си капан: да казвате умни неща, които изтласкват дискусията към незначителното, което може и да се намери в периферията на текста, но в никаъв случай не е негова централна идея. Единствено Вие знаете дали се стремите съзнателно да измествате темите към периферното и случайното или го правите, защото не се усещате.

- 22-09-2011|Златко

Сирков, ако питате мен, най-голямото доказателство за безсмислието на всичките ми усилия са някои от коментарите, с които ми се налага да се сблъсквам тук (и вашите собствени на първо място). Така че, защо да не намалим малко безсмислието, какво ще кажете? В края на краищата, какъв смисъл от една нова версия на магарето Бенджамин, любимият ми Оруелов образ?

- 22-09-2011|Златко

Нали знаете що е то „работлива българска дружина“? Един работи, а десет го гледат и викат „няма да стане!“

Е, поне оттук нататък ще си знаем, че не са десет. Един по-малко, девет останаха.

- 22-09-2011|без значение

:))) Това за дружината за пръв път го чувам. Гениално! И много точно, за съжаление… Извинявам са за отклонението от темата…

- 23-09-2011|Петров (Румен) – Към Златко

Голяма разлика между човека и текста му няма, но не това е целта на бележката ми. Текстове като този (наистина – предзададени от услужливите въпроси на интервюиращия) не са полезни. Особено опасно е отсъствието на родителите и другите „елементи“ на обкръжението на тези деца в картината за тях. Много от това, което се приписва на „поколението“ принадлежи на наблюдателя, който създава картината. Той се поставя извън картината. Това е основната ми забележка, а фактът, че това сляпо петно е валидно за една група публично уседнали приказливци е друг проблем, макар и сериозен. Не познавам лично Кръстев, но нито това, което съм прочел от и за него, нито онова, което съм чул да предлага като знание не ме респектира.

Къде е проявен, например, интересът на Кръстев, Дичев и др. подобни, към историята? Кое точно е поколението, което не се интересува от историята? Аз твърдя, че това е поколението на Кръстев, Златко! Те пишат учебниците! Ако не ги пишат, то подминават безобразията в тях с пост-тоталитарно мълчание на привилигерованите „знаещи“. Да бъде така добър да го провиди, защото оттам идва слепотата на децата към историята им/ни. Дано да съм станал по-ясен.

- 06-10-2011|Джони

Вълненията във връзка с Катуница не ли бяха от младежи от поколението Е?

- 08-01-2013|Цар Изрод – Това е една ужасно глупава статия

Точка.

- 17-08-2013|Иванова – наистина повърхностна и глупава

Изцяло си позволявам да подкрепя мненията на

Цар Изрод и Петров.

- 18-08-2013|Дарина Трайкова

Обширната полемика към статията ме провокира да изкажа моето мнение. Според мен в статията става въпрос за психологически портрет на една част от младото поколение, което авторът нарича поколението Е, без да има претенции да обобщава всички млади хора родени след 1989. Изказаните съждения: „споделя главно емоции, то не споделя мисли“, цитирането на Дичев, че „те не планират живота си“, „няма отношение към историята“, показват отношението на автора към поколението Е. В зората на хомосапиенс общуването е ставало по този начин – чрез емоции, а не с обмяна на мисли, защото челният дял на мозъка, където се извършват висши умствени процеси като логическо мислене, обобщаване, планиране, волеви контрол и т. н., още не е бил формиран.

Пагубно е да сравняваме поколенията преди и сега, с онова време – далечното, по-близкото, сегашното, както да сравняваме хората един с друг. „Сравнението е лоша основа за щастие“ – Курт Вонегът. Ценностите са непреходни, еволюцията е съзнавана от всички, по това няма какво да се спори. Има млади, за които Кръстев пише в статията, има и други млади, за които „далаверата“ е цел в живота и печеленето на пари по този начин – спортна треска, но има и други млади, които освен задоволяване на базовите потребности са мотивирани към добрите човешки отношения, любовта, творчеството, науката, себеактуализацията. Всичко зависи от даденото априори – още с раждането, впоследствие средата (семейство, училище, връстници) формира индивида в личност. Всеки човек е различен – няма две еднакви психики, както няма два еднакви пръстови отпечатъка. Социото е съставено от отделни личности. И преди, и сега има различия в едно и също поколение, така че обобщенията не са удачни. И преди, и сега 10% от хората са отговорни за еволюцията и напредъка, останалото е маса, която поддържа еволюцията, както може, едни активно, градивно, други пасивно, или деструктивано, но често последните се превръщат в маргинали и масата ги изтиква в периферията. Така че, поколението Е, по своему активно, градивно, или деструктивно е част от живия живот, но по никакъв начин не обобщава целия.

- 18-08-2013|Лидия Стайкова – трудно ми е да открия същностните разлики

Хубаво е, че има и доста коментари, които сигурно казват смислени неща. Отбелязвам си да ги прочета по-нататък.

Моят коментар? Доста набързо прочетох и ще споделя повърхностни впечатления. Да, има много отделни неща, които отличават това поколение от други поколения. ОБАЧЕ … част от тези изброени неща са ОБСТОЯТЕЛСТВА, а не особености на самото поколения, а в тези обстоятелства все повече заживяват и други живи поколения. Не знам как е в другите страни, нямам наблюдения, но ако съдя по това, което се случва у нас, струва ми се, че дори и в особеностите поколенията у нас не се различават кой знае колко. Често давам на учениците си тема за дискусия: Как вашето поколение се отличава от поколението на вашите родители? И ученици (на възраст 15-19) започват да ми изброяват някои разлики между обстоятелствата, в които техните родители са били на тяхната възраст и обстоятелствата сега, както и разлики в музикални предпочитания и подобни. Така и не успяват да ми покажат някакви светогледни разлики, а и аз самата не виждам такива … дали моето поколение заприличва все повече на поколението на децата си … и въобще имало ли е моето поколение някога собствена физиономия? Родена съм 1971.

- 18-08-2013|Златко

Стискам ръка, Лидия! Отлична забележка…

- 18-08-2013|Костов

Интересно, дали Кръстев щеше да напише горното днес, в обстановка на протестите на „красивите и интелигентните“?

Предполагам, Златко подновява дискусията тъкмо защото си е задал този въпрос…

Нежен агресор

Автор: Людмила Ламбовска – Мила

Има хора, които обичам от пръв поглед. Причината е в начина, по който ми говорят. Идват с думи, които опожаряват душата ми, смазват ме или ме възкресяват от собствената пепел… Може да се съпротивявам и да ги мразя заради думите, които казват, но любовта изглежда върви с омразата – като хляб с кебапче, например… Комбинациите, каквито и да са, ме превръщат в щастливо прасе, изразителен искрящ клоун или облаци по пълнолуние…

Миналата година, когато се появи първата книга на Етгар Керет (Автобусният шофьор, който искаше да бъде бог, „Жанет 45“), я прелистих и захвърлих… Но имаше нещо… Едно „хммм…“

Ручеше ми още известно време и може би щях да намеря пътя към тези разкази, но книгата напусна къщата и я забравих… Бях високомерна и някак нахална, по-точно нехайна… Не беше любов от пръв поглед… Срещнахме се, но не се забелязахме… Е, той ми даде шанс, но аз не бях готова…

Две неща знам със сигурност. Мразя да чета разкази, изнервят ме. Истинският разказ е горе-долу страница и половина. Ето това ме впечатли вАвтобусният шофьор – видях, че разказите са къси. Сега се питам защо не можех да ги чета. Защо останах безучастна?

Добре, страница и половина. Но това, от което имам нужда като читателка, е да бъда пометена от история, която е кратка и експлозивна. Концентрирана енергия, цунами. Съкрушителна като оргазъм. Да си зашеметен(а). Да нямаш време да гъкнеш. И да си убит(а). Без обяснения. Така значи. Авторът трябва да е агресор.

А Керет е терорист, който внимателно подготвя терористичните си актове.

И ето как се срещнах с тези много силни разкази.

Появи се втората книга на Керет – Момичето на хладилника (пак „Жанет 45“ и тяхната разкошна поредица „Кратки разкази завинаги“). Най-напред видях корицата. Много хубава. Няма как да разбереш, че ще бъдеш убит(а) още с първия разказ, но голотата винаги предполага уязвимост и кураж, ако си избрал(а) да се съблечеш сам(а). От друга страна, когато имаме парче от тяло, какво предполага това?

Прочетох интервютата на Етгар Керет в българските вестници. Много внимателен и сериозен човек. Хирурзите са такива – шегуват се, докато изрязват мъртвата тъкан. Съсредоточен върху очевидното.

Очевидното е, че евреите не са като другите. Че е имало Холокост, че раните са неизразимо дълбоки и може да не заздравеят никога. Че колкото и да тичаме, може да не успеем да надбягаме срама и вината, и се налага да се научим да живеем с прошката. Че войните, които евреите са водили, колкото и справедливи да са (или не), са наранили много хора и са отворили нови рани. Че кой е жертва и кой – агресор, е все по-неясно. Че жертвата, когато настоява за специалните си права на жертва, не здравее и не поема отговорност, и така насилието се репродуцира…

Но зашеметяващо очевидното е, че този човек, Етгар Керет, е жив и здрав. Говори за това. И остава жив. А с него и ние, читателите. Нищо, че сме убити.

Трансформацията се случва, когато разбереш, ама го почувстваш с кожата си, че няма да станеш хулиган, насилник или нещо, което прави бум-бум, макар че са ти предоставени всички възможности. И че така можеш да спасиш света, или поне света на едно прасе. Изкуствено. (Прасенце-касичка).

На война като на война. Етгар Керет ни казва, че човек е непрекъснато на война – ако е избрал да не живее повече като жертва. Битките на жертвата изглеждат безнадеждни от самото начало. Война с демоните, за да оздравееш… Война с низшите духове на щастието, ако вземеш да оздравееш, защото загубваш магичното очарование, свещения статут на жертва (и тогава – какво си, може би съвсем обикновена личност…) Уау! (Толкова хубаво.)

Забелязах, че Етгар Керет не е егоцентрик – никога не те занимава с личността си, не каканиже, изреченията са кратки и ясни. Не досажда с умни мисли, не философства, не поучава, не размахва пръст… Позволява си да бъде глупав. „… като пълен глупак. Щастието щеше да дойде днес.“ Но не е наивен. Мъдър е като змия. Рови се и изследва очевидното.

Героят му е разбрал, че може да спре да се бори – с демоните, с ангелите, със същността си, с миналото, с настоящето… (Аз го възприемам като един, но той е много други и е винаги различен. И макар че разказите често са написани в първо лице, е очевидно, че Керет не е техен герой, а само присъства с опита си и с опита на много други.) Каквото и да прави обаче, той винаги се оказва в безнадеждна ситуация и трябва постоянно да доказва любовта си. Но това е улица без изход, защото на кого и какво да доказваш, ако в процеса на доказването се е наложило да убиеш източника и първопричината на любовта? (Липсва ми Кисинджър)

Как да направиш мир, като не знаеш как да направиш дори една война, така че накрая да настъпи мир?

Авторът не натрапва присъствието си, но героят му е егоцентик, който не може или отказва да избере себе си – и изследва всички възможности. Авторът е ангажиран с този дух-бродник из лабиринтите на съзнанието. Всяка история отваря нова врата и това е завладяващо, но читателят е оставен на произвола или на себе си, което е същото (а защо не?). Героят е изгубен в своя бунт, гняв и тъга. Отказва да приеме, че е Сизиф, който сам е избрал камъка, съдбата си. Че боговете са измислени от него, за да се самонаказва. Героят е евреин, защото е време да разберем, че всички сме евреи – шампиони по страдание и оцеляване – и че се налага да открием сами заветния бряг, където има шанс да оцелеем, да се спасим, по дяволите.

Докато чета разказите на Етгар Керет, ми се мяркат Уди Алънови интонации (не натрапливо и не непременно, но отвъд реката, сред дърветата). Долавям атмосфера, която ми напомня за неговите филми, фантасмагоричните елементи са естествени като летящите хора на Шагал и с неизбежност си припомням всеизвестния коан: Какъв е звукът от плясъка на една ръка?

Етгар Керет не дава отговори, но „човек има чувството, че се докосва до истинска тайна, до нещо, за което не е мечтал, към което никога не се е стремил“[41].

Все пак едно изречение ми преобърна вътрешностите – за Холокоста и за жените с отрязаните гърди.

Какво ли е да си евреин и да кажеш такова нещо?

А какво ли е да си евреин и да чуеш един евреин да каже такова нещо? Какво е да го понесеш?

Сигурно трябва да ти е много, адски важно, свидно, най-накрая да настъпи мир.

Етгар Керет си го бива. Но дали ти стиска да играеш с него на „Замръзванка“?

(Преводач – Милена Варзоновцева, дами и господа! Блестяща!)

Людмила Ламбовска е психоложка и литературна критичка.

Коментари (4)

- 18-09-2011|румен леонидов – Браво!

Браво за този текст, браво на този текст, браво! Вълшебно проникновение, извидило вълшебствата у това момиче. Още веднъж – браво!

- 19-09-2011|Гост – изкривяване на публичното пространство

Поредната клевета: „Но това е улица без изход, защото на кого и какво да доказваш, ако в процеса на доказването се е наложило да убиеш източника и първопричината на любовта?“

Или: Защо съм изгубил/а/ доверие в писателския занаят.

Щурмуваме истината с изфабрикувани факти и оплитаме жертвата в лъжи и в полуистини по собствено осмотрение. По-голямата касичка е с формата на магаре.

- 19-09-2011|Златко

Хмммм… Отново някой, който бърка свободата на словото със свободата да изливаш собствените си фрустрации публично, но анонимно… Само за информация: обикновено подобни неща завършват тук с изхвърляне от форума. Впрочем, нека изчакаме малко.

- 16-10-2011|Ан – И така трябва да се възприема всеки автор

„…защото е време да разберем, че всички сме евреи – шампиони по страдание и оцеляване – и че се налага да открием сами заветния бряг, където има шанс да оцелеем, да се спасим, по дяволите.“ Да, Мила, нарцисизмът е позволен само на гениите. А между нашенците доста нарциси. И така, толкова поетична нотка в психологията за разказите на Керет от теб! Доста разчупено и нетрадиционно! А ние чакаме още…

Жените в семейството на султана

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Ако трябва „женското царство“ на султана да се подреди в някаква йерархична стълбица, то тя изглежда в следния вид: Валиде Султан – майката на владетеля, наричана още Рейс на жените в харема и неговите съпруги или Джарийелер (наложниците), тези, с които той живее на принципа мъж-жена: Кадън Ефендилер (официалните жени), Икбаллер (жените без потомство) и фаворитките – Гьозде или Пейклер (Одалъклар). Към семейството на монарха, естествено, се отнасят и неговите дъщери (Ханъм или Хатун Султанлар), както и неговите снахи (Гелинлер).

Най-високо място в йерархията на харема заема майката на падишаха – Валиде Султан. В началото официалният титул на тези жени е бил като в другите мюсюлмански страни – Мехд-и Улйя или Мехд-и Уляй-ъ Салтанат, но при Мурад III (кр. на XVI в.) се трансформира на Кадън Ефенди, а впоследствие при по-късните султани (от Сюлейман Великолепни натам) се налага названието Валиде (Валде) Султан. При някои султани, какъвто е случаят с Мехмед III, към неговата майка се обръщали с почетното „Валде-и Мюкерреме“. Когато се избира новият падишах, то предишната Валиде отива в „пенсия“ в някой от старите сараи (Ески сарай), а майката на настоящия султан се настанява до сина си в „Топ- капъ Сарайъ“ (Сарай-ъ Джедид-и Амире). Това се известява на специално тържество, наречено Валиде алайъ. Първото такова тържество се състояло след смъртта на Мехмед III, когато майката на Ахмед I – Хандан Валиде Султан, официално е канонизирана като Рейс и Баш кадъна в харема. В архивите с големи подробности са описани церемониите при заемането на тази длъжност при султаните Мурад IV и Ибрахим I – с майка Кьосем Султан, при Мустафа II и Ахмед III – с майка Гюлнуш Султан, и др. Когато някоя жена заема поста на Валиде Султан, още на другия ден писмено се известява за това Сад- ръазама (великия везир) или Садарет Каймакамина (секретарят на Дивана). Естествено е майката на султана да получи и най-големия и хубав апартамент в харема, след този на монарха (Хюнкяр Софасъ). В най-отбраните апартаменти обикновено за заделени стаи за кухнята (йе- мек софасъ), тази за гости (мисафир одасъ), спалнята (ятак одасъ), хамамът, килерът, стая за писаря с печатница (матбах) и др.

Валиде султанките поначало са почитани от синовете си, които много често им даряват вакъфи (фондации с религиозно предназначение) и феодални владения (ха- сове или мукатаа). В подчинение на най-важната майка в държавата е много широк спектър от наложници, които обслужват ден и нощ нейната персона. Най-главният и привилегирован кадър от този персонал е кехаята (Валиде кетхюда), която е неин пръв помощник, око и ухо на ставащото в харема. Макар че на тази длъжност се избирали най-уважаваните и верни жени, понякога те се обръщали срещу своите господарки, участвали в дворцовите преврати, подкрепяли или не този или онзи везир, взимали подкупи; т. е. занимавали се и с нелицеприятни дела, които са били извън правомощията им.

Името на авторитетни валиде султанки са си извоювали Кьосем Султан (майка на Мурад IV и Ибрахим), Нурбану Султан (на Мурад III), Сафие (Венедикли Баффо) – майка на Мехмед III. Може със сигурност да се твърди, че Сафие Султан е взимала най-важните и отговорни решения при управлението на синовете си Мурад IV, Ибрахим I и внука ѝ Мехмед IV. Някои жени като Кьосем (Махпейкер) Султан детронират синовете си и дават своето съгласие за екзекуцията им. Особено ожесточена е била борбата за надмощие именно между нея и майката на Мехмед IV – Турхан Султан; в този двубой накрая надделява по-младата Турхан, която стои и в основата на убийството на вездесъщата Кьосем (която е наречена след смъртта си „Валдеи шехиде“). Друга именита царица-майка е Гюлнуш Султан – майка на монарсите Мустафа II и Ахмед III (и съпруга на Мехмед Ловеца), която междувпрочем дърпа конците в империята за около 30 години. Такава е и тази на Абдюлмеджид – Безмиалем Валде Султан (съпруга на Махмуд II), която се намесвала в държавните дела и давала заповеди наляво-надясно на държавните мъже. Подобен стил на поведение имали още майката на Абдюлазиз (Пертевниял), на Абдюлха- мид (Пересту), на Мустафа IV (Синепервер), на Мурад V (Шевкефза). Последната, Шефкевза Кадън Ефенди като че ли е най-властната и бих казал войнствената, и играе определяща роля при свалянето от трона на сина си Абдюлазиз.

Не трябва обаче да се смята, че главно занимание на майките на владетелите са били политическите заговори, семейни интриги и престъпления. Някои от тях се заемат и вършат много благотворителни дела, дори са двигатели за строителството на религиозни и други съоръжения: джамии, месджиди, медресета, тюрбета, чешми и пр. Сред тях могат да се изброят Хафса (майка на Сюлейман Кануни), Сафие (на Мурад III), Турхан (на Мехмед IV), Гюлнуш (на Мустафа II и Ахмед III), Михримах (на Селим III), Накши- дил (на Махмуд II), Безмиа- лем, Пертевниял. Култови сгради с тяхната лепта са построени в Истанбул, Бурса, Трабзон, Аксарай. По-известни от тях са „Нуросмание“, „Хатуние“, „Йени Джами“, „Еюб Джами“ и др. Болницата „Вакъф Гураба Хастанеси“, която е издигната с подкрепата на Безмиалем Валиде Султан, функционира и досега.

Естествено е на второ място в йерархията да стои някоя от жените на султана и това е обикновено тази, която го дарява с първи син (Ха- секи). Титулът на тази баш-ханъма е „Кадън Ефенди“.

Техният брой се движи от четири до осем, макар че има възбрана (харам) те да нямат повече от четири законни жени. С повечето от тях владетелят сключва и граждански брак, което става в присъствието и с позволението на шейхюлисляма (мюфтията), по всички правила на религиозния канон. Ако някоя от кадъните умре или пък султанът се разведе с нея, то нейното място се заема по правило от втората в йерархията, а към групата на кадъните се прикрепва първата дама от категорията Икбаллер (която се издига на нивото на последна кадъна). Това става не без посредничеството и волята на Къзлар агата (началника на черните евнуси), а когато султанът се съгласява с неговия избор, издава специален берат (нареждане) за това. Много често към жените на падишаха се обръщали и с Хасеки, особено към най-обичани- те или тези, които са дарили султана с най-много деца.

През ранния период на държавата кадъните ефендита са били с относителна свобода. Повечето от тях са живеели при своите синове, които са заемали постовете на валии или санджакбейове. В процеса на утвърждаване и промяна на системата обаче те остават „заключени“ между четирите стени на харема. Това се отнася най- вече за вдовиците, които се изолират в някой по-стар дворец (Ески сарай) и преживяват дните до края на живота си като потенциални затворници. Това правило започва да се прилага при управлението на султан Мурад III (1574-1595), който мести своя харем от Ески сарай в новия дворец (в момента „Топкапъ“), а по обратния път изпраща на заточение всички семейства от останалите жени на своя баща Селим II. Нека подчертаем, че Мурад III е султанът-рекордьор по броя на наложниците и децата си в харема. В това отношение, извън четирите си официални жени, той има стотици наложници, от които 40 хасеки (дали му мъжко потомство) и още толкова гьозде (фаворитки). Броят на децата му надминава сто. Повечето от тях умират като бебета и в ранна детска възраст, но за статистиката със своя челяд в зряла възраст той остава с 19 синове и 30 щерки, или общо 39 наследници. За съжаление всички те са убити от следващия султан Мехмед III, който прилага ударно фратрицида за отстраняване на потенциалните наследници на трона. Това става, след като той си осигурява доктриналното мнение (фетвата) на мюфтията Бостанзаде ефенди, като последният лично ръководи погребалния процес и прочита молитвата над телата на принесените „в името на закона“ шехиди.

Ако трябва да бъдем справедливи, Мурад III, бащата на пожертваните по-късно шехзаде, нямал почти никакво физическо време да се занимава с държавни дела. Види се, това се дължало на многобройните му наложници, за които той трябвало да отделя височайшето си внимание както през деня, така и през нощта. Но той имал на свое разположение две изключително амбициозни жени, които вършели „черната работа“ и направлявали посоката на държавата: първата башкадъна Сафие Султан и Нурбану Валиде Султан. Кой каквото ще да казва, но за мен Мурад III и неговият приемник Мехмед III са османските падишаси, които са извършили най-големите злини в империята. За тях властта и богатствата са всичко, а човешкият живот не струва нищо. Техните ръце са изцапани с много кръв, а на съвестта им (ако са имали такава) би следвало да тежат имената на безбройните им жертви. Неслучайно Мурад е еталон за убиец в творчеството на великия британец Шекспир.

Ако в началото семействата на умрелите султани са Поставяни в доста незавидно положение, то впоследствие към тях се отнасят с необходимото уважение. Мястото на тяхното заточение, както казахме, е някой по- стар дворец, наричан от някои драматично като „Гьозяшъ Сарайъ“ (Сарай на сълзите). Краят на „мрачния период“ за кадъните и техните деца настъпва някъде към последната третина на XVIII в. Освен това велиахтите (най-старшите принцове и евентуални наследници на трона) вече били „снабдявани“ с отбрани наложници, уста (майсторки) и калфи. По някои разкази с особена красота се отличавали башмайсторките (Хазнедар уста) на монарсите Махмуд I и Абдюлхамид I. Шестата кадъна на Махмуд и третата кадъна на Абдюлхамид (Неврес) преди това са били Хазнедар уста.

Султанските съпруги (Зевджелер) са наричани и „Хасеки“. По принцип това е жената, родила мъжки наследник на султана, но обръщението не винаги е било твърд маркер за това. Титулът се използва най-често между XVI и XVIII век, след което отпада като понятие. За пръв път той се използва и се налага при Хусрев Султан, а при Ибрахим I (Дели) като хасеки са назовани всичките му кадъни. Всъщност самият Ибрахим, който е непоправим еротоман, е толкова объркан от многобройния си конкубинат, че трудно схващал коя жена каква му се пада в йерархията. Майка му Кьосем Мах-пей- кер, не по-малко известна хасекиня, всеки петъчен ден от седмицата му доставяла по една дебела ханъма – неговата голяма страст са били порядъчно закръглените жени. Като че ли най-известната носителка на титлата „хасеки“ е Хуррем Султан (Роксолана). Конкуренцията между майката на султана (Валиде), главната кадъна и останалите хасекини, породена от стремежа им да засилят максимално своето влияние във владетелския дом и да облагодетелстват децата си, става предпоставка за изблици на невиждана омраза и кървави инциденти, в които ще се уверим по-нататък.

Като добавка на всичко това, мнозина изследователи разглеждат или просто тълкуват статуса и живота на жените в харема по едно, бих казал клише, което не кореспондира с действителността. Тук ще засегна най-вече тяхната бройка, защото се говори за главоломни цифри, едва ли не за хиляди ханъми, които споделяли леглото на господаря си. Единици са тези владетели, които са притежавали повече от сто наложници, да не говорим, че законните им жени са били твърде малко. В исторически план архивите свидетелстват, че с повече жени са били Мурад III (след смъртта му очевидци твърдят, че в харема имало най-малко 100 люлки) и Ибрахим. Според моите търсения с най-много жени са били: Ахмед III – с 18, Абдюлмеджид -18, Махмуд II -13, Селим III – 12, Абдюлхамид 1-11, Баязид II – 8. Естествено е, че ханъмите на изброените, в по-долната категория (Икбаллер), са също в повече. Обратно на тях, в групата с по-малко кадъни и ханъми са: Мустафа I – без установена жена, Селим I Явуз, Селим И, Мехмед III, Мурад IV и Ахмед II – имат по една кадъна, Осман Бей, Челеби Мехмед, Мурад III, Ахмед I, Осман II и Осман III – с по две предполагаеми жени.

Конфликтите между кадъните не били изолирано явление. Особено яростно било противопоставянето между Хуррем Султан и майката на султан Мустафа – Махидевран.

Махидевран е първата кадъна на Сюлейман Кануни, но впоследствие тя губи привилегированото си положение и е изместена от Хуррем, която става любимка на великия султан.

Двете редовно се карали, като понякога спречкванията им преминавали всякакви бариери. След поредения такъв скандал, който завършил с дълбоки рани от ноктите по лицето на Хуррем, Сюлейман не издържал и изпратил Махидевран в изгнание на която не ѝ оставало друго освен, да обгрижва сина си Мустафа далеч от Истанбул. Друга такава ревност съществувала между башкадъната на Мехмед Ловеца Гюлнуш и неговата наложница Гюлбеяз. Двете рози (гюл – тур.) били много бодливи, но Гюлнуш минала всякакви граници и блъснала в морето от скалите своята съперница в „Кан- дилли Сарай“. Кадъните на Абдюлмеджид и Абдюлха- мид II (Безмара, Нусрефсун) също не оставали по-назад и показвали своите нокти и критерии за ревност. Наложницата на последния монарх дори подпалила един от кътовете на двореца (Марангозханеси) и била изгонена от харема.

Някои от жените на султаните дотолкова обсебили техните царски особи, че ги изкарали от равновесие. Лудо влюбени в своите кадъни (разбирай маша в ръцете им) били Сюлейман I Кануни (в Хуррем Султан), Селим II (в Нурбану), Мурад III (в Сафие Султан), Ибрахим Лудия (в Телли Хасеки), Мехмед Ловеца (в Гюлнуш Султан), Ахмед III (в Еметуллах Кадън), Мустафа III (в Рифат Кадън), Абдюлхамид I (в Рух-шах), Абдюлмеджид (в Серефраз), Абдюлхамид II (в Мюшфика и Сали- ха Наджие) и т. н. Обратно на тях, Осман III хич не понасял своите кадъни и наложници и за да ограничи достъпа им до себе си, осеял коридорите на покоите си с остри шипове.

В определени периоди от съществуването на Османската империя (особено през епохата на застоя и отстъплението) някои жени от харема си присвоили водещата роля и може да се каже, че диктували политическата линия на държавата, съсредоточавайки в ръцете си огромни властови ресурси. Моментите, в които доминирали кадъните, са наречени в историческата книжнина като „Кадънлар Салтанатъ“ (т. е. „Салтанат на жените“).

Категоричното неодобрение, с което ислямската „политическа теория“ гледала на женската намеса в държавния апарат, и схващането, че тази намеса предвещава фитне, съвсем не пречели на жените да се домогват до висшата власт в държавата, а и реално да я упражняват. В Корана се твърди, че жените са създания, неспособни да се грижат за себе си, оттук и логиката, че те са още по-неспособни да носят обществени отговорности.

Мизогинните тенденции, целящи минимизирането на женското участие и дори пълното изключване на жените от политиката, се проявили през първите столетия от съществуването на Исляма. Още през УШ-1Х в. се родили приписваните на самия Пророк сентенции, че „няма да просперират онези, които оставят делата си в женски ръце“ или че „който се подчинява на жени, се обрича на погибел“. За да разобличат „неправомерните“ женски амбиции за намеса в политиката, ранните ислямски автори не се бояли да подронят дори авторитета на Айша – любимата жена на Мохамед. Прякото участие на Айша в т. нар. Първа гражданска война (Камилската битка) се отчитало като очевидна грешка, която представителките на нейния пол не бивало да повтарят.

В историята на Османите за пръв път е отбелязан такъв случай при управлението на вездесъщия Сюлейман Кануни (Великолепни). Във „фалократичната“ османска държава мъжкият монопол бил разчупен още от неговата баба Гюлбахар Султан, както и от майка му Хафса Султан, които давали акъл на управниците, в т. ч. и на самия владетел. Хуррем Султан (Роксолана) – жената на Кануни, се развихря най-вече след като си урежда сметките с Махидевран, и след смъртта на Хафса Вали- Де Султан през 1533 г. От момента, в който потомствената украинка и бивша робиня става башкадъна, започва нейният възход, почти до самата ѝ смърт през 1558 г. (тоест 25 години тя държи Сюлейман Кануни в ръцете си). Хуррем се включва активно във водовъртежа на политическите заговори, семейни интриги и престъпления. Тя има ключова роля при убийството на везириазамите Макбул Ибрахим Паша и Кара Ахмед Паша. Съюзявайки се с Рюстем Паша, тя стои и в основата на заговора срещу шехзаде Мустафа – един от любимите синове на Сюлейман от Махидевран, който е убит заедно с дъщеря си и своя зет. Да не говорим за това, че тя е и първопричината за изпращането на Махидевран Кадън в изгнание. Само смъртта попречила на Хуррем да постави на трона сина си принц Баязид. Но пък нейната дъщеря Михримах и внучката ѝ Айше Хюмашах не останали по- назад от своята именита майка и баба и определено се намесили активно в сблъсъка между Селим (бъдещ султан) и Баязид. Михримах е тази, която насажда омразата между Сюлейман I и Баязид, а последен акорд от тази семейна драма се явява смъртта на Баязид барабар с неговите синове.

В плен на интригите попадат Селим II и неговият син Мурад III, които били заслепени от любовта и страстта си към своите кадъни. Възползвайки се от „слабия им ангел“, техните нежни половинки заплели такива задкулисни игри, в които взели участие всички обекти и субекти в харема: от падишаха, през министрите, наложниците, евнусите, кетхюдите, калфите; в машинациите се включили дори мюфтията и, естествено, и еничарс- ките аги. Известният везир Сокуллу Паша, въпреки своите безспорни качества, се видял в чудо от това змийско гнездо. Като главни „актриси“ в политическата игра се откроили Михримах Султан, Нурбану Султан (жена на Селим И), Сафие Султан (на Мурад III), дъщерите на Селим II – Исмихан, Гевхермюлук, фатма, Весфие и сие (дъщерята Айше Султан) и др.

След тази бъркотия на хоризонта изгрява звездата на Кьоеем Мах-пейкер Султан. Съсредоточавайки властта в свои ръце, тя задълго време диктува волята си в империята, до детронацията на нейния син Ибрахим I през 1648 г. Особено характерни за нейното време са ширещото се рушветчийство и корупцията, твърде типични като явление и при Нурбану и Сафие Султан. Султан Ибрахим, който както стана дума по-горе, е бил луд на темата жени и плътски удоволствия, накрая съвсем му отпуснал края. Но пък Кьосем не се давала на неговата женска „камарила“, която манипулирала сладострастния ѝ син, и всячески се опитвала да го отдалечи от валиде султанката. В края на краищата жените на Ибрахим успели да го скарат с властната му майка, която била изгонена от двореца. Всъщност падишахът се отнесъл твърде непочтено и към своите сестри, като ги карал да прислужват на наложниците му. Да не говорим за това, че на последните той дарил и най-хубавите поземлени хасове, които били стопанисвани от техните бездарни роднини или любовници. Но Кьосем Султан все още не била казала своята последна дума.

На 18 август 1648 г. Ибрахим I е свален от трона след поредния пуч на еничарските аги, като човекът в сянка, който дърпа конците, е самата Кьосем. Десет дена по-късно малоумният падишах е убит по най-безпардонния начин, след изрична фетва, издадена от улемата. Като главна причина за отстраняването на двадесетия османски монарх се изтъква фактът, че той изнасилил красивата дъщеря на шейхюлисляма, но в интерес на истината той вече бил омръзнал на всички. Кьосем Султан отново става главната кадъна в харема и тъй като синът на Ибрахим Мехмед IV е твърде невръстен (на 7 години), тя за пореден път окупира властовата пирамида. Кьосем воглаве с агите от еничарския оджак налага политически режим, като отново на мода идват интриги- Те> Далаверите и рушветите, които всъщност никога не са спирали. Впоследствие султанката подготвя пъклен план, крайна цел на който е отравянето на Мехмед IV и убийството на неговата майка Турхан Султан, но той не се осъществява. В двубоя надделява по-младата Турхан, която успява да си спечели по-силни съюзници, като накрая Кьосем е удушена в една нощ в началото на септември 1651 г.

В момента, когато се разиграват тези събития, Мехмед IV е едва на десет години. Естествено е Турхан Султан да поеме регентството и в тази си роля тя се проявява като прагматична и дипломатична управница, жена, която разбира от военни дела и финанси. Трябва, да се отбележи също така, че при нея подкупите са сведени до минимум. Успехите на валиде кадъната се дължат и на факта, че нейното регентство съвпада с управлението на способните везири от рода Кьопрюлю, които са шиптъри по рекрута „девширме“ (кръвен данък). Всъщност именно при тяхната доминация се слага краят на „Салтаната на жените“, който приключва в исторически план някъде към 1656 г. След тази година ролята на жените в управлението намалява, като отделни приглушени проблясъци от това се забелязват при Махмуд II и Абдюлмеджид I.

Когато владетелите пожелаели, те викали някоя от кадъните (или всичките) при себе си за разговор. Към тях те се обръщали нежно и галено с „Кадънъм“, а самите кадъни се споменавали помежду си като „Йол- даш“(другарка). При Мехмед V Решад (1909-1918), когато някоя от кадъните желаела да посети своя господар (разбирай да сподели неговото ложе), тя изпращала при него с покана башслугинята Хазнедар (Хюнкяр) калфа, която обикновено се движила с фенер в ръка. За отбелязване е, че почти всички жени на въпросния Мехмед V се отличавали със своята висока култура. Що се отнася до кадъните, те се обръщали към своите синове (шехзаде) със свойското „Ефенди хазретлери“ или просто като „Арсланъм“ (лъвчето ми) и съгласно изискванията винаги ги посрещали изправени (все пак това е бъдещ падишах). Независимо на колко години били принцовете, те се отнасяли с подобаващо уважение към своите майки и ги целували по ръцете. Когато някой от по-издигнатите членове на сарая изразявал своето уважение към дадена кадъна, то съгласно етикета я целувал по крайчеца на роклята ѝ, на което нежната особа деликатно казвала „недей“… Когато кадъните излизали по сокаците, това се правило по възможност тайно, но самото наличие на най-красивите карети, харемаги, калфи и кочияши подсказвало на простолюдието, че това са персони от най-висок ранг.

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“ и „Светът на исляма“.

Коментари (7)

- 17-05-2012|ели – -

Статията се нуждае от сериозна редакция. Има множество грешки. Титлата „Хасеки султан“ се използва още по времето на султан Сюлейман Великолепни. Синът на Махидевран, Мустафа, не е султан, а шехзаде (принц). Той е удушен с въже по заповед на баща си- султан Сюлейман. Причината е, че е заподозрян в заговор. Хюррем султан не е просто една от жените на султана, тя е негова законна съпруга. Сюлейман освобождава Хюррем от статута ѝ на наложница и сключва официален брак с нея, това е прецедент в османската история. Не е отделено достатъчно място на статута на дъщерите и сестрите на султана. Обикновено са били омъжвани за най-влиятелните мъже от дивана, в това число и велики везири. Сред жените те са втори по ранг след валиде султан

- 04-12-2012|якова – жените в харема

освен горния коментар имам допълнение- Дъщерите и сестрите на султана били единствени съпруги на високопоставени мъже и са имали право да поискат развод, а съпругите на султана не са имали това право. Наложниците и робините се обучавали в харема от малки, но ако не са харесвани от султана също бивали омъжвани за влиятелни мъже

- 12-12-2012|нина – жените в харема

Мустафа, син на Сюлейман, няма дъщеря, а син

„…тя стои и в основата на заговора срещу шехзаде Мустафа – един от любимите синове на Сюлейман от Махидевран, който е убит заедно с дъщеря си и своя зет“

Павло Загребелни – „Харемът на Мустафа и самата Махидевран бяха изведени от Амасия и два месеца пътуваха до Бурса, където главният евнух Ибрахим удуши единствения син на Мустафа седемгодишния Мехмед. „

- 03-05-2013|виолета

Във филма Великолепния век, показват че принц Мустафа е имал син, наиме Сюлейман(кръстен на баштата на Сиюлейман), който умира малко след раждането си. След това му се разжда дъщеря, за съжаление не помния името и.

- 22-02-2014|vjnsdngkm – отговор на Вили

Името на дъщерята на шехзаде Мустаха е Нергиз Шах Султан.

- 27-02-2014|Гост

След дъщерята принц Мустафа има и син. може ли някой обаче точно да ми разясни кой на кой е син при султаните, след Селим /сина на Сюлейман и ХЮрем/ кой се възкачва, негов син ли?

- 11-04-2014|кака – ето хронологията на султаните

Списък на османските султани

hhttp://bg. wikipedia. org/wiki/%D0%A1%D0%BF%D0%B8% D1%81%D1%8A%D0%BA_%D0%BD%D0%B0_%D0%BE%D1%81%D0%BC% D0%B0%D0%BD%D1%81%D0%BA%D0%B8%D1%82%D0%B5_%D1%81% D1%83%D0%BB%D1%82%D0%B0%D0%BD%D0%B8

Турците в българската книжнина, ХV–ХVIII в.

Автор: Росица Градева

Балканите отдавна са си извоювали името на главния източник на тревоги за Европа. Всъщност дори самата дума „балкански“ в английския език е придобила допълнителното значение на „раздробеност на малки воюващи държави“. В най-добрия случай регионът носи усещането за мистериозност, за гранична територия между Ориента и Европа (Цивилизацията), между исляма и Християнството, където нищо не е типично християнско, нито типично ориенталско и където всичко е възможно.[42] Доскоро дискурсът, посветен на Ориентализма, се концентрираше около и се занимаваше най-вече с отношението и интересите на големите колониални империи в Изтока и отражението им в науката и литературата, върху образа на Изтока и на ориенталските народи, формиран в течение на векове в Европа.[43]

Отношенията на Балканите, и в частност тези на българите към турците, ни срещат с една друга реалност – реалността на (може би?) „белия“ (християнски, макар и православен) народ, управляван от една „ориенталска“ империя. Изучаването на съседа – „другия“ в етническо, религиозно и/или езиково отношение на Балканите е все още в своето начало, макар отношенията тук да са усложнени в значителна степен от влиянието на историческия фактор, от претенциите на всяка от нациите за някакво, политическо или културно, превъзходство в миналото, обикновено за сметка на „другите“, живущи в района.[44]

Настоящото изследване си поставя за цел да изследва образа на турчина/мюсюлманина в българската книжнина от ХV-ХVIII в. – образ, изграждан в течение на векове с усилията на десетки български и балкански интелектуалци,[45] посредством книгата, поучителното слово, проповедта, житието, апокрифа, и накрая, посредством историите на България, написани през ХVIII в., чиито идеи трайно влизат в мисленето на българина. Всички тези документи на епохата ще бъдат използвани с оглед разкриване на историческите корени на съществуващи и до днес настроения и предубеждения.

По-конкретно изворите, на които се осланят изводите ни, могат да се групират в следните посоки:

1. Религиозни и апокрифни текстове, които циркулират в балканското православно християнско и в частност в българското общество през ХV-ХVІІІ в., а дори и по-късно, включително и жития и служби на мъченици от езическите времена и новомъченици.[46]

2. Маргинални бележки и приписки в ръкописи и други текстове, датиращи от периода ХV-ХVІІІ в.[47]

3. Текстове със светски и полу-светски характер като разкази, хроники и други литературни произведения; сборници със смесен характер, съдържащи поучителни истории, превод от гръцки език, но и авторски текстове на местни писатели, наречени дамаскини по името на Дамаскин Студит, основател на този жанр, които са особено популярни през ХVІІ-ХVІІІ в.[48]

4. Автобиографии и истории на България от българи, писани през ХVІІІ – началото на ХІХ век.[49]

Всички те са писани, преписвани и съставени от духовници и относително високо образовани светски лица, literati на българското общество. По тази причина може да се твърди, че те отразяват чувствата и настроенията по-скоро на ограничен кръг хора, тясно свързан с Църквата, отколкото на масата от българите през разглеждания период. Поради това е важно да се напомни, че повечето от разгледаните текстове са адресирани към масовата аудитория на християнското паство и по тази причина често са четени при празници и други случаи в църквата или пък са вписани в книги, пазени в олтарите на местните храмове като по този начин, макар и непряко упражняват влияние и върху значителна част от неграмотното и слабо образовано българско население. В този смисъл е и тяхното значение за оформяне на масовите настроения и нагласи.

5. Документи на шериатския съд от ХVІІ-ХVІІІ в.[50] и фетви на османски шейхюлислями от ХVІІІ в.[51] Тези документи заедно с тези, заклеймяващи най-различни практики, на православните религиозни функционери ни дават много по-реалистична картина на отношенията между православни и мюсюлмани и на тяхното ежедневие. Разбира се, в известна степен те също ни представят една „подбрана“ реалност, тъй като естествено до нас достигат точно тези казуси, които са заинтересували религиозните власти и от двете страни. Все пак те не би трябвало да бъдат игнорирани, защото в голяма степен разкриват зоните на контакт между двете конфесионални общности по време на османското владичество на Балканите.

При анализа на материала от посочените по-горе извори би трябвало да имаме предвид и някои специфики на използваната в тях терминология. Според християнските религиозни текстове, включително и българските, разделителната линия между българи и турци минава по линията на тяхната религиозна принадлежност и всяка от религиозните системи, християнство и ислям, върви със свойствените ѝ епитети, които за мюсюлманите обикновено са с пейоративно звучене. Употребата на народностната принадлежност се среща рядко през този период, а през ХVІІІ в. постоянно нараства. При това „християнин“ всъщност идва да обозначи само православния християнин, докато католиците са считани за неверници наравно с мюсюлманите или поне за полу-неверници.[52]

Същото се отнася и до текстове и документи, издадени от османските власти. В тях единствено православните християни са третирани като зимми, т. е. „защитени хора на Книгата“, или назаретяни.[53] Макар на теория евреите да принадлежали към категорията зимми, в съдебната и друга документация, произхождаща от османските власти те неизменно са дефинирани като „евреи“ (яхуди) най-общо, а понякога и с уточнението към коя от подгрупите евреи спадат – френк (сефаради), алемани (ашкенази) и пр. Що се отнася до католиците, поданици на Империята, те също обикновено са обозначавани като френк, така че знаковото име зимми остава почти изключително запазено за православните.

В българския фолклор турци, араби, гърци, българи, евреи и други са обрисувани със специфичните си характеристики, така както са виждани от народния певец и разказвач. Но дори и тук разделителната линия минава основно по религиозната принадлежност. Православието е „българската вяра“, ислямът е „турската вяра“. По тази причина българи не са всички, за които българският език е майчин и които се чувстват такива, а само тези, изповядващи православието. Затова българите католици и павликяни, да не говорим за българите мюсюлмани, са напълно изключени от общността и са в категорията на „чуждия“, „другия“. В този смисъл приемането на исляма за тогавашния българин означавало и промяна в етничността. Оттук и основните усилия на общността – религиозна или териториална, са насочени към предотвратяването точно на такава промяна.

И накрая, османец и османски, са използвани в съвременната книжнина за обозначаване на хората, живеещи в Империята, но най-вече за висшата класа, участваща в управлението и религиозния живот на мюсюлманите, подчертавайки полиетничността и доминиращото място на османската династия в управлението.[54]

Естествена долна граница на изследването представлява ХIV в. – времето на първите сблъсъци на българите с нашественика и време на завладяване на българските държави от османците. Краят на ХVIII век бе избран като горна граница поради особеното му значение за всички балкански народи – покорени и завоеватели.

За османците това е период на осъзнаване, мъчително и бавно, но трайното изоставане на тяхната държава във военно и техническо отношение от всичките ѝ християнски съседи и на загуби на бойните полета срещу тях, нещо повече на загуба на изконно ислямски територии. Този факт допълнително подсилва трайно установилата се от началото на ХVI в. тенденция на разрастване на ислямския религиозен фанатизъм и увеличаване на рестриктивните мерки по отношение на живущите на територията на Империята християни,[55] или може би по-точно, по-стриктно прилагане на режима на живот на християните в рамките мюсюлманската държава, който постепенно се установява още от времето на първите мюсюлмански завоевания през VII в.[56] В същото време именно тогава в най-високите етажи на османското общество започва да се прокрадва идеята за необходимостта, за неизбежността на реформите с оглед „осъвременяване“ на империята. Колкото и ограничени да са тези реформи през ХVIII в., колкото и уродлив вид да придобиват те често, те са белег на промяна, на търсене на решението на проблемите в бъдещето, а не в миналото.

За балканските християнски народи това е още повече начало на Новото време с неизбежното надигане на национализма, в неговия най-благороден, поне по това време, вид, с постепенното осъзнаване на идентичността им както по отношение на управляващата народност/религия, така и по отношение на останалите балкански народи. Това е времето на появата на първите образци на новата българска литература, на първите истории на България, написани от българи. ХVIII век маркира и прехода от един относително мирен, макар и пълен с вътрешно, отчасти прикрито, напрежение в отношенията на покорители и покорени, оставащо най-вече в сферата на идеологическото противоборство, присъстващо най-вече в книжнината и фолклора, към борба за национална независимост, което внася в тях в още по-голяма степен насилието, води до създаването на нови митове и на още по-голяма враждебност.

* * *

Векове са нужни на източното православие, за да осъзнае и признае исляма като отделна и различна от християнството религия. Това важи не само за Българската Църква, която се сблъсква истински с проблема едва през ХIV в. с началото на масираното нашествие на турците от Османския и другите бейлици на Балканите, но дори и за Вселенската патриаршия, която съвсем пряко изпитва ударите на исляма още от началото на мюсюлманската експанзия през VII в.[57]

Още през ХIV–ХV в. обаче става ясна опасността, на която се излага Православието в резултат на завоеванията на османците на Балканите. Не по-малко опасни от военните и политическите победи са победите в душите и сърцата на обърканите местни християни, изоставени от техния Бог на милостта на войнстващия Аллах. Не случайно още година-две след падането на Търново митрополит Йоасаф Бдински горко ридае над „позора“ на християнството. „И мнозина се прехвърлиха към непристойната Мохамедова вяра: едни като се изпоплашиха от страх, някои като се омекчиха чрез ласкателства или като бидоха победени чрез материална придобивка, други пък се присъединиха към враговете, като – поради простотията си – се подмамваха чрез писма и хитрост.“[58]

Ясно осъзнатата необходимост да се противостои и противодейства на заплахата от ерозиране на християнската общност бързо измества отчаянието от времето на завоеванието. На първо място обяснението на успехите на османците се търси най-вече в греховността на самите християни, в техните раздори и неспособност да се обединят срещу завоевателя, в сътрудничеството им с него. В края на краищата не силата на турците и техния бог са донесли нещастията на християните, а самите християни са причинили гнева на Бог, който им е изпратил турците като наказание.[59] Тези обяснения продължават да се изтъкват и през ХVIII в. и намират място в сборниците на дамаскинарите,[60] в Историите на Отец Паисий, на Йеромонах Спиридон, в Зографската история. Според Паисий Хилендарски например, основна причина за падането на Българските царства е най-вече несъгласието между двамата братя-царе – Шишман и Срацимир, вероломството на гърците и техния император, които извикали турците на Балканите и ги насочили срещу българите. Българите често ги побеждавали, но в края на краищата „по божия воля“ турците надвили, „поробили и завладели цяла България. Оттогава и досега те държат в робство и угнетяват българската земя“.[61] Впрочем именно при Паисий като че ли за първи път формулира категоричната оценка за османското владичество като робство, оценка, която остава трайно в българската книжнина и до днес, като трафарет над, чието значение дори не се замисляме.

Основна цел на авторите, творили или само преписвали през ХV-ХVIII в., обаче е не толкова отбранителната позиция, обяснението за отстъплението. Всъщност то е само елемент от по-важната задача – да се докаже пълното превъзходство на християнството над исляма. Това се постига по няколко начина. На първо място с пренебрежителните и дори обидни за мюсюлманите прозвища и квалификации. Трудно е да изброим всички епитети употребявани от книжовниците по отношение на турците. Класически са „варвари, асирийци“, употребявани най-вече от книжовниците от ХIV-ХV в. и имащи пряка връзка с традиционното определение на всички пришълци от елини, римляни и византийци. Много по-често обаче се срещат по-унизителните „неверници, езичници, дяволи, безбожници, сарацини, проклети, сластолюбци, зверове, татове и пр.“ В апокрифите като животински символ на турците се определя змията. Като се има предвид значението на змията в християнската митология, а и образът ѝ във фолклора като коварно и жестоко животно, едва ли можем да се съмняваме за търсения ефект. Вероятно за най-обидни от гледна точка на християнските автори ще да са били обаче „агаряни и измаелити“, тъй като така се подчертавал „нисшия“ произход на всички мюсюлмани, т. е. от Агар, робинята на Аврам, и техния син Исмаил, и особено това, че те всъщност по произход стояли несравнимо по-ниско от християните, които се разглеждали като потомци на законната съпруга на Аврам Сара. Всъщност сред българите се разпространява един вариант на библейската легенда, който засилвал унизителността на звученето ѝ. Освен произхода от робиня, тя хвърляла върху мюсюлманите и петното на кръвосмешението. Според нея всички „погани“ народи („турци, татари, араби, сарацини, наречени измаелити“) водели корена си от кръвосмесителната връзка на Агар и Исмаил, осъществена в пустинята, където били изоставени от Аврам.[62] В самото начало на ХIХ в., в „Житие и страдания“ Софроний Врачански употребяваси прозвището „содомити“ и турци като взаимозаменяеми, но по един съвсем конкретен повод, в който вероятно има и основание за такова прозвище.[63] Макар такова мнение за турците и за другите мюсюлмани да не е рядкост и в Западна Европа, като че ли точно такова обвинение срещу турците в нашата книжнина не е често срещано. По-скоро се набляга на сластолюбието им, а то е силно заклеймявано от християнството.

Впрочем едва от втората половина на ХVIII в. в книжнината започва да си пробива път названието „турци“, паралелно с агаряни, неверници и други. Гореспоменатите прозвища в по-голямата си част са били разбираеми най-вече за учените, играели са своята роля във възпитанието на неграмотното паство, но вероятно не са били така популярни в ежедневието. Някои други източници ни подсказват, че като особено обидни самите мюсюлмани са разглеждали обръщението „неверник (кяфирин)“, или пък „бурма“ (думата означава „вия“, „превивам“, „кастрирам“) към новопосветените в исляма.[64]

Всъщност тези епитети чертаят и образа на турчина, такъв, какъвто го виждат книжовниците, какъвто за повечето българи е бил турчинът – господар и насилник. Ежедневието явно е давало безброй поводи за подобни мнения. Десетки са сведенията на помюсюлманчени насила жени и мъже, за отвлечени девойки и жени, деца, за всевъзможни насилия над християнина. Църквата активно се възползва от това ежедневие, за да заздрави бариерата между паството си и друговерците и предотврати контактите между тях.

Един от най-силните начини за въздействие са житията на мъчениците за Христовата вяра – от езическите времена, както и на техни съвременници от времето на османското владичество, тъй като службите им са били четени на паството и така примерът им слиза до неграмотните християни, които трябвало да бъдат окуражени, за да отстояват вярата си.[65] Това се постигало на първо място чрез „осъвременяване“ на житията на раннохристиянските мъченици. Използвани били термини от съвременния живот, които правели разказа по-достъпен за публиката, и едновременно с това били съвсем директна алюзия за положението, в което се намирали християните в османската държава и го сравнявали с това във времето на гоненията от римско време.[66] Щом мъченичеството е било възможно тогава, защо да не бъде подкрепено то и сега? Впрочем в някои от апокрифите пришествието на Антихриста и неговото възкачване на престола пряко се предхождало и било подготвено от управлението на османските султани.[67]

Още по-голямо внимание обаче било отделяно на директната анти-мюсюлманска пропаганда, най-вече с помощта на житията на новомъчениците. Те не само излизали морални победители от диспутите с мюсюлманските авторитети или с развилнялата се фанатизирана тълпа, но и съумявали авторитетно да докажат пълното превъзходство на християнството над исляма. Както отговаря св. Георги Нови Софийски на самохвалното твърдение на османския съдия, че няма по-значимо знамение за силата на исляма от това, че на османските султани се покланят и плащат дан вселенски царе и князе: „В древните народи колко силни царе владяха света, спечелвайки богатство и земна слава, а които не служеха на Христа, всички загинаха и потънаха в забвение! И с нищо не им бе полезна тяхната земна слава и царство. А единствени християните, които добре служеха на бога – и царе, и прости хора, се оправдаха и са праведни и свети.“[68] Пак според св. Георги, Мохамед е лъжепророк, който се възползвал от невежеството на тези народи, за да разпространи своето „плевелно учение“, разчитайки най-вече на обещанията за „плътско сладострастие“ и „блудно смешение“ в рая.[69]

Още по-силно изпъква примерът на загиналите за вярата мъже и жени, увековечени в жития, на фона на образите на вилнеещата, неподчиняваща се на никакви закони, а само на дивашки инстинкти, мюсюлманска тълпа, но и на османския кадия, който във всички тях се разкрива не само като справедлив съдник, но и като склонен да признае верността на аргументите на мъчениците.

От примера на мъчениците българските книжовници от ХVIII в. преминават към директна проповед срещу доброволното „потурчване“. Именно през този век в сборниците със смесено съдържание се появяват специални текстове или само добавки към оригиналните, заклеймяващи каквито и да било мотиви за това: „А ние много пъти без беда и без никаква скръб и никаква сила се отмятаме от Христовото име и отиваме към друга погана вяра.“[70] и насърчават мъченичеството в името на християнството, като обясняват, че обръщането в исляма може и да спаси тялото от робство, но душата на обръщенеца ще бъде обречена на вечни мъки след деня на Страшния съд.[71] Още от ХV век се очертава тенденцията на съзнателна подготовка на мъченици. Тази практика била осъществявана най-вече в Атонските манастири, някои от чиито скитове в течение на векове се „специализирали“ в тази област.[72] Тяхното мъченичество трябвало да служи за пример на паството и да допринесе за втвърдяване на опозицията между мюсюлмани и християни като общности, да предотврати всякакви контакти между тях. По същото време се появяват и фрески, изобразяващи сред грешниците в Ада хора с чалми и жени, приели исляма.[73]

Свой оригинален подход за доказване превъзходството на християнството пред исляма демонстрира поп Пунчо в „Повест за московския цар Петър, когото московците наричат Буро“, включен в сборник със смесено съдържание от 1796 г. Легендарният цар Петър изпратил мисионери по цял свят, за да проучат всички религии и да изберат най-добрата за неговата държава. Те отдали дължимото на вярата на турците, но тя в никакъв случай не можела да се сравнява с византийското православие. Именно затова според автора, сега руснаците имали най-силното царство на света и всички вери се страхували от тях. И добавя, че те са единствената надежда на българите за освобождение от „супротивником нашим агряном проклетим, завръзани да будут до века“.[74]

През ХVIII в. окончателно са избистрени всички обвинения срещу турците (мюсюлманите). Ако в предходния период те са една аморфна, макар и отблъскваща и всячески, но най-вече абстрактно, заклеймявана общност, през този век, и то в работите на първите български историци и книжовници на новото време, обвиненията срещу тях кристализират и влизат като един от елементите на българската национално-освободителна идеология. Разбира се те продължават и традицията от предходния период, използвайки всевъзможни обидни според един християнин епитети, посочвайки долния им, „нечист“ произход според библейската традиция. Книжовниците подчертават произхода на турците от Хамовото племе, което Ной бил проклел. Единодушно се подчертава, че именно от него произлезли „най-мръсните народи и езици“ и, за да подкрепят твърдението си посочват, че от него били и циганите.[75]

Но обвиненията тепърва следват. А те са, че турците са унищожили славното българско царство, при което „избили многоброен български народ по градовете заради християнската вяра“; султан Мурад „избрал много народ, млади и красиви юноши, със сила ги грабел и събирал в Едрене, записвал ги еничари в турската войска и ги турчел насила“; „избирали черквите, които били хубави, и ги обръщали в джамии; така отнимали черковните и манастирските места от християните: и големите къщи, и ниви, и лозя, и хубави места, каквото пожелаели грабели. Убивали първите и предни християни и им ограбвали имота.“; „когато турците заели българската земя ненадейно, те погазили и изгорили манастирите и архиерейските дворци“.[76] В тези четива, предназначени за разбуждане на самочувствието и борбеността на българина, няма място за какъвто и да е положителен образ на турчина/мюсюлманина. Тук изчезва дори положителният образ на османския кадия, познат ни от житията (макар той да се запазва и в житията от края на ХVIII и началото на ХIХ в.). Всички турци начело с техните управници са свирепи, жестоки, диви, грабители, разрушители на българската култура. Това не е изненадващо. Историите, написани от българските книжовници през втората половина на ХVIII в., дори когато не намират разпространение сред българите, са писани не толкова с научна цел възстановяване на историята на българския народ, колкото с публицистична задача. Затова и фактологията, и образите в тях са внимателно подбрани, събитията приведени в съответствие с целите на автора. Те говорят за величието на българските царе, които, както се оказва, векове наред са печелили битки срещу араби и турци. Само гръцката измяна и неразбирателството между християните, и в последна сметка, божията воля са тези, които са причинили крайната победа на това „мръсно племе“.

След завоеванието според Паисий за кратко време настъпило умиротворение – защото следващите поколения българи „полека-лека навикнали да живеят с турците“, но най-вече, защото турците, след като завзели Константинопол, „научили много от християнския ред и право“. „Но в сегашно време окаяните пак нямат никаква правда, нито съд.“[77] Тази фраза на Паисий може да се приеме като синтез на всичко казано от българските книжовници от ХVIII в. по адрес на турската държава. На преден план се извежда насилието, съществуващо в османската държава. За Паисий историята на България приключва с падането на държавата под турска власт и всичко, което си струва да се спомене от следващите векове, са житията на новобългарските мъченици, загинали за вярата си, образи, които допълнително трябвало да сплотяват християните срещу чуждовереца. За Спиридон тя продължава, но отново единственото, за което се говори, е насилието. Насилие навсякъде и във всичко, но най-вече във вярата, която е главната духовна опора за тогавашния българин, за да оцелее от натиска, на който е подложен. И тук на преден план излизат делата на защитниците на християнството, в чието мъченичество намира проявление мъченичеството на целия български народ, подложен нееднократно на разорение от „безбожния турски султан“.[78] Според Спиридон няма прекъсване в мъките на българите. Българските земи постоянно са подложени на разорение. На това мнение е и Партений Павлович. По негово време турците продължават да насилват християните, да ги обръщат насилствено в исляма и да убиват тези, които откажат, да отнемат църквите им, за да ги превърнат в джамии.[79] Трябва да отбележим, че именно в неговата Автобиография се забелязват едни от първите признаци на съзнателно търсено мъченичество в името на вярата с цел укрепване духа на потиснатото християнство – когато си позволил да бие клепалото в църквата в Охрид, която турците били обърнали в джамия.[80] На същата действителност сме свидетели и в „Житие и страдания грешнаго Софрония“, макар и описана с много хумор и самонасмешка. В края на краищата турците отново излизат на преден план най-вече като потисници, които затварят невинни християни; като мъчители и убийци, които изискват рушвети, отвличат жени противно на волята им и всичко това на фона на ужаса от последните десетилетия на века и началото на следващия, когато Империята се раздира от размирици и животът на християните става още по-несигурен откогато и да било преди.[81]

Изграждайки образа на друговереца-потисник и на неговата вяра и държава във възможно най-тъмни краски и поощрявайки самочувствието на християнина (българина), българските книжовници насочват усилията си към предотвратяване на всякакви контакти между паството си и друговерците, поради постоянната опасност от подриване устоите на общността и приемане на чуждата вяра. Докъм ХVIII в. такова отношение може само да се подразбира – най-вече на базата на този отрицателен образ, който те градят неуморно, както и на нещастията, сполетели тези, които посмели да се доверят на мюсюлмани. През ХVIII в. започва открита пропаганда на църквата против каквито и да било дружески отношения с мюсюлмани, за избягване на органите на османската власт при всеки удобен случай. Три дни пост и молитви се предвиждали за тези, които са вкусили хляб с „неверниците“, имало и наказания за тези, които поканят мюсюлмани за кръстници на своите деца, и пр.[82] Специално внимание се отделяло на ролята на кадийския съд. В Номоканон от началото на ХVIII в., съставен от Георгиос Трапезунтиос в Дунавските княжества, например, християните били предупреждавани да не се карат помежду си, но ако това все пак се случи, да не се обръщат към съдилищата на „неверниците-езичници“.[83] „Хората (т. е. „другите“) не трябва да знаят какво правите помежду си, вие не трябва да приемате неверник като свидетел, защото това е грях, не трябва те да ви съдят, нито пък трябва да им дължите каквото и да било, данък или страх…“[84] Или както напомня друг Номоканон, съставен през 1788 г. от епископа на Кампания Теофилос Янински: „Християните, които не са били удовлетворени от решението на църковния съд, и са отишли в „чуждия“ съд, повече никога не трябва да получават решения от църковен съд. Те трябва да бъдат отхвърлени и мразени… и да бъдат наказани от Църквата, защото са се откъснали от християнската общност по собствено желание… Те са извършили голям грях.“[85]

От сравнително теоретичните, адресирани главно до висшите духовници Номоканони, през ХVIII в. откровените забрани за всякакви контакти с „другите“ – арменци, павликяни (можем само да подозираме дали зад павликяните не се крие забрана за общуване с католиците), евреи и „неверници“ проникват и в широко разпространените и популярни в българското общество сборници със смесено съдържание. Такъв текст, откъси от руска редакция от ХVII в., за първи път е включен в такъв сборник през 1762 г., впрочем заедно с текст против доброволните потурчвания. В него се предвижда църковно наказание за тези родители, които са допуснали брак на някое от децата си с мюсюлмани.[86] Специално внимание се отделя на създаването на атмосфера на неприемане и заклеймяване, отхвърляне на смесените бракове, поради опасността, която те крият за ерозиране на общността.[87]

Всички тези предупреждения говорят обаче и за нещо друго. Неизбежно същите произведения ни разкриват някаква истина, но дори вглеждането в самите тях ни показва, че това е само част от истината, една „изобретена действителност“,[88] в която има нещо вярно, но то не е всичко. Другата реалност, тази на отношенията на по-ниско ниво, на сравнително нормални отношения между отделните индивиди, християни и мюсюлмани, българи и турци, макар и не така явна и определено нежелана обаче също прозира в произведенията на българските книжовници. Всъщност самите забрани говорят най-добре за реалността, пък била тя и на най-елементарно ниво. Всъщност те забраняват една съществуваща практика. Реалност, пак така непълна, но все пак реалност. Реалност, в която мюсюлмани са канени за кръстници на деца, в която мюсюлмани и християни споделят трапезата си, в която българи и българки се влюбват и женят/омъжват за туркини и турци. Далеч сме от мнението, че това е масова практика, но че това съществува в действителност, също е без всякакво съмнение. Тези факти се потвърждават и от други източници. Османските мюфтии например предвиждат строги наказания за мюсюлмани, които посещават християни, за да празнуват с тях Великден, или танцуват и пият вино заедно с друговерците.[89] Такова мирно съжителство на двете вери в селата на Североизточна България удивлява и учените европейци, преминаващи през земите на Империята. Можем да предположим, че някои от твърденията им са може би пресилени и дори неверни, но остава все пак основното – съществуващата на най-ниско ниво взаимна толерантност, толерантност, постигната с цената на вековно съжителство. В тези села, „наполовина турски, наполовина български, където мюсюлмани и християни живеят заедно, без да се презират, сродяват се, пият заедно лошо вино и нарушават рамазана и постите“, „не е рядкост да се видят под един покрив чалмите и иконите, коранът и евангелието едно върху друго“.[90] На най-ниско ниво явно съществува взаимно уважение на обичаи и вярвания, изразяващо се в общо ползване на светилища, в уважение на църковните празници на християните от страна на спахията,[91] които са почти немислими в тогавашна Европа.

Не са голяма рядкост и смесените бракове по любов, в които жените запазват вярата си.[92] Противно на забраните християните отнасят в шериатските съдилища много от съдебните си спорове, включително и бракоразводните си дела, които поне на теория са от изключителната компетенция на църковните съдилища.[93]

Съществуват и приятелства, за които макар и с неохота говорят същите тези книжовници, които се потвърждават и от документите на шериатския съд, според които християни и мюсюлмани заедно владеят работилници и мелници.[94] Впрочем единични случаи на такива приятелства, причинили нещастия на християнина с удоволствие се използват с назидателна цел – особено в случая с мъченичеството на св. Никола Софийски поуката е повече от очевидна. Всяко омесване с мюсюлманите може да бъде пагубно за българина.[95] Е, понякога то е допустимо, но само в определени случаи, каквито са отношенията между поп Пейо и сарацина, но това е защото последният проявява интерес към християнството и защото оказва помощ на свещеника да наставлява и подкрепя мъченика св. Георги.[96] Удивителен е и образът на османския кадия, който присъства във всички жития на новобългарски мъченици. Неизменно той е обрисуван не само като справедлив и умерен управник и съдия, което би го свързало с образа на Пилат Понтийски от християнската митология,[97] но е надарен и с редица човешки качества, с милозливост и човещина. Разбира се, може да се предположи, че с това се е целяло най-вече да се подсили ефекта от полемиката, развита от светеца, която почти убеждава в справедливостта на претенциите му дори представителя на османската власт, но не трябва да забравяме, че той неизменно влиза в противоречие с разгневената мюсюлманска тълпа, водена от мюсюлманските духовници и авторитети. Като справедлив и толерантен управник се проявява и пашата, спасил Партений Павлович от смъртно наказание, искано от местните мюсюлмани, след като се одързостил да удари клепалото в обърнатата в джамия църква в Охрид.[98]

Общото нещастие допринася за установяването на като че ли абсурдни за епохата и мястото отношения на взаимопомощ. Такива събития в особено голяма степен са кърджалийските размирици от края на ХVIII и началото на ХIХ в., когато мирните жители на градчета и села, независимо от религиозната си принадлежност еднакво страдат от жестокостите на бандите, в които впрочем се включват не само мюсюлмани, но и християни. Невероятни ни изглеждат може би някои от събитията, описани от Софроний в „Житие и страдания“, но те само разкриват многоликостта на една действителност, изпълнена с абсурди. Майката на пашата спасява живота му, „зарад да не оскорбява христианите сас мое убиение“. Вече достолепен владика, Софроний 15 дни се укрива от разбойниците в турски харем „при самая кадина“.[99]

* * *

Интересът на европейските християнски държави към исляма и ислямските общества, включително и към Османската империя, към техните системи на управление, икономически и военен потенциал, датира от много преди трайното установяване на османците в Европа. Този интерес особено се засилва след падането на Константинопол в ръцете на турците, когато става ясно, че една ислямска империя ще диктува събитията в региона в течение на години и векове. Различни държави в различни периоди се интересуват повече от определени аспекти на живота в империята и зад този интерес могат да се съзрат най-разнообразни мотиви, вариращи между чистото любопитство и желанието по-добре да се опознаят механизмите на управление на врага или съюзника, да се изучат възможностите за икономическа и политическа експанзия в района.

За балканските народи такъв интерес е мотивиран от съвсем различни фактори. Към края на ХIV в. по-голямата част от Балканите вече е под османска власт. Така, докато докъм средата на ХIV в. интересът към исляма и османците има най-вече теоретична основа за българската книжовна традиция, най-вече базираща се на полемичните съчинения на византийската литература, от времето на първите турски набези на Балканите такова познание става много важно за местните политически и религиозни елити.

Завоеванието отново сменя приоритетите. Вече не е така важно да се знае за исляма и турците. Информацията за техните обичаи и начин на живот изобилства. По-важното от гледна точка съхраняването целостта на общността е да се намери разделителната линия, контраста, да се изгради отрицателния образ на друговереца, за да се предотврати ерозиращото влияние на исляма, и да се заклейми чуждата политическа сила, която е унищожила могъщата българска държава, да се разкрият причините за това нещастие и да се покаже превъзходството на християнството. Това става жизнено важно за оцеляването на общността. Не е учудващо в този контекст защо мюсюлманите/ турците са групата, натоварена с най-много отрицателни черти от всички етнически и религиозни групи, явяващи се в нашата книжнина през целия разглеждан период. В този смисъл не е учудващо и защо единственото произведение, целящо запознаването на българската публика с едно сравнително неутрално изложение за исляма като религия, така и не достига до читателите, независимо от превода на Софроний (книгата на Д. Кантемир).

През ХVIII в., и особено към неговия край, книжовници като Паисий обобщават образа на чужденеца/чуждовереца, натоварвайки го с черти, които той и досега носи в българската литература, както и в голямата част от историческата книжнина. В същото време, макар и на най-ниско битово ниво, се изграждат отношения на взаимопомощ, на добросъседство и дори приятелство, които обаче при всяко сътресение, с които е пълен животът в този регион, лесно могат да се забравят, дори да се взривят под влияние на вековно изгражданите бариери между двете общности от страна на религиозните авторитети и на мюсюлмани, и на християни. Още повече за такова латентно недоверие между общностите допринасят годините на открито въоръжено противопоставяне, което неизбежно съпровожда борбите за национално освобождение.

Източник

РОСИЦА ГРАДЕВА

д-р Росица Градева е историчка, научна сътрудничка в Института по балканистика при Българската академия на науките.

Коментари (4)

- 25-09-2011|Гостенка

Встъпителните бележки за Балканите са обвеяни от есенциализъм. Фразата „ориенталски народи“ показва, че авторката не е прочела дори Саид като хората. Когато пишете „Християнство“ с главно „Х“, а „ислям“ с малко „и“, ирония ли проявявате? Чисто изследваческата част обаче говори за похвално трудолюбие – макар и да не ни казва нещо, което да не знаем.

- 28-09-2011|Йовчо Крушев

Още самото начало е дразнещо:

1. „Османска власт“ е наскоро въведено понятие.

Самата му употреба подсказва каква е целта на публикацията и човек може почти безпогрешно, да предскаже изводите и без да чете до края.

2. Православието никога не е признавало, нито припознавало Исляма, като „отделна и различна от Християнството религия“

Всеки поне до някъде компетентен човек знае, че самото съществуване на Исляма е най-недвусмислено предизвикателство, към всеки християнин. Да обявиш Божият Син за пророк и да сложиш Мохамед над него е наглост.

Мюсюлманите издават смъртни присъди за много по-скромни забележки към техния пророк.

Не ми се пише за останалото…Срам ме е от това писание.

Вас не Ви ли е срам?

- 28-09-2011|Златко

Неволно си припомням онзи прастар призив на Паисий, „О, неразумний …, поради что се срамиш…“ Но благодаря на господин Крушев за това, че не се е поколебал да постави реалното си име под коментара. Това ми говори за сравнително чисти помисли, които поне не са дразнещи. А инак това за компетентните хора, дето знаят какво е това ислям…

Хммммммммммммм……

- 02-10-2011|докторант по старобългаристика – Срамота!

Само два цитата:“жития и служби на мъченици от езическите времена и новомъченици“ и „сборници със смесен характер, съдържащи поучителни истории, превод от гръцки език, но и авторски текстове на местни писатели, наречени дамаскини по името на Дамаскин Студит, основател на този жанр, които са особено популярни през ХVІІ-ХVІІІ в.“, които показват пълната неграмотност на автора стрямо предмета, който изследва. Уважаема г-жо или г-це, моля прочетете си първо трудовете, които сте цитирила така изобилно, преди да започнете за пишете, и не смесвествайте изреченията! Убедена съм, че проф. Петканова ще е първата, която ще ви пише двойка, дори само да чуеше и половината от твърдението Ви за сборниците със смесен „характер“(!!)… ако въобще някога сте изучавали такава дисциплина някъде… Отказвам да чета тази статия повече, не си правете труда!

Ванкувър – лицата на Канада – Част 1

Автор: Аврам Агов

Шокът

Изтърбушени горящи автомобили, разрушени магазини и офиси, сблъсъци с полицията: това е поредната революция някъде по света? Не, това е сцена в мирния и красив Ванкувър след загубата на местния хокеен тим Канакс (Канак е жаргон за канадец) на финала на Стенли къп на 15 юни тази година. Грозната картина не е за вярване на фона на празника в града по време на зимната Олимпиада миналата година. Тя контрастира и с великолепието на града и толерантността на канадското общество. (Но кой бе очаквал зловещия изблик на терор в мирна и демократична Норвегия?) Това обаче не е невиждан облик на Ванкувър. През 1994 година градът отново бе заприличал на бойно поле след друга загуба на Канакс… Някои свързват събитията във Ванкувър с канадски феномен. В Монреал например „традицията“ на хокейни размирици датира от 1955 година; последните години (2008 и 2010 г.) също не минават без изстъпления по улиците. Приятели във Ванкувър обясняваха бунтовете и насилието с план на шепа професионални крадци (предимно от сателитните селища на града), които са искали да създадат хаос и безредици, за да могат да си свършат „работата“. (По повод размириците в Лондон и други английски градове през това лято криминологът Джон Питс обясняваше, че плячкосването кара маргиналните хора да се чувстват силни – „ние ще си правим каквото искаме“.) Канадци негодуваха срещу липсата на активно разследване и адекватни обвинения срещу плячкосването и насилието.

(Улица Джорджия, Ванкувър, 15 юни 2011, от Уилсън Уонг, СиБиСи)

„Да им имаме проблемите“, ще възкликне някой. Умора на/от свободата и толерантността? Това е парадоксът на отвореното общество. Дори в свободна и космополитна страна като Канада търпимостта може да бъде приспана от уюта на високия стандарт, скуката на спокойствието или от танцуващата реалност на марихуаната. Сънят на разума ражда чудовища според визията на Гоя. Един от уроците на отвореното общество е, че свободата трябва непрекъснато да се култивира и брани и същевременно „ограничава“ чрезсамодисциплина и толерантност към свободата и правата на другите. Тя не е дадено веднъж завинаги състояние. Напротив, свободата иска специални условия и постоянни грижи като пословичното цвете, което бързо може да повехне, ако не се поддържа. Това е солидна и същевременно префинена „система“ на ценности и институции – като саксия или оранжерия за това цвете. Свободата започва да се самоизяжда когато се изгубят ценностните ориентири. Няма глад, тирания или корупция (сведена е до приемлив минимум). Тогава за какво може да бъде „борбата“ на духовете и идеите в просперираща и свободна държава? Интеграция на мултиетническо общество, емиграция, социална държава, познание, креативност, хармония с природата, глобализация – това са контури на позитивната перспектива пред обществото.

Толкова ли е важен хокеят в Канада? Изкривеното лице на Ванкувър през юни беше изблик на шепа фанатизирани и лумпенизирани фенове, но хокеят е страст, която има дълбоки корени в Канада и трудно би могла да се проумее извън страната. От заледени езера и реки в миналото до модерните арени днес, хокеят е част от националната идентичност на канадеца, колкото и нова и променяща се да е тя. Това е душата на тийнейджъра, който прелива от енергия, но още не знае силата си и не умее да я контролира. Може да се направи връзка между изстъпленията по улиците на Ванкувър и силовия характер на хокея, но тази асоциация веднага „увисва“ в контекста на многобройни инциденти със запалянковци от други спортове. И все пак има нещо уникално в хокея, който понякога прилича на уличен бой на лед.

Боят на ледената площадка е все още легален и почти няма среща от Националната хокейна лига без бой за „радост“ на феновете. Това прилича на гладиаторска битка, която приключва с намеса на съдиите когато единият от бабаитите (наричани още „хокеисти“ и определяни във всеки отбор като „подсилвачи“) не бъде повален на леда. Хляб и зрелища. Дали това насилие „според правилата“ е признак на упадък или на младежка наивна енергия? Някои казват по-добре да си свалят ръкавиците и да има „правила“ на боя като отдушник на накипялата спортна злоба в тази изключително бърза и контактна игра, отколкото непредвидими изблици на играчи с бойни доспехи като пързалящи се рицари въоръжени със стикове.

В същото време хокеят на лед е красив, динамичен и много техничен спорт, когато липсват физическите „изцепки“. Почти няма хокеист без няколко (с късмет) изкъртени зъба. Сътресения на мозъка и други опасни контузии са всекидневие; един играч на Канакс беше счупил врата, почти фатално, на играч от Колорадо в преднамерен бой на леда преди няколко години. По този повод една позната американка саркастично възкликна: това ли е начинът за канадците да изразяват мъжествеността си? (Мои студенти от университета на Британска Колумбия тогава надъхано коментираха как въпросният хокеист бил предизвикан от предишната среща когато капитанът на Канакс получи сътресение след страничен бодичек.) Не че в южната съседка не се играе хокей (повечето отбори от НХЛ са американски, макар и пълни с канадски играчи), но Канада като че ли си го е „национализирала“ като свой спорт. И наистина Канада е родината на хокея, който е източник на национална гордост. Титулуваният в миналото канадски хокеист Уейн Грецки е национална икона. Днешният идол е Сидни Крозби и затова всяка новина за здравето му (половин година не играе вследствие на сътресение) жадно се поглъща от обществото.

Въпреки крайностите в спорта и ексцесиите по улиците, това не е Ванкувър, който се помни. Това е по-скоро странна гримаса на полудяла общност, която шокира именно защото душата на града е различна. Бесовете не са за пренебрегване, но нека да видим боговете на това място.

Когато четиринадесетгодишният ми син посети Канада за първи път, той обобщи впечатленията си на неизкушен от опита първооткривател с две думи – „природа“ и „хокей“. Ще добавя още две – „граница“ и „съпричастност“. Първата дума е заимствана от един професор по история в Колумбийския университет в Ню Йорк, който коментира веднъж, че Канада не е държава, а граница, защото 80–90% от населението ѝ е съсредоточено на петдесеткилометрова ивица земя по границата със Съединените щати… Освен концентрацията по границата Канада е жизнено свързана и икономически с мощния си южен съсед. С население от 32 милиона души и огромна територия, Канада е втора по площ държава в света и на първо място по площ на глава от населението. Канада е федерална държава, съставена от десет провинции и три територии. Британска Колумбия на западното крайбрежие е голяма колкото две Испании. Виктория е столица, но Ванкувър е най-големият град на провинцията. Английският и френският са официални езици на страната; всички документи, печатни реклами и прочие се изписват на двата езика едновременно. В провинция Квебек 90% от населението е френскоезично. Природните богатства за неизмерими. Освен естествените дадености като гори и вода (водата ще става все по-скъпа суровина), едно най-важните богатства са залежите с катранени пясъци, които правят Канада една от най-богатите на суров петрол държави (покачването на цените на суровия нефт направи рентабилно извличането му от пясъците).

Религията, наречена Природа

Проливът Джорджия, видян от университета на Британска Колумбия

Често се казва, че историята на Канада е история на околната среда. Трансформацията на необятните и сурови северни територии на континента е свързваща нишка между етапите в изграждането на тази страна. Природата е религия в Канада. Канадците са готови да сторят път на мравка, в преносния и буквалния смисъл. Вървим с приятел по алея в парк и изведнъж той се вторачва в червейче което прекосява пътя ни. Взема една клечка и внимателно пренася гадинката в тревата, за да не бъде случайно стъпкана от минувачите… Природа – колкото щеш и каквато щеш, сетивата са недостатъчни да я обхванеш и да ѝ се насладиш напълно. Обичам да бягам около брега привечер и в един поглед да се пресичат залеза, океана, гората и планините на отсрещния бряг. Погледът се стрелка стремглаво през необятното пространство и намира пролуки между дърветата, за да види отсрещния бряг на пролива – коридор към безкрайното. Имам специален „поздрав“ към залеза… Спирам се за миг, опитвам се да уловя в един миг безбрежието и продължавам. Красота, коридор към отвъдното. Линията и атмосферата на хоризонта се променят до неузнаваемост от ъгъла на слънчевите лъчи или формата на облаците. Ако можем да определим безкрайността на природата, то това е безкрайността на формите ѝ. Стотици пъти съм наблюдавал залеза на брега и никога картината не се повтаря. Величественото е необятност, но въплътена в обозрими форми, които сякаш могат да се докоснат, толкова са силни и живи. И слънцето е досегаемо. Понякога имаш чувството, че ако протегнеш ръка, можеш да уловиш заседналото върху планините огромно червено търкало. Слънцето, с множеството си „настроения“ или изцедените от облаците лъчи, променя излъчването на водата всеки път когато я погледнеш. Когато се взираш в залязващото слънце, морската пътека е ту ослепително бляскава – сякаш слънцето грее от водата а не от хоризонта, ту сребриста и вибрираща; ту синкава, така че се слива с контурите на планините, когато слънцето се скрива зад хоризонта; ту светло- или тъмносива, така че слънцето е „заключено“ в океанските дълбини. Понякога водата, планините и облаците се „съюзяват“ в синкава завеса, която се разделя от тесен червен процеп в далечината, през който залязващото слънце напомня за себе си. Облаците, обагрени по краищата с червени краски от намигващото зад планините слънце, в останалата си част са виолетови. Над все още загарящия от залеза хоризонт в светло синьото небе е изгряла вече нетърпелива месечина.

Харесвам това място дори когато вали. Дъждът е не само пречистваш, той е омиротворяващ. Тук природата се преобразява в течение на часове. Дъждът е като добро утро или добър ден, идва и заминава, и пак идва в рамките на един ден, а понякога слънцето и дъждът си правят реверанси едновременно. Често вали. Но дори когато небето цял ден е забулено в облаци, завесата често се вдига вечер над зачервения хоризонт. Промяната на точката на наблюдение сякаш променя света наоколо, но едно остава неизменно – поразителното разнообразие, което може да се обхване с поглед. Такива гледни точки сякаш са безкрайни във Ванкувър. Но няколко си струват да се спрем и примирим пред величието на природата. Едно от постиженията на Ванкувър е естественото му вплитане в природната магия.

Ванкувър е с океански климат, но въздухът не е много влажен. Зимата е уникално мека за тези географски ширини (в града рядко се задържа сняг), защото освен мекотата на океанския климат, градът е заобиколен от планини, които го предпазват от студени течения. Остров Ванкувър с планините на него е щит срещу океанските течения, а планините на изток предпазват града от континенталните течения. В същото време климатът се променя с часове, вероятно поради сложното преплитане на толкова много природни сили в района. За Ванкувър се казва, че през април и дори през май сутрин можеш да караш ски в планините наоколо, следобед да отидеш на плаж в града, а вечерта да се наслаждаваш на някоя кухня в уютен национален ресторант от който континент си избереш. Докато крайбрежният климат е топъл, само на няколко десетки километра навътре в континента цари по-суров климат. В това преливане на климатични зони се крие географската забележителност на района. Дори през юни близките планини (които не надвишават 1,800 м) са още заснежени. По-високата и разположена по-навътре в континента Уистлър задържа повече сняг и през лятото.

Ванкувър от птичи поглед, август 2011 г.

Една от причините за уникалността на Ванкувър е невероятната му география, съчетала всички основни земни форми: Тихия океан, планините Уистлър, Сайпръс, Сеймор и други; острови: един малък – Гранвайл, сгушен в града, и големия колкото Дания остров Ванкувър; полуострови – целият град е разположен на полуострови, изрязани от проливи и реки от север и юг; заливи – Английският залив и Бърард; плажове – Китцелано; реките Пит и Фрейзър, които се сливат в южната част на Ванкувър и реката отново се разклонява в две делти преди да се влее в океана; гори, много гори; фиорди на остров Ванкувър; езера и водопади на път за планина Уистлър; и дори пустиня в провинция Британска Колумбия! Откъде да започна? Избирам си една точка – това е Университета на Британска Колумбия. Университетският град (30,000 студенти) е разположен на малък полуостров, който удължава Ванкувър в океана. Полуостровът е най-западната (издадена към океана) част на града и заедно с пролива Джорджия формира „портата на Ванкувър“. Брегът на места е висок и пропада към океана като пропаст. На други места е по-полегат, но навсякъде е заобиколен от ивица гора с вековни дървета. Пътека те отвежда надолу през гората до плажа Рек (останки от кораб – тематично име), един от най-известните в града и Канада. Спускайки се надолу по стръмна пътека край огромни секвои и храсти, на никой не би му дошло на ум, че се намира в град. Вечер по пътеката се срещат весели канадци, връщащи се от брега на забравата; във въздуха се носи мирис на алкохол и марихуана. Плажът е осеян със стари дънери, сякаш изхвърлени от океана, а хората на брега – като корабокрушенци, някои предпочитат без дрехи. Погледът може да обхване както планините от северната страна на пролива така и да се загуби в безбрежността на океана на изток. При залез на плажа започва тайнство. Някои започват да танцуват под ритмите на барабани. Имаш усещането, че присъстваш на индиански ритуал на изпращане на деня.

От „плажа на корабокрушенците“

Пътят Марин драйв по протежение на брега разделя дивата от култивираната природа на университетския град (по-точно: зеления град) – градини, паркове, японска градина до Центъра за Азия. Но границата между дивото и облагороденото е относителна. През зимата койоти слизат в парка на университета, а ракуните („миещите се мечки“) са редовни жители на студентския град. Ще се зачудите как се живее сред вълци и „мечки“. Препоръчват при „среща“ с койоти да не се закачат (те слизат редовно в града от планините от 80-те години насам), но са толкова изнемощели и опърпани, че да ги съжалиш вместо да бягаш. От своя страна ракуните са роднини на мечката, но не по размери. Чайките и катериците дори не се „броят“ за дива природа поради обичайното си присъствие. Но за птичият свят сякаш няма граница между необятните гори на провинцията и парковете в града. Величествени вековни дървета се извисяват в парковете и само редовната работа на добре организираните екипи издава мястото като нещо контролирано и използвано от хората. Антропологическият музей, който обхваща култури от целия свят, внася историческо измерение в това космополитно място. Университетският институт за гората не може да има по-подходящо разположение. В новооткрития музей за биоразнообразие се намира огромен скелет на кит; зад стъклените стени той изглежда като в аквариум…

Районите на университета и града са царство на природата – дали в естествена или облагородена форма, като знание за природата, развлечение сред природата или бизнес с природата. Още на летището тя заявява своето господство. Пътниците се извеждат в природен улей, изпълнен с потоци, тотеми, индиански канута, дървета, чува се шумоленето на водата и пеенето на птици. Птиците са на особена почит в Канада. Едно от популярните забавления например е „гледане на птици“ на някой бряг или поляна. Домакините на един симпозиум в университета бяха включили гледане на птици като специална част от програмата за гостите. Вместо разпивка на такива форуми, хората гледат птици за развлечение… Кулминацията на птичия свят е луни, канадска патица изобразена на еднодоларовата монета, която също се нарича „Луни“. Това е един от националните символи; тези птици са навсякъде из парковете на Ванкувър.

Ще се спра на колежа Св. Джонс в университета, където живях през по-голямата част от престоя си в Канада. Св. Джоунс е колеж-общежитие, което е представително не само за университета на Британска Колумбия но и за Ванкувър. „Жилищният колеж“ е глобална къща с около 170 студенти от над 40 държави. Св. Джонс е основан в Шанхай през 1879 година чрез сливането на два англикански колежа. Интересното е, че един от основателите на колежа е Исак Счеречевски, християнски евреин роден в Литва, който по-късно става епископ на Шанхай. Св. Джонс се превръща в един от най-престижните китайски университети през първата половина на 20-ти век. Комунистическата победа в гражданската война през 1949 година променя условията на чуждите учебни заведения в Китай. Университетът Св. Джонс се раздробява през 1952 г., като отделните факултети се сливат със сродни факултети от други университети в Шанхай, създавайки специализирани университети. През 1993 години Св. Джонс се възстановява с преместването си във Ванкувър.

Колежът е с невероятно разположение в парка на университета, на стотина метра от брега на Тихия Океан. Св. Джонс е „фабрика“ на креативността чрез създаване на многолика културна, академична и социална среда. В него живеят не само магистрати и докторанти от различни специалности в университета, но и преподаватели и изследователи, които работят по проекти и изнасят лекции или организират семинари. Колежът е бил домакин на лекции на известни научни и публични фигури като нобелов лауреат по физика или брата на Далай Лама. Предлагат се курсове по езици и други дисциплини от самите студенти за колегите им в колежа. Пълно е с клубове; често се организират концерти, представления, семинари и други академични и артистични прояви. Празници като Коледа, Лунната Нова година и Хелоуин се превръщат в повод не само за веселие, но и за благотворителна дейност.

Състраданието и съучастието е солта на канадското общество. Не ми беше нужно дълго време, за да разбера, че това е не поза, а начин на мислене и живот. Благотворителността в Канада не е политика, тя е жива тъкан в обществото. Колежът Св. Джонс редовно организира дарителски кампании. По време на престоя си там една вечер събрахме 2,000 долара за подпомагане на фермерски семейства в Лесото, за да си купят кози и осигурят поминък. Самата дарителска кампания беше празник и забавление, защото всеки можеше да предложи „услуга“, която да се купува на търг (с парите за даряване). Продадох вечеря с мусака за 20 долара. Един студент плати 20 долара за тази идея и след няколко дена сготвих мусака и му я сервирах… Игра, но и работа. Имах редкия шанс да бъда във Ванкувър по време на Олимпиадата през 2010, която беше фантастичен празник, но също и самораздаване. Двадесет хиляди доброволци помагаха на организацията на Олимпиадата. Хиляда и петстотин доброволци медици се ангажираха за игрите. Вярно, изкушението да си помислим, че това е реклама на страната на такъв международен форум е голямо. Но съчувствието е начин на мислене и живот в Канада.

Студентският град и останалата част на Ванкувър са свързани с два-три километра гора, която е осеяна с игрища за голф. Продължа в Китцелано, район по южната страна на пролива Джорджия, осеян с приказни къщи с градини; някои от къщите едва се виждат от високите зелени огради от храсти и дървета (това е стандартна ограда на къща във Ванкувър). Китцелано завършва с плаж и парк (с какво друго?) в Английския залив. Хората са се изтегнали като гущери навсякъде – на поляни и пясък (отново осеян с дънери) – печейки се на щедрото но дискретно юнско слънце; колоездачи и хора, бягащи с ай-подовете си; пикници по поляните; изпълнени със спортяги баскетболни игрища, тенис кортове, плажен волейбол, басейн. Да, и хокей на лед – на сглобяема пързалка със специална пластмасова настилка, която заменя леда до 70% (обясняват, че трябва да се натиска повърхността по-силно с кънките, за да се получи същия ефект). Моторни лодки нарушават спокойствието на водата. Някои от върховете на планините на северния бряг на пролива са забулени в облаци.

Спортна Канада в Английския залив през юли

Целият град е полуостров, разделен от Английския залив, залива Бърард на север и река Фрейзър на юг. Този полуостров завършва с два по-малки полуострова, насочени към океана на запад – университетския град от южната страна и Стенли парк от северната. Продължаваме по брега от Китцелано навътре в града (на изток) и навлизаме във Фалс крик (лъжливата река). От северната страна е Стенли парк, който разполовява пролива – Фалс крик на юг (тясно продължение на Английския залив, проникващ в сърцето на Ванкувър) и залива Бърард на север. Ще стигнем до парка по-късно, минавайки през централната част на града.

Алеята по брега продължава към Вениър парк, в който се намират историческия музей на Ванкувър и Морския музей, който е построен с островръх покрив, за да помести кораба „Св. Рох“ на Кралската конна полиция (първото му пътуване е от Ванкувър до Арктика през 1928 г.) – един парадокс на думите, но това е официалното име на канадската полиция, включваща и бреговата охрана… Временната експозиция на модерното изкуство на Биенале Ванкувър (2009-2011) също се намира в парка; особено впечатлителна е огромната седемтонна метална фигура „замръзнала вода“ (на китайския артист Ян Рен), която наподобява разперени криле с овална форма, сякаш застинала в пространството и спряла във времето течаща вода…

От моста Гранвил – началото на едноменния остров отляво, ръкавът Фалс крик и под моста Бърард към Английскя залив

Навлизаме в яхтеното пристанище под моста Бърард. На брега са построени шикозни къщи отделени с изкуствено езеро, лилии, върби; романтика за милиони… Не разполагам със статистика, но със сигурност това са сред най-скъпите жилища в града (както най-скъпите имоти на Хамбург са в един от заливите). Отсреща (на северния бряг на Фалс крик) се очертават небостъргачите на централната част на града. Тук цивилизацията изцяло изтласква природата – банки, търговски улици, фирми, жилища. По-точно, почти я изтласква. Нека не забравяме, че централната част завършва на запад със Стенли парк. Нещо повече, по която и улица да вървите от юг на север, в дъното винаги се извисяват склоновете на планините Сайпръс и Сеймор. Оригинални фонтани с градини, дървета дори на покривите на небостъргачи – дори в този свят на стомана и стъкло зеления цвят присъства навсякъде.

Да се върнем към южния бряг на Фалс крик и продължим към остров Гранвил. Фактически той е полуостров, защото е свързан с път до брега. Това е артистично градче, което започва под колоните и металната конструкция на моста Гранвил, свързващ двата бряга на Фалс крик. Ниските сгради приличат на бараки (това е стил в почти целия град). Тази външна простота крие разнообразно съдържание и креативна сила. Селището е осеяно със занаятчийски работилници, ателиета, галерии, театри, шикозни ресторанти и клубове, пазар, дори си има пивоварна (една от известните марки на града – бира Гранвил). Поразяващо чистата вода, дървените кейове и лодките създават специален уют с повтарящото се усещане за размиване на границите между природата и цивилизацията.

Качваме се на моста Гранвил, който ни отвежда във „вражеската територия“ на цивилизацията. Това е друга уникална панорама на Ванкувър. От моста залезът изглежда друг, но все така поразяващ сетивата: на изток погледът обхваща всичко от близкия мост Бърард с неговата метална дъга, чак до хоризонта със заснежените върхове на планините. Силуети на кораби се реят из Английския залив; залязващото слънце си е пробило път през облаците и озарява петно в океана; мачти на лодки и яхти разчупват линията на водата в залива; очертанията на модерни сгради намекват за централната част на града, но не са натрапчиви. Заливът завършва с огромна метална сфера на платформа във водата и знаковите сгради на Джи Ем Плейс – базата на местния отбор по хокей на лед Ванкувър Канакс, и Би Си Плейс, един от най-големите закрити стадиони в света (60,000) и място за церемониите на Олимпиадата.

Олимпийски огън

Червена радост на улица Гранвил, Олимпиада 2010

Улица Гранвил се превърна в един от символите на Олимпиадата, където хората изливаха своите емоции и единство. Състезанията бяха по планините и пързалките, но фиестата беше по улиците на града. Като се започне от моста и улица Гранвил до брега на залива Бърард; перпендикулярната улица Робсън заедно с едноименния площад и още много улици – всички бяха се превърнали в червени реки от хора (поради червения цвят в облеклата, свързан с кленовия лист на националния флаг).

Олимпийските игри бяха непрекъснат празник а в последния ден градът избухна. Канада победи САЩ на финала на хокейния турнир. Всичко е хокей. Това „легитимира“ игрите за канадците. Тогава наистина „овладяха подиума“ както те се изразяват. И тази страст за доброволческа дейност е заразяваща. Махмурлукът от игрите отмина и те винаги ще липсват на тези, които преживяха празника, но градът и страната са променени. Хората са по-сплотени. Много канадско и космополитно в същото време. Имам огромна слабост към това чувство на съпричастност към световната хармония. Преживях такова опиянение в Корея на Световното през 2002. Това е по-различно. Отново разлюляно червено море от екзалтирано множество, но в тази единна стихия се виждат и цветовете на сикхски тюрбани, мюсюлмански забрадки, азиатски усмивки… Разнообразието на природата на това място е символ на тази многоликост. Така и потоци от хора се стичат в града от всички кътчета на земята, за да създадат това място.

Канадците са миролюбиви; често ги сравняват с по-войнолюбивите събратя на юг от 45-я паралел. Това е „добрата Америка“. Канадците като че ли оставят агресивността и страстите си на пързалките, където се трошат зъби и се пуска кръв. В обществото – думата „извинявай“ като че ли сумира, макар и в малко преувеличена форма, канадската нагласа за внимание и такт; дори на автобуси и тролеи, които са завършили смяна е написано „извинявайте, не обслужва“… Хората във Ванкувър са широко скроени и благосклонни, а Олимпиадата ги „разтопи“ допълнително; склонни са да станат приятели с всички. Това е място където, като кажа че съм България, не предизвикам недоумение. Не че канадците знаят за България, но това, че идваш от далечна и малко (или изобщо) непозната страна си е толкова естествено за тях, колкото да се каже здравей на някого. И така някак се чувстваш цял, без неудобство или пози, без насилие над идентичността. Това ми напомня и за Америка, чудати общества наистина, по свой си добър начин.

Параолимпиадата за хора с увреждания се проведе дни след Олимпиадата във Ванкувър. Сигурно пак имам позитивно манипулативен уклон, но не мога да си помисля за по-подходящо място и толерантна атмосфера за тези игри. На всичкото отгоре за почти всички състезания билетите са продадени! Предаваха игрите по телевизията и те се следяха от всички медии. Например в хокеен мач Канада загуби от Норвегия и срещата имаше драмите и емоциите на познатия ни хокей. Но тази по-малко позната игра (на шейни като кънки) демонстрира сила и живот, на които много хора без тези физически проблеми биха завидели. Не бях гледал преди, но тук това като че ли е най-естественото нещо. Това си има история, разбира се. Канада е една от първите страни, която ратифицира международния Акт за хората с увреждания. (Дали е случайно, че Новият свят по-бързо въвежда добрите идеи, които в голямата си част водят началото си от европейския хуманизъм и либерализъм? Нова Зеландия например въвежда гласуване за жените през 1895, десетилетия преди европейките демокрации…) Услугите и инфраструктурата за хора с увреждания е на светлинни години напред. Спомням си за едно от първите впечатления от Канада: в студентски клуб към дансинга има пътека за инвалидни колички… На няколко пъти виждах едно момиче в такава количка сред тълпата, следва музиката с глава и ръце и други около нея ѝ говорят и танцуват с нея!

Вероятно идеализирам, но ще се съглася, че това не е специално едва като го видя на друго място. Научил съм да се уча от доброто на местата, на които съдбата ме отпраща.

Има и едно голямо „но“ когато говорим за либерализма. Северна Америка започва да се отърсва от расизма едва след Втората световна война. Обществата на САЩ и Канада са раздирани от ксенофобия и расизъм, посрещали вълни от имигранти през втората половина на 19-ти век и първата половина на 20-ти век. Всяка нова вълна имигранти е била посрещана „на нож“ от вече установените англосаксонски групи, считащи се за ядра на новите нации (страхуващи се да не „загубят“ своята идентичност). Карикатура в американски вестник показва Дарвиновата стълба на развитие като китаец е поставен под номер четири в йерархията, а по-високо, под номер осем е прасе… Такива цинични и грозни образи са били част от официалната пропаганда и ширещи се нагласи през 19-ти век. Европейските имигранти също са били дискриминирани, били те ирландци, италианци или източноевропейци; за африканци, латиноамериканци и азиатци е било по-лошо по начало. Разделителната линия е била предимно между „стари“ срещу „нови“ имигранти и различните слоеве на имиграцията създават своеобразна социална йерархия с различна степен на дискриминация, която в общи линии е право пропорционална на хронологията на имиграция: най-новите са най-много дискриминирани. Но това разнообразие от друга страна е накарало тези общества да се научат да живеят заедно въпреки напреженията и конфликтите, които са изживели.

Нека продължим по Гранвил. Централата на Хъдсънс Бей Къмпани не е от най-впечатляващите сгради (небостъргачите на банки и телекомуникационни компании лесно я засенчват), но историята ѝ е забележителна. Основана през 1670, компанията е фактически първата британска администрация в Северна Америка преди основаването на колониите и създаването на САЩ и Канада. В нейно владение в продължение на два века (1670-1870 г.) е близо 15% от земята на континента (!), започвайки от залива Хъдсън в северна Канада и разпростирайки се на юг до днешните щати Южна Монтана и Минесота. Търговската мрежа с базите на компанията служи като „носеща конструкция“ за бъдещото управление в Западна Канада и Съединените щати. Връзките с индианското население са важни за развитието на търговията с кожи. Хъдсънс Бей е основен елемент от учредяването на федерацията Канада на 1 юли 1867 г. (състояща се от четири източни провинции – Онтарио, Квебек, Нова Скотия и Нов Бранзуик), като най-голям собственик на земя. След западането на търговията с кожи, компанията се превръща в основен доставчик на стоки за западна Канада през 19-ти век. Понастоящем, Хъдсънс Бей управлява верига от универсални магазини в Канада. Интересното за бизнеса на Ванкувър е, че е седалище на минни компании, чиито офиси са разположени в даунтаун-а. Друг основен сектор е развлекателният бизнес; редица компании от Холивуд се възползваха от по-ниските цени в Канада, за да снимат телевизионни и игрални филми във Ванкувър и провинцията. Напоследък това се промени с поскъпването на канадския долар, но си остава като възможност. Туризмът естествено е друг основен бизнес на града; американската граница е само на 30 километра. Ванкувър е една от вратите на Канада към света и затова не е изненада, че транспортът и търговията са исторически поминък на това място.

Едно друго лице на Ванкувър наднича зад някои ъгли. Частите на някои централни улици са „окупирани“ от не малък брой бездомници, наркомани и пияници. Със своя мек климат Ванкувър е като магнит за странни типове. От провинция Алберта дори са плащали билети за автобуси на бездомници до Ванкувър заради високата цена да им се осигури подслон през суровата зима там.

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Против метода

Автор: Пол Файерабенд

Идеята, че науката може и трябва да бъде направлявана според фиксирани и универсални правила, е както нереалистична, така и зловредна. Тя енереалистична, защото възприема едно прекалено опростено гледище относно способностите на човека и обстоятелствата, които насърчават или причиняват тяхното развитие. И зловредна, защото опитът да се наложат нейните правила с неизбежност ще повиши нашите професионални квалификации, за сметка на човечността ни. В добавка към това, тя е вредна за науката, защото пренебрегва сложните физически и исторически условия, които влияят върху научните промени. Тя прави науката ни по-малко адаптивна и по-догматична: всяко методологическо правило е свързано с космологически презумпции, така че, използвайки правилото, ние приемаме за сигурно, че тези презумпции са коректни. Наивният фалсификационизъм[100] приема за сигурно, че законите на природата са очевидни, а не скрити зад изкривявания от значителен мащаб. Емпиризмът приема за сигурно, че научният опит е по-добро огледало на света от чистата мисъл. Възхваляването на логическата аргументация приема за сигурно, че изобретенията на разума дават по-добри резултати от необузданата игра на емоциите. Такива разбирания са напълно допустими и може би дори верни. И все пак от време на време те трябва да бъдат подлагани на проверка. Да бъдат подложени на проверка означава да престанем да използваме методологията, свързвана с тях, да започнем да правим наука по различен начин и да видим какво се случва. Анализът на конкретните случаи, представен в предишните глави[101] показва, че такива проверки се случват постоянно и че те говорят против валидността на което и да е правило. Всички методологии имат своите ограничения и единственото „правило“, което си остава е „всичко е позволено“.

Промяната на гледната точка, осъществена от научните открития, ни води до отдавна забравения проблем за превъзходството на науката. Тя ни води до него за пръв път в модерната история, защото модерната наука е надвилаопонентите си, тя не ги е убедила. Науката е получила надмощие със сила, а не чрез аргументи (нещо, което е особено валидно в бившите колонии, където науката и религията за братската любов са били въведени като нещо, подразбиращо се от само себе си, и без консултации или дискусии с местните жители). Днес ние разбираме, че рационализмът, бидейки свързан с науката, не може да ни помогне в спора между науката и мита, а освен това знаем, от изследвания от напълно различен род, че митовете са нещо далеч по-добро, отколкото рационалистите се осмеляват да признаят. По такъв начин днес ние сме принудени да повдигнем въпроса за превъзходството на науката. И тогава проверката показва, че науката и митът се припокриват по много начини; че разликите, които ни се привиждат, често са локални феномени, които на други места могат да изглеждат като прилики; и че фундаменталните разногласия са резултат по-скоро от различни цели, а не от различни методи за достигане на един и същи „рационален“ резултат (като например „прогрес“, увеличаване на съдържанието или „растеж“).

[…]

Има и друга причина за неотложната необходимост на едно такова преразглеждане. Възходът на модерната наука съвпада с потискането на не-западните народи от западни нашественици. Племената са потискани не само физически. Освен това те губят интелектуалната си независимост и са принудени да възприемат кръвожадната религия на братската любов – Християнството. Най-интелигентните им представители получават екстра бонус: те биват въвеждани в мистериите на Западния Рационализъм и неговия връх – Западната Наука. Понякога това води до почти непоносим разрив с традицията (Хаити). В повечето случаи традицията изчезва без следа от спор, хората просто се превръщат в роби – и телесно, и духовно. Днес този процес постепенно започва да се преобръща – при голяма съпротива, разбира се, но все пак се преобръща. Свободата се възвръща, преоткриват се старите традиции, както сред малцинствата в западните страни, така и сред народите на незападните континенти. Но науката все още си остава властваща. Тя властва, защото нейните жреци не са способни да разберат, нито пък желаят да простят, на различни от техните идеологии; защото те притежават властта да прокарат желанията си, и защото използват тази власт точно по същия начин, по който предшествениците им са използвали собствената си власт, за да наложат християнството на народите, които са срещали по време на завоевателните си походи. По този начин, макар че един американец днес може да избере религията, която харесва, той все още не може да изисква децата му да бъдат обучавани в училище на магия, а не наука. Съществува разделение между държавата и църквата, но не и разделение между държавата и науката.

И все пак науката притежава не по-голям авторитет от която и да е друга форма на живот. Нейните цели със сигурност не са по-важни от целите, които ръководят живота на една религиозна общност или племе, обединено от някакъв мит. Във всеки случай тези цели няма защо да преоформят животите, мислите и образованието на членовете на едно свободно общество, където всеки трябва да има възможност да оформи собственото си мислене и да живее според социалните убеждения, които намира за най-приемливи. Разделението между държавата и науката следователно трябва да бъде допълнено от разделение между държавата и науката.

Няма защо да се страхуваме, че едно такова разделение ще доведе до разлом в технологиите. Винаги ще има хора, които предпочитат да бъдат учени, вместо да бъдат господари на съдбата си, и които с радост ще се подчиняват на най-низкия вид (интелектуално и институционално) поробване, ако им се заплаща добре и около тях има хора, проверяващи и възхваляващи работата им. Гърция се е развивала и прогресирала, защото е могла да разчита на труда на безволни роби. Ние ще се развиваме и прогресираме с помощта на множеството волни роби из университети и лаборатории, които ни снабдяват с таблетки, бензин, електричество, атомни бомби, замразени ястия и, понякога, с по някоя и друга интересна приказка. Ние ще се отнасяме добре към тези роби, ние дори ще ги слушаме, защото понякога те разказват интересни истории, но няма да им позволим да наложат идеологията си на децата ни, под прикритието на „прогресивни“ теории за образованието. Ние няма да им позволим да преподават измислиците на науката, сякаш те са единствено възможните фактически съждения. Това разделение между науката и държавата може и да се окаже единственият ни шанс да преодолеем трескавото варварство на нашето научно-техническо време, и да достигнем човечността, на която сме способни, но никога не сме реализирали напълно. Нека тогава в заключение да прегледаме отново аргументите, които могат да бъдат представени в полза на една такава процедура.

Образът на науката от 20 век в умовете на учените и лаиците се определя от технологически чудеса като цветна телевизия, фотографии на луната, печки с инфрачервени лъчи, както и от неясния, но все още много влиятелен слух, или приказка, за начина, по който тези чудеса се създават.

Според приказката, успехите на науката са резултат от една фина, но внимателно балансирана комбинация между изобретателност и контрол. Учените имат идеи. Те имат също и специални методи за подобряване на идеите. Теориите на науката са издържали проверката на метода. Те ни предоставят едно по-добро разбиране за света от онези идеи, които не са издържали този тест.

Приказката обяснява защо модерното общество третира науката по особен начин и защо ѝ предоставя привилегии, на които други институции не се наслаждават.

В идеалния случай модерната държава е идеологически неутрална. Религията, митът, предразсъдъците, действително имат някакво влияние, но само косвено, чрез посредничеството на политически влиятелни партии. Идеологическите принципи могат да бъдат включени в структурата на властта, но само чрез мажоритарен вот, и след обширни дискусии върху възможните последици. В нашите училища главните религии се преподават като исторически феномени. Като част от истината те се преподават само ако родителите настояват за по-директен начин на преподаване. Те сами решават какво да бъде религиозното образование на децата им. Финансовата поддръжка на идеологиите не надхвърля онази, която се гарантира на партиите и частните групи. Държавата и идеологията, държавата и църквата, са внимателно разделени едни от други.

Държавата и науката обаче работят в тясно сътрудничество. Огромни суми се харчат за подобряването на научните идеи. Незаконнородени дисциплини като философията на науката, които не могат да посочат нито едно направено от тях откритие, извличат полза от бума на науките. Даже човешките отношения се третират по научен начин, както може да се види от образователните програми, предложенията за подобрения на затворите, армейската подготовка и т. н. Почти всички научни теми са задължителни в училищата ни. Макар че родителите на едно шестгодишно дете могат да решат дали то да бъде обучавано в основните положения на протестантизма или на еврейската религия, или пък да пропуснат напълно религиозното образование, те не притежават подобна свобода в случая с науките. Физика, астрономия, история, трябва да бъдат изучавани. Те не могат да бъдат заместени от магия, астрология или изучаване на легендите.

При това училището не се задоволява само с историческо представяне на физическите (астрономически, исторически, и пр.) факти и принципи. Не се казва: някои хора вярват, че земята се върти около слънцето, докато други я считат за куха сфера, съдържаща слънцето, планетите и фиксираните звезди. Казва се просто: земята се движи около слънцето, а всичко останало е чиста глупост.

Накрая, начинът, по който ние приемаме или отхвърляме научните идеи е радикално различен от демократичните процедури за вземане на решения. Ние приемаме научните закони и научните факти, ние ги преподаваме в училищата си, но без нито веднъж да сме ги подлагали на гласуване. Учените не ги подлагат на гласуване – или поне така твърдят – аобикновените хора със сигурност не го правят. Понякога се дискутират и предлагат за гласуване конкретни предложения. Но тази процедура не се прилага към общите теории и научни факти. Модерното общество е „коперниканско“ не защото коперниканството е било подложено на гласуване, подложено на критическо обсъждане, а след това прието с просто мнозинство. То е коперниканско защото учените са коперниканци и защото тяхната космология се приема също толкова безкритично, колкото някога се е приемала космологията на епископите и кардиналите.

Дори смели и революционни мислители се прекланят пред преценките на науката. Кропоткин е желаел да разруши всички съществуващи институции – но не се е докосвал до науката. Ибсен отива много далеч в демаскирането на основанията на съвременната човешка общност, но все пак запазва науката като мяра на истината. Еванс-Причард, Леви-Строс и други осъзнават, че „западната мисъл“, без да бъде самотен връх на човешкото развитите, се занимава с проблеми, неизвестни на останалите идеологии – но и те изключват науката от релативизацията на всички форми на мисълта. Дори и за тях науката е неутрална структура, съдържаща положително знание, която е независима от културата, идеологията, предразсъдъците.

Причината за това специално отношение към науката е, разбира се, нашата малка приказка: ако науката е открила метод, който превръща идеологически замърсените идеи във верни и полезни теории, то тогава тя наистина не е просто идеология, а обективна мярка на всички идеологии. В такъв случай тя не подлежи на изискването за разделение между държавата и идеологията.

Но, както видяхме, тази приказка е лъжлива. Не съществува специален метод, който гарантира успех или го прави вероятен. Учените решават проблеми не защото притежават някаква методология на вълшебната пръчица, или пък теория на рационалността, а защото са изследвали някакъв проблем в продължение на много дълго време, защото познават ситуацията достатъчно добре, защото не са чак толкова глупави (макар че и това е съмнително в наши дни, когато почти всеки може да стане учен), и защото крайностите на една научна школа почти винаги се уравновесяват от крайностите на някоя друга. (Освен това учените само рядко решават проблемите си, те правят множество грешки и голяма част от решенията им са напълно безполезни). По принцип няма почти никаква разлика между процеса, водещ до провъзгласяване на нов научен закон и процеса на установяване на нов закон в обществото: информират се или всички граждани, или ония, които са непосредствено засегнати, събират се „факти“ и предразсъдъци, въпросът се дискутира, и накрая се гласува. Но докато при демокрацията се полагат известни усилия, за да се обясни процеса, така че всички да могат да го разберат, учените или го скриват, или го изкривяватспоред своите сектантски интереси.

Никой учен няма да признае, че гласуването играе някаква роля при тази материя. Решават единствено фактите, логиката и методологията – това е нещото, което ни разказва приказката. Но как решават фактите? Каква е тяхната функция при развитието на познанието? Ние не можем даизвличаме теориите си от тях. Ние не можем да зададем негативенкритерий, казвайки например, че добрите теории са ония, които могат да бъдат опровергани, но все още не противоречат на никой факт. Принципът на фалшификацията (опровергаването), според който се отстраняват теориите, които не съответстват на фактите, би отстранил цялата наука (или би трябвало да се приеме, че големи части от науката не подлежат на опровержение). Указанието, че една добра теория обяснява повече от конкурентките си, също не е особено реалистично. Вярно е, че новите теории често предсказват нови неща – но почти винаги за сметка на нещата, които вече знаем. Обръщайки се към логиката, ние виждаме, че дори най-простите ѝ изисквания не се спазват в научната практика, и че те не могат да бъдат спазвани, поради сложността на материала. Идеите, които учените използват, за да представят новото и да проникнат в неизвестното, само рядко се намират в съгласие със стриктните предписания на логиката или чистата математика, а опитът науката да им бъде подчинена само би я лишил от гъвкавостта, без която прогресът е невъзможен. Ние виждаме, че фактите сами по себе си не са достатъчно силни, за да ни накарат да приемем или да отхвърлим научните теории, те оставят за мисълта прекалено широкпростор; логиката и методологията пък елиминират прекалено много неща, те са прекалено тесни. Между тези две крайности се простира вечно променящата се област на човешките идеи и желания. И по-подробният анализ на успешните ходове в играта на науката („успешни“ от гледната точка на самите учени) действително показва, че е налице широка област на свобода, която изисква многообразие на идеите и разрешава прилагането на демократични процедури (предлагане-дискусия-гласуване), но че в реалността тя е ограничена от натиска на политиката и пропагандата. Именно в това се състои решаващата роля на приказката за специалния метод. Тя прикрива свободата на избора, която творческите учени и широката публика имат дори и в най-стриктните и най-далеч развити области на науката, провъзгласявайки „обективни“ критерии и по такъв начин защищавайки големите клечки (носители на Нобелова награда, шефове на лаборатории, на организации като Американската медицинска асоциация или специални учебни заведения, „образователи“ и т. н.) от масите (прости граждани, експерти в ненаучните области, експерти в други области на науката). Под внимание се вземат единствено онези граждани, които са били подложени на обработката на научните институции (били са подложени на дълъг процес на образование), които са се поддали на тази обработка (издържали са изпитите си), и които сега са твърдо убедени в истинността на приказката. Ето така учените мамят себе си и всички останали относно своя бизнес, без това да им причинява някакъв ущърб: те имат повече пари, повече авторитет, повече сексапил, отколкото заслужават, а дори и най-глупавите процедури, и най-смехотворните резултати в тяхната област са окръжени от аура на превъзходство. Настъпил е момента да ги поставим на мястото им и да им отредим по-скромно място в обществото.

Този съвет, който само малцина от нашите добре подготвени съвременници са склонни да приемат, изглежда се сблъсква с някои прости и добре известни факти.

Не е ли факт, че един добре образован лекар е по-подготвен да постави диагноза и лекува болест от обикновения човек или шамана на някое примитивно общество? Не е ли факт, че епидемиите и опасните индивидуални болести са изчезнали само с появата на модерната медицина? Не трябва ли да признаем, че технологията е осъществила огромен напредък благодарение на развитието на модерната наука? Не са ли снимките на луната най-впечатляващо и неопровержимо доказателство за превъзходството на науката? Това са някои от въпросите, които биват захвърляни към нещастника, който се е осмелил да критикува специалната позиция на науките.

Въпросите достигат полемическата си цел само ако се приеме, че резултатите от науката, които никой не отрича, са се появили без каквато и да е помощ от страна на ненаучни елементи и че те не могат да бъдат подобрени чрез примеси от подобни елементи. „Ненаучните“ процедури като билкарските знания на вещиците и знахарите, астрономията на мистиците, лекуването на болести в примитивните общества, са лишени от каквато и да е ценност. Само науката ни дава полезна астрономия, ефективна медицина, надеждна техника. Трябва също да се приеме, че успехите на науката се дължат на правилния метод, а не просто на щастливи случайности. До прогрес е довело не някакво удачно космологическо хрумване, а коректната и космологически неутрална обработка на данните. Такива са предположенията, които трябва да приемем, за да придадем на въпросите полемическата сила, за която те претендират. Но нито едно от тях не издържа на по-подробно изследване.

Модерната астрономия е започнала с опита на Коперник да приспособи старите идеи на Филолай към нуждите на астрономическите предсказания. Филолай не е бил точно учен, а по-скоро тъмен питагореец, а последствията от неговата доктрина са били наречени „невероятно нелепи“ от професионален астроном като Птолемей. Дори Галилео, който е разполагал с много подобрената коперниканска версия на учението на Филолай, отколкото самият Коперник преди него, казва: „Няма предели за изумлението ми, когато си помисля, че Аристарх и Коперник са били в състояние да накарат разума да надвие чувството по такъв начин, че, в противовес на последното, да направят първия господар на убежденията си“ (Диалог, 328). Под „чувство“ тук се разбират опитните данни, които Аристотел и други са използвали, за да покажат, че земята трябва да се намира в покой. „Причината“, поради която Коперник се противопоставя на аргументите им, е същият този силно мистичен разум на Филолай, съчетан с една също толкова мистична вяра във фундаменталния характер на кръгообразното движение („мистична“ от гледна точка на днешните рационалисти). Както вече показах, модерната астрономия и модерната динамика не биха могли да бъдат разработени без ненаучната употреба на допотопни идеи.

И докато астрономията се е възползвала от питагореизма и от платоническата любов към кръгообразните движения, медицината пък се е възползвала от билкознанието, от психологията, от метафизиката, от физиологията на вещиците, акушерките, знахарите, пътуващите аптекари. Добре известно е, че през 16 и 17 век медицината, макар и теоретично хипертрофирана, е била напълно безпомощна пред лицето на реалната болест (и си е останала такава в течение на дълго време след „научната революция“). Новаторите като Парацелз са се облягали на по-ранните идеи, за да подобряват медицината. Навсякъде науката е била обкръжена от ненаучни методи и ненаучни резултати, докато процедурите, които често са били разглеждани като важни части от науката, мълчаливо са отмирали или са били отхвърляни.

Този процес не се ограничава само до областта на ранната история на модерната наука. Той не е просто следствие от примитивното състояние на науките през 16 и 17 век. Дори и днес науката може да използва, и действително използва, ненаучни съставни части. Един пример за това, разглеждан по-горе, е възраждането на традиционната медицина в комунистически Китай. Когато през петдесетте години комунистите задължиха болниците и медицинските училища да изучават „Жълтия императорски учебник по вътрешна медицина“ и да го използват при лечението на пациенти, множество западни експерти (сред тях и Джон Екълс, един от „попърските рицари“) бяха ужасени и предсказваха гибелта на източната медицина. Но се случи точно обратното. Акупунктурата, пулсовата диагноза и др., доведоха до нови идеи, нови методи за лечение, нови проблеми както за западните, така и за китайските медици.

А онези, които не обичат намесата на държавата в делата на науката, трябва да си припомнят значителния шовинизъм на науката: за повечето учени лозунгът „свобода на науката“ означава свобода да проповядват не само на ония, които са се присъединили към тях, но и на цялото общество. Разбира се, не всяка смесица от научни и ненаучни елементи е успешна (пример: Лисенко). Но пък и науката не винаги има успех. Ако подобни смешения трябва да се избягват, защото от време на време водят до засечка, то чистата наука (ако изобщо има нещо такова) също трябва да бъде избягвана. (В случая с Лисенко нежелателна е не самата намеса на държавата, атоталитарната намеса, която убива опонента, вместо да го остави да върви по собствения си път.)

Съчетавайки това наблюдение с разбирането, че науката не притежава специален метод, ние стигаме до извода, че разделянето на науката от ненауката е нещо не само изкуствено, но и вредно за напредъка на познанието. Ако искаме да разберем природата, ако искаме да преобразуваме обкръжаващата ни физическа реалност, ние трябва да използваме всички идеи, всички методи, а не само някаква малка тяхна част. Но твърдението, че няма познание извън науката – extra scientiam nulla salus– не е нищо повече от поредна много удобна басня. Примитивните племена притежават по-подробни класификации на животни и растения от съвременните научни зоология и ботаника, те познават лекарства, чиято ефективност удивява лекарите (докато фармацевтичната индустрия надушва тук нов източник на доходи), те притежават средства за оказване на влияние върху съплеменниците си, които науката в продължение на дълго време е разглеждала като несъществуващи (вуду), те са решавали трудни проблеми по начини, които все още не са напълно разбрани (строежите на пирамидите; пътешествията на полинезийците). През Каменната ера вече е съществувала високо развита и международно известна астрономия, и тя е била както фактически адекватна, така и емоционално задоволителна. Тя е решавала както физически, така и социални проблеми (нещо, което не може да се каже за модерната астрономия), и е била изпитвана по много прости и изобретателни начини (каменни обсерватории в Англия и южния Тихи океан; школи по астрономия в Полинезия). Във всички времена човекът е наблюдавал обкръжението си с широко отворени очи и се е старал да го разбере с любопитния си ум; във всички времена той е извършвал удивителни открития, от които ние винаги можем да почерпим интересни идеи.

Модерната наука, от друга страна, не е чак толкова трудна и съвършена, както би искала да ни накара да повярваме научната пропаганда. Специалности като медицина, физика или биология, изглеждат трудни само защото се преподават зле, защото стандартните учебни разработки са пълни с излишен материал, и защото обучението започва прекалено късно. По време на войната, когато американската армия спешно се нуждаеше от лекари, внезапно се оказа възможно медицинското обучение да се скъси до половин година. Множество изобретатели правят „невъзможни“ машини Адвокатите ни показват отново и отново, че експертите не знаят за какво всъщност говорят. Учените, особено лекарите, често стигат до различни заключения, така че близките на болния (или жителите на определен район) трябва да решават с гласуване коя процедура да бъде приложена. Колко често се е случвало науката да бъде подобрена и насочена в нова посока от ненаучни влияния! През петдесетте години общественото вмешателство е било използвано в комунистически Китай от маоистите, и отново, през седемдесетте, вече при напълно различни обстоятелства, от някои противници на еволюцията в Калифорния. Нека последваме техния пример и да освободим обществото от задушаващата власт на една идеологически вкаменена наука, по същия начин, по който предшествениците са ни освободили от задушващата власт на Едната Истинска Религия!

Пътят към тази цел е ясен. Една наука, която настоява да притежава единствено правилния метод и единствено приемливите резултати е идеология и трябва да бъде разделена от държавата, а особено от процеса на образование. Тя може да бъде преподавана, но само на онези, които самостоятелно са решили да приемат този специален предразсъдък. От друга страна, една наука, която се е отказала от подобни тоталитарни претенции, вече не е независима и самодостатъчна, и тя може да бъде преподавана в много различни комбинации (митът и модерната космология могат да бъдат една такава комбинация). Разбира се, всеки бизнес има правото да изисква членовете му да бъдат обучавани по специален начин, и той може дори да изисква възприемане на определена идеология. Но такива специални идеологии, такива специални способности, нямат място в процеса на общо образование, който подготвя гражданина за ролята му в обществото. Един зрял гражданин не е човек, който е бил обучен според принципите на някаква специална идеология, като например пуританизма, или критическия рационализъм, и който сега носи тази идеология вътре в себе си като умствен тумор. Един зрял гражданин е човек, който е научил да взема решения и след това е избрал онова, което счита най-подходящо за себе си. Той е личност, която притежава определена умствена стабилност (той не попада под властта на първи идеологически уличен певец, с когото се срещне) и който следователно е способен съзнателно да изберезаниманието, което му изглежда най-привлекателно, вместо да бъде погълнат от него. За да се подготви за този избор, той ще изучава главните идеологии като исторически феномени, ще изучава и науката като исторически феномен, а не като единствено смисления начин за подхождане към даден проблем. Той ще я изучава заедно с други приказки, като митовете на „примитивните“ общества, така че ще притежава информацията, необходима за достигане на свободно решение. Съществена част от общото образование от този род е запознанството с най-изтъкнатите пропагандисти във всички области, така че ученикът да може да си изгради издръжливост по отношение на всякаква пропаганда, включително и пропагандата, наречена „аргумент“. Едва след една толкова закаляваща процедура той ще бъде в състояние да вземе решение по въпроси като рационализъм-ирационализъм, наука-мит, наука-религия, и т. н. В този случай изборът му в полза на науката – ако избере науката – ще бъде много по-“рационален“, отколкото е което и да било решение в полза на науката в наши дни. Във всеки случай науката и учебните заведения ще бъдат също така внимателно разделени едни от други, колкото са религията и учебните заведения днес. Разбира се, учените ще вземат участие в правителствените решения, защото всеки взема участие в такива решения. Но те няма да получават свръхголям авторитет. Гласът на всеки решава при фундаментални въпроси като методите на обучение или истинността на основните убеждения (като теорията на еволюцията и квантовата теория), а не авторитетът на големите клечки, криещи се зад несъществуваща методология. Няма нужда да се страхуваме, че един такъв начин за уредба на обществото ще ни доведе до нежелани резултати. Самата наука използва метода на предложението, дискусията и гласуването, макар и без ясна представа за неговия механизъм, и по един силно изкривен начин. Но рационалността на нашите убеждения със сигурност ще бъде значително увеличена.

1975

Източник

Пол Файерабенд (1924–1994) е известен австрийски философ и теоретик на науката.

Коментари (8)

- 25-09-2011|Добрина – Най-после!

Да, Да, Да!!! Вижте това клипче: Божествената матрица Грег Брейдън.

- 25-09-2011|Златко

За пръв път четох Файерабенд покрай аспирантските си работи, някъде преди 23 години. Тогава бях възхитен – от широтата на мирогледа, от безстрашието на концепцията, от липсата на преклонение пред каквито и да е кумири. Днес, във времето, в което всеки Интернет-форум представлява един вид идеално пресъздаване на света на Файерабенд – един свят, в който никой не признава авторитети и всеки си знае сам – вече съм значително по-хладен.

Впрочем, нека тръгнем по ред. Огромната заслуга на австриеца, поне от моя гледна точка, е в противопоставянето на догматичната увереност, че няма друг метод на познание освен научния и че всичко останало са пълни глупости. През седемдесетте години, когато идеите му за пръв път започват да добиват популярност, това е предизвикателство с огромна важност – нека не забравяме, че дори такива (днес вече общоприети) клонове на „алтернативната“ медицина като хомеопатията и акупунктурата тогава са се считали за чисто шарлатанство. В такъв смисъл всички ние сме му задължени в безкрайна степен, тъй като на него и на хора като него ние до голяма степен дължим отварянето на западния мироглед за практиките и културните достижения на не-западни цивилизации и традиции, които винаги преди това са били отхвърляни с лека ръка (нека все пак не забравяме, че като българи ние принадлежим именно на една от тези не-западни, оказали се в периферията култури).

Но… (и тук вече стигаме до по-съществени неща), увереността на Файерабенд, че авторитетите и йерархиите, на които се крепи огромната част от общоприетите ценностни системи (не само научните) могат да бъдат заменени от нещо толкова просто, колкото е публично изказаното мнение на мнозинството, е нещо не само наивно, то е и изключително опасно. Защото, какво друго бяха големите тоталитарни системи на 20-ти век, ако не (поне в началото си) узаконената и не подлежаща на дискусии воля на мнозинството? Там, където няма никаква възможност за защита и изказване на непопулярни и различни от онези на мнозинството мнения, няма и друг път, освен към задънена улица. (Същевременно това означава, разбира се, че трябва да има и механизми за защита срещу различните дебелоглави досадници, които смятат, че е тяхно свещено право да бъдат изслушвани НАВСЯКЪДЕ; това е другата страна на демократичната монета, която предоставя равни възможности, но не и гаранции, за всички – идеите живеят в свободна конкуренция и никой няма право да настоява за задължително изслушване; единствено свободната воля на слушателите е първоначалният капитал, с който разполага – или не – всеки от нас).

Представите на Файерабенд за демократичния процес, чрез който една или друга идея ще получи одобрение и разпространение в обществото, се разграничават рязко от твърдо установените практики – и не случайно, струва ми се. В едно общество като българското, което буквално за броени исторически мигове беше прехвърлено от царството на плътно затворените усти в онова на безконечното крещене и „свободата“ за говорене на каквото и колкото си щеш, този въпрос е толкова по-актуален. Можем ли да доверим изграждането и поддържането на ценностните си системи на простото гласуване чрез мнозинство? Има ли място за елити – и техни специални привилегии, като хора, които „показват пътя“, или по-скоро трябва да оставим нещата на „гласа народен“ (който обикновено дудне нещо от рода на „ти ли ще ми кажеш бе!“, или, в по-драстичните случаи, просто „ай сиктир!“)? Можем ли да се доверим на един (далечен, но въпреки това определящ животите ни) президент, който твърди, че американските училища трябва да имат свободата да избират между преподаване на дарвиновата еволюционна теория и креационизма? И дали от една такава умонагласа не следва някак автоматично, че в недалечно бъдеще ни очаква поредната религиозно мотивирана война – просто защото демокрацията трябва да бъде наложена на диваците – ако е нужно, и отвъд ръба на земята?

На времето Томас Ман беше писал, че само един народ, поучен от преживяването на фашизма, може да оцени Ницше истински сериозно. Преди този опит всичко е било само романтична заигравка с мътни и неясни инстинкти, в чието пущане на свобода всъщност никой никога не е вярвал истински. Докато…

Може би същото се отнася и за нас – хората, четящи Пол Файерабенд откъм една страна, която вече знае, че резултатът от простото гласуване чрез мнозинство, поне в тази част на света, носи звучното име „чалга“.

Може би…

- 25-09-2011|Гост

Разделението между държавата и църквата е невъзможно. Християните не са се отнасяли с братска любов към хомосексуалните до средата на 20ти век. 19 века психически тормоз заради генетични различия.

- 25-09-2011|Kalin – Към Златко

Само веднъж съм коментирал текстове в този сайт, когато по повод книгата „Реквием за никого“ изразих моето отрицателно мнение относно опитите да се профанира същността на българската идиосинкразия.

В този случай от перото на Златко се ражда следния текст:

„Може би същото се отнася и за нас – хората, четящи Пол Файерабенд откъм една страна, която вече знае, че резултатът от простото гласуване чрез мнозинство, поне в тази част на света, носи звучното име „чалга“.“

Не знам каква точно алтернатива за власт се върти в главата на Златко, не знам също какво стойност той придава на чалгата, но едно е ясно, от страниците на това електронно списание се води систематична атака срещу качествата българската духовност. Разбира се, това е легитимно, но за мен си остава необяснимо защо тази преднамерен неприязън (за да не го нарека омраза)към онази земя и народ които така или иначе са видели неговото раждане още в онзи най-първи миг на болка и светлина. Може би Златко е патриот-мазохист, а може би най обикновен ренегат, каквито крачат много, особено по странство, където присмехът към „българската профанщина“ се превръща в модел на поведение.

- 29-09-2011|Майя Маркова – Пазете науката – ще ви потрябва!

Заглавието изразява личното ми мнение, но иначе ще се въздържа от споделяне на свои мисли. Вече съм получавала крошета в този сайт, задето защитавам науката, и се боя, че опитът да се защитава науката тук само засилва презрението на Златко към нея. Затова давам само линк към поста на „Оракула“ (блогър-лекар) „Махането на науката от антропологията“:

http://scienceblogs. com/insolence/2011/06/removing_science_from_anthropology_paral_1. php

И един цитат оттам, който ми изглежда много на място:

„Основаните на културата тълкувания трябва да се оценяват емпирично, дори ако това означава антрополозите да бъдат обвинени в пренебрегване на местните обичаи в полза на „господстващия“ научен метод… (Hames) описва хипотетично полево изследване, в което се установява, че децата на дадена общност умират от дизентерия или холера. „Дали трябва да приемем обяснението на местните, че децата умират… понеже някой нарушава табу и боговете са разгневени – пита той, – или да проучим как водоизточниците се замърсяват с изпражнения?“„

- 29-09-2011|Златко

Скъпа Майа,

с годините се научих да те обичам, малко като крива, но вярна съпруга, така че не се притеснявай от крошетата – те идват (все едно) от един гневлив, но верен съпруг:)

А инак, все си остава надеждата, че в процеса на взаимно кроширане, може би ще успеем не само да си натъртваме черепите, а и по малко да проникнем по-навътре в тях, нали?

(Пък и, оказва се, разните „не-научни“ диванета понякога пишат доста умни неща – ако човек е склонен да се вслушва не само в себе си, тоест).

С обич!

Златко

- 30-09-2011|Майя Маркова –:-)

Благодаря, Златко, прав си!

- 06-08-2013|Гост

Демократичността или „гласуването“ при Файерабенд не бива да се абсолютизира, тъй като акцентът е върху свободния „информиран“ избор дали една теория /в широкия смисъл на думата/ да бъде приета. Той не храни излишни илюзии по отношение на „мнозинството“, доколкото то „позволява“ с лекота да му бъдат налагани всевъзможни „парадигми“, но и дълбоко се съмнява в „научната“ добросъвестност на тези, които ги налагат.

В крайна сметка аз виждам във Файерабенд един модерен агностик, чиито възгледи са в идеален синхрон с концепцията за моделно зависимия реализъм. Няма абсолютни истини, никой не притежава „Ключовете на Рая“, но едно по-непредубедено приемане на други, конкурентни теории/идеи, концепции/ би ни помогнало да избегнем много грешки/включително войни/. Например, ако не бяхме забравили Аристарх/в полза на Аристотел, да речем/, християнството би могло да бъде много „по-човечна“ религия, тъй като хората нямаше да се възприемат като венец на творението, „център“ на света, след като нашата планета не е центърът на вселената. А кой ще отрече нуждата от такова отрезвяващо смирение?

Октомври 2011

Да убиеш въргозуняк

Автор: Любослава Русева

„Бай Гъцо Мърдавицата, сухоляв сгугушен парясник на около петдесет лазаря, с бутурясало лице и клепясали от стара балънма уши, излезе на сундурмата, прозина се до разгъчване (затуй му викаха и Гъцо), задръгна със скукушинени пръсти голия си кирливожълт корем, който се пелтееше като качамак изпод разпраната риза, па ръшна с нога бозолявото келаво псе на име Мърлю, което хръпаше току на чеперека, свило предните си сгъчкани и омъждуляни от ровляк лапи под приличната на туфа муцуна.“

Този откъс е от литературната пародия на Петър Незнакомов „Бай Гъцо Мърдавицата и Въргозуняка“, писана през 1965 г. „по образци на известни селски белетристи“. По онова време авторът се бъзика с цунамито от бездарни писатели, които си въобразяват, че като разказват за шътане, бъцкане и гълчавене, стават по-натурални реалисти, с претенция за народопсихологизъм.

А номерът бил следният:

Хващаш „Речник на блъгарский язик с тлъкувание речати на блъгарски и руски“, който Найден Геров наврандисал между 1895 и 1904 г., и наченяш да ръкотвориш с калема, за да уйдурдисаш на партийната рекомендация, като пътем се налабацаш с хлеб, пръждавици и барем винен помръзляк – според чалъма си и с оглед на приватния си мерак.

Затова, стига да си щрегар писач, т. е. да даяниш на ръмкане, което значи сърдцето ти да се не гърделисва в гръцмумя, кога ербап гяволи ти се изглафят през зъби, ти вече можеш да жъмкаш, дока’ свет светува, до прекиняне, че и изотгоре му.

През 1989 г., т. е. през последната година, когато се ходеше задължително на селски бригади, с мои състуденти по филология се изхитрихме да се запишем на т. нар. лов за архаични думи и устно наследство, който се явяваше алтернативен вариант за брането на чушки.

В резултат, обикаляйки уж най-затънтените родопски села, не събрахме почти нищо, но затова пък вечерите се забавлявахме с „преводи“ на „За кого бие камбаната“, например, на архаичен български език. После следваха литературно четене (или „художествена тлака“) и страхотевичен смях от страна на присъствующите моми и момци.

Още пазя тефтера, в който съм превела края на любимия си по него време „Идеален ден за лов на рибка бананка“ от Селинджър:

„Он загледа младата невяста, коя ждремеше на йедната постеля. Тога пошляпа към йедната дисага, па я разчекани и наизвади изпод потурите и кошулите револвер. Изгърмули куршума, зато па го завреца. Ойде на слободната постеля, навири пищова и хръпна олово в своята чутура.“

За това безобразие получих златен медал от станиол…

Малко по-късно, след като открихме Антъни Бърджес и неговата английско-руска игра на езика в „Портокал с часовников механизъм“ (нали помниш как Алекс и тримата му друзя бяха зафоргетили в холодната нощ къде е млечният бар „Корова“), се появи нова мода: да говорим на българско-английски. Все още неосъзнати 20- и няколко годишни пишлемета, които се имаха за смарт и продиджи, започнахме да дрънкаме: „Туй съ ѝ бъгнало нйещо, гоу да гъ ъпдейтниш нау и имидиътли да гъ сьейвниш!“.

Днес подобен „хумор“ ми изглежда особено нелеп, макар че се отнасям с нужното снизхождение към юношеските дивотии. Разказвам това по-скоро с молба – да си представиш как някой ни задължава да говорим по начина на селските белетристи, а комисии, които следят за „чистотата на езика“, по всяко време могат да ни глобят, стига да ни хванат в нарушаване на разпоредбите – било, понеже сме споменали в офиса за имейл от мениджъра на компанията, било понеже сме го ударили на майтап с „лайкни ми у фейсо туита“.

Невъзможно? Извънредно глупаво, но не и невъзможно! Защото точно това имат предвид авторите на два законопроекта „за защита“ на българския (от БСП и от „Атака“), въобразявайки си, че езикът е не само нещо хомогенно, но и подвластно на командно-административен подход.

„Да изчистим езика!“ – реват етикетиралите се като патриоти народни представители, но за разлика от първия пурист д-р Иван Богоров, който пише трогателната „Първичка българска граматика“ (1844 г.) и комуто дължим изчистването на речта ни от безброй ненужни русизми, които имат български аналози, те подхождат към заданието некомпетентно и, по-лошото – грубо, популистки и ретроградно. Най-важното: подхождат изключително цинично, доколкото зад благовидните предлози прикриват неизтребимия копнеж на родното статукво към капсулиране в уюта на провинциалното.

Мероприятието, с други думи, е прицелено отвъд проблема за „чуждиците“ в езика. Опит е за удряне на спирачки към нови хоризонти, и то във времена, когато светът е отворил обятията си за „чужденци“. Обявявайки българското за застрашено, ако рече да подаде глава от рачешката си черупка, тези зли енергии по същество прокопават бездна между „ние“ и „те“. Внушават, че „навън“ е опасно. Предупреждават с назидателно повдигнат показалец, че „там“ ще се запилеем като малките Хензел и Гретел в тъмната гора.

„Съвременният тоталитаризъм се е научил ловко да замаскира вечния бунт срещу свободата и разума, превръщайки го в поредното популярно движение“, казва Карл Попър в Отвореното общество и неговите врагове.

Запомни тези думи и си ги припомняй, когато видиш лицата на Берлускони, Путин или Бойко Борисов.

Заставай нащрек и когато чуеш призива да браним шкембе чорбата и домашната ракия.

Много, ама много внимавай, когато ти разправят, че ще бъдем претопени от циганите, а един ден направо ще изчезнем, както били изчезнали жителите на Атлантида и Великденските острови.

Онова, което би могло да ни погуби, не е „замърсяването“ на българския език, нито ниската раждаемост и емиграцията. В Холандия учат всички предмети и на английски, но нидерландският е все още жив. Едно време (ХVІ-и в.) и император Карл Пети, както изтъкваше „героят от Лайпциг“, е говорил на немски само с конете си, но немски в момента владеят около 95 милиона души.

А знаеш ли кой е най-обогатяващият се език в света? Английският, естествено!

Според последното изследване на Харвардския университет в него има 1 022 000 думи, като за едно хилядолетие речниковият му запас се е удвоил. Всяка година в английския влизат по 8500 нови думи, като голяма част от тях лингвистите не смогват да опишат и включат в речник, поради което ги наричат тъмна езикова материя.

Всичко това означава, че колкото по-отворено е едно общество, а съответно и езикът, на който говори, толкова по-живо е и годно да се развива. И обратното – колкото повече се затваря, „чистейки“ се като ариец от примеси, толкова повече – също като при браковете между роднини – нараства опасността от неговото израждане.

Имам обаче и добра новина.

Българският език, като всеки друг език, на който се говори всеки ден активно, не може да бъде затворен в кутия и заключен с десет катинара.

Фактът, че в новия речник на БАН са регистрирани 3000 попълнения, като 700 от тях са думи с ново значение, показва, че той се обогатява напълно в крак с времето и напук на чугунените глави, които копнеят да му сложат намордник. Означава още, че сам вижда къде точно е слабичък и гледа да навакса, милият. Там, където пък не успява, е най-ясният индикатор къде и ние като общество не успяваме.

Ще дам един пример с писмо от приятел, който бил на обучение за разработване на проекти, водено от англоезичен лектор:

„Първо лекторът каза, че всеки проект се зачева в нечия глава като vision. Преводачът преведе думата като „цел“. Всеки проект има своя objective, продължи лекторът. Преводачът преведе думата като „цел“. Много е важно да се определи какъв е проектният purpose, каза лекторът. Преводачът преведе думата като „цел“. Оттук нататък става по-лесно да се определи какъв е проектният goal. Преводачът преведе думата като „цел“. А също така да се дефинира проектният aim. Преводачът пак преведе думата като „цел“. Когато се случи същото и с target, лекторът не издържа. Колкото и да не разбираше български, усещаше, че всичките му термини се превеждат с една и съща дума, която поставя под въпрос фазите на проектния цикъл. „Ами това е българската дума за тези английски думи“, оправда се преводачът. Лекторът се притесни: „Не е възможно! Как тогава да обясня, че всеки от тези различни термини е име на отделен етап, като българската дума е една, целта не може да бъде една!“…

Да, ама при нас може. И езикът всъщност ни казва, че е беден не по своя вина. Беден е, понеже имаме проблем с планирането, а като планираме неуспешно, следва и планиран неуспех.

„Да почнем, пък ще видим…“; „Бе да пра’им нещо, пък каквото стане…“ и т. н., и т. н. – това сме ние и затова най-вероятно живеем така, както живеем.

Какво тогава бихме могли да направим?

Ще ти кажа какво направих аз, пък „да става, квото ще“!

Преди години, докато бях на стаж в Америка, един индийски гуру ме посъветва на великолепен английски как да се променя:

– Първо трябва да застанеш пред огледалото. После да погледнеш на образа си с очи, които не те харесват. В началото ще бъдеш потресена от видяното, но постепенно ще се научиш да възприемаш образа си все по-спокойно. Ти сама ще усетиш този момент и ще искаш да се промениш, но няма да знаеш откъде да започнеш. Да знаеш обаче, че вече си започнала – направила си най-важната крачка.

– Учителю, ами ако нямам огледало? – опитах се да вляза ловко в тона на притчовидното, след което самонадеяно му заобяснявах нещо за невидимото в душата, цитирайки разни мислители и Малкия принц.

– Ами купи си огледало тогава! – простичко отговори. – И научи по-добре английски, мамка му!

Този урок е от най-ценните, които съм получавала по щастливо стечение на обстоятелствата.

Огледалото, което си купих, е все още здраво. А от момента, в който се върнах в България, реших, че да се справяш с английския само криво-ляво, е сериозен недостатък.

Това обаче го реших, след като се заех да планирам как да развия живота си, давайки си сметка, че той си е мой, единствен, и никой няма да се погрижи по-добре за него, отколкото самата аз.

И до днес вървя по улиците като уча думи. Вадя от десния си джоб картонче с английската, написана върху едната страна, и с българската, написана върху другата. Повтарям десет пъти и прибирам картончето в левия джоб.

Смешно ли? Ами нека да е смешно. Трябва даже да е смешно и затова ще си позволя дори да дам акъл – нека правим същото с децата си, като на игра.

Впрочем забелязахте ли уловката? Не дадох съвет, ум или назидание, дадох акъл.

Във всяка дума, иначе казано, се крие специфичен нюанс и по тази причина всяка е толкова ценна, дъхава, уютна, топла, приласкаваща,… жива.

Пак по същата причина експериментите с езика се провалят, защото думите са предназначени да създават. Думата може да създаде несъществуващо до този момент явление, но ако явлението съществува и думата за него бъде забранена, то продължава да съществува.

Унищожаването на думата не унищожава онова, което тя назовава. Само обратното е вярно: създаването на дума зачева, ражда и отглежда явление, и именно това свещенодействие ни прави човеци по Негов „образ и подобие“.

За да не завършвам обаче чак толкова патетично, ще попрекаля с поредната история.

Докато бяхме в едно от родопските села, за които говорих в началото, дядо Й. обичаше по няколко пъти на ден да пребацва с подгъзурен куйрук разлятата помия на двора, между кочината и мръсовината. Веднъж някой го подкачи вярно ли е, че в плевнята му има въргозуняк, демек таласъм.

Дядо Й. се затътряви първо към обора, къде гледаше едно болно турмаче, после се бъцна у плевнята, за която беше попитан, след това се качи на чардака и огледа наоковръз, а накрая фана за дръжляка една гьостерица и побегна към комшията.

С колегите се спогледахме с недоумение, докато не разбрахме:

За дядо Й. самото споменаване на „въргозуняка“ беше достатъчно да го материализира.

Дядо Й. изпитваше страхопочитание пред думите. Обичаше ги, уважаваше ги, грижеше се за тях. Те бяха толкова крехки за него, колкото и болното турмаче в обора. Същевременно бяха толкова силни, колкото маната по асмата и градушката по цвета на дърветата. И в това сложно емоционално състояние дядо Й. хем гледаше да ги погали, хем трепереше нещо да не ги разсърди, щото да не се обърнат срещу него и да го попилеят.

Сп. „Плейбой“

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (21)

- 02-10-2011|БС2003

Авторката има амбиции, което е похвално, не е глупава, но човек не може да надскочи ръста си. Общо взето слаба работа.

- 02-10-2011|Maia

В случая преводачът е бил некадърен, не езикът – беден.

- 02-10-2011|Петя Георгиева

Тази статия въобще не говори за участта на съвременния български език.

Авторката се е плъзнала по повърхността на съвременните модни течения.

Напълно съм съгласна с предишните две мнения.

- 02-10-2011|Златко

Сладурите ми! Голямоформатни!

- 02-10-2011|ела

слабо и претенциозно, Русева започва да издъхва…само със самочувствие не става вече…

- 02-10-2011|Петър тивчев – Отзвук

Любослава, не обръщай внимание на горните критични бележки, авторките им толкова могат. Продължи, защото си абсолютно права.

- 02-10-2011|Росица Каменова

А на мен ми хареса, особено примерите са много живи и убедителни. Може би защото напоследък мисля по тези въпроси – за качеството на преводите от/на английски и как да се подобрят някои неща – идва ми точно в темата. Особено е радващо, че е било публикувано в „Плейбой“ – нека и читателите на това издание да се замислят малко за езика, на който говорим и пишем в родината, и как много хора „владеят в съвършенство пет езика“ … Дай, Боже, родният да го овладеем…

- 02-10-2011|БС2003

Езикът ни не е беден, a ние не го познаваме и не черпим от неговото богатство. Сещам се за Вазов и неговото стихотворение за българския език, и днес е нужно да го препрочетем. Не го препоръчвам на авторката, няма да ѝ помогне да излезе от заслепението, породено от собствените ѝ самовлюбеност и некомпетентност.

- 02-10-2011|Рени Нешкова

Умен материал на Любослава за номиналното значение на думите и онова, което се случва, когато се комбинират и се зафанем да обменяме мисли. А как се получават хубавите комбинации? Ето така се получават! Тя го е демонстрирала великолепно!

- 02-10-2011|румен леонидов – Всеки не може да пише така

Любослава успешно доказва, че е писач от класа. Аз я харесвам – пише умно, иронично, писателски. Златко, дай да четем още нещо от нея!

- 05-10-2011|Васил Антонов

Чудесно и задълбочено написано.

Поздравления Любослава.

Помнете Карл Попър!

- 09-10-2011|Николай Колев – Да убиеш……

Съгласен съм с част от тезите. Не приемам примера на Любослава. Преводачът в цитирания приемр е бил или калпав, или с много беден български речников запас или не му е бил ясен контекста на изложението на лектора. Иначе е възможно vision да се преведе като „виждане“, objective – като обект/предмет на това „виждане“, purpose – като „намерение“, goal – като финал или крайна „цел“ на нашите намерения, aim – като „насоченост на проекта“, а target – като планиран резултат. Препоръчвам и да прочете едно книжле на Боян Пенев от 1915 г., посветено на българското Възраждане.

- 17-10-2011|Николай Събев

Една поппоговорка гласи „Ако искаш да кажеш нещо ново, кажи го с прости думи, ако пък искаш да кажеш нещо старо, представи го нетрадиционно.“ Нетрадиционното изливане на думи със съмнителна семантика, повечето звукоподражателни и фонетикоасоциативни, не защитава езиковата свобода, ако това е тезата на авторката, и ако въобще има някаква теза. Себеизтъкването и е нелепо на фона на усещането за нулев авторитет и изглежда като самодоволството от ограничен и повърхностен мироглед. Добре би било да си определи vision, objective, purpose, goal и aim, преди да грифоманства, за да не изпада в противоречията, типични за мрънкачите.

- 17-10-2011|Златко

Уффф, хора, хайде стига с тия думи бе! Като ми се заплеснете такива по детайлите в шпакловката, само и само за да докажете колко умело можете да словоплетствате! А че тук става дума не за думи, а за политика, умници мои милички, това няма ли най-после някой да го отбележи? Че става дума не толкова за съвременния bulgarian Sprache, lingua Bulgariana, или както щете там го наречете, а за опитите на такива като вас чистници да го заключат в корсет и да не му позволят да се развива, защото, видите ли „чужденците ще ни развалят“. Това кой да го забележи и отбележи, а, мили мои любознателничета?

- 17-10-2011|Maia

Дебела е шпакловката, затова не се вижда градежът отдолу, ако позволите да използвам вашата метафора. Да не говорим, че е баят рехав този градеж. Словоплетството наистина е болест, но не обвинявайте читателите си в него.

- 17-10-2011|Кирил Топалов – Много добра

Много ми хареса статията.

- 20-10-2011|Людмила Ламбовска

Браво, Любослава!

Прекрасен текст! Два пъти го прочетох и пак ще се връщам към него, когато ми омръзне да се въргалям в обора на ежедневния език! Ароматен и наситен е като парфюм!

- 20-10-2011|Джони

Дори думата „чуждица“, която звучи много родно, е измислена и внесена в езика през Възраждането. Обикновено не си даваме сметка, че почти целия ни език се стои от нови думи, които не са съществували в езика преди възроденците да ги изимислят и наложат. В Рибният буквар срещаме например следните думи които Петър Берон е сметнал да поясни като „мъчни“: виноват/кабахатлия/, покаях/станах пишман/, лукавите/ширетите/ състояние/хал/, причината/себепът/, оръжието /силяхът/, корабли/гемии/, урок/мадимата/, аритметика/хисап/, обучават/алашадисват/, целител /хекимен/, целба /илач/. Хиляди примери могат да се вземат от другите възрожденци, Славейков например пояснява дори любов /севда/, обичай/адет/. Според Райно Попович, Христоития, по български значело „поучение на добри табихети и тербиелии науки“. Различните варианти на неологизмите воюват в пресата като едни се налагат: покаях, лукав, състояние, причина, предмет, други не успяват да се наложат -целба, трети се налагат в друга форма -виноват-виновен, корабли-кораби, четвърти сеналагат с друго значение. Това, че някои от думите съществуват в църковнославянския и други славянски езици, ни най-малко не променя факта, че са нови за езика и имат конкретни автори, тъй като църковнославянскит не се разбира от никои, дори свещениците в най-добрия случай го четат и много рядко го разбират/както е често и сега/, а според Славейков, учениците го цъцрат като сварки и ни вък не разбират. Това че езикът е изцяло нов и по-лесно могат да бъдат изброени старите думи, отколкото безбройните нови думи, ни най-малко не смущава възрожденците, езиковедите и писателите да го определят като естествен и народен и говорим. Проф. Шишманов стига дотам,, че твърди, че дори есперантото е естествен език, защото бил взел най-добрто от другите езици. Това е съчетано по странен начин с отхвърлянето и присмех на по-късен етап на неологизмите, като се забравя, че всъщност огромното мнозинство от думите са неологизми, които не са били говорими, а наскоро наложени и авторски. Така думата „своица“ няма късметът на по-рано наложения неологизъм „чуждица“ и става дори обект на присмех, при положение че и двете са нови думи. Много интересни примери и анализи за този парадоксален процес има в книгата на Албена Хранова „Езикът и неговите речи“, богат материал от речниците се намира у Веса Кювлиева „Българското речниково дело през Възраждането“

- 11-09-2013|007 – чудно ми е само

как дядо Й. си е подгъзурвал куйрука… и отде у него куйрук /сиреч опашка/?:)

- 12-09-2013|П. Вълков

АМИ АКО Е ОБРАТНО…

Неразборията в мненията по повдигнатите в статията проблеми идва от липсата на център в това писание, сиреч-цел, цел, цел, което натрапливо се повтаря в речта на нашия злощастен преводач, а едва тогава-с ясното поставяне на задачата с последователно и непротиворечиво извеждане на тезите нещата ще вървят към своя логичен завършек. Справедлив е упрекът на авторката спрямо някои от тогавашните писатели(повече от сегашните поне не страдат от детската болест да стилизират диалектна реч), но и тя приема тяхното оръжие-върти се в обсега на словото само за себе си извън конкретен контекст. В този порядък може да се допълни и с някои от „сериозните“ ни писачи на историческа тема с прекалената им употреба на архаизми, нацвъкани в края на книгите им в словници, повечето от които и самите писатели едва ли разбират, но все таки „онова историческо време“ не е и „уловено“, остава само досадата от безцелното бъблене на създателите им, сякаш се дъвчи стирупор…

Няколко години, преди да отиде на тази експедиция авторката, у нас се развихри психична епидемия с „Вълшебното огледало“ на Николай Хайтов, където извън хулите срещу проф. Янакиев се открива пак същата болежка-въртене в кръг до отделната дума. В един от филмите си дори Николай Хайтов, прихванат от натраплива психоза(патологична фиксация), докато не набута в устата на персонажа си десетина пъти думата шибульчица, за да предаде „достоверност и народно звучене“ на изказа

си, не се успокои. В разразилата се дискусия за битието на езика ни подхвърлихме мнение в пресата, че на наративно равнище Николай Хайтов и Йордан Радичков са с ясна маркировка на диалектните ареали, откъдето произхождат, но кой да чуе? Ще го кажа по народному: става дума за строеж на изказванията, повечето от които не са стилизация, а дразнеща имитация или невъзможност да се преодолеят вродените стереотипи от провинциалната среда. Принципът на реципрочност действа безотказно: както посоченият вече наш преводач негов колега в странство хич няма и да се загълфиква от „шареното слово“ на нашенските производители на книжнина(писател е високо звание за мен) и ще го предаде едно към едно на неутрален изказ. И какво остава? След фабулните излишества и дразнещи словоблудства на ниско равнище лъсва оскъдицата на значим замисъл-остра сюжетна недостатъчност… Тук вече „своеобразието на родната ни писменица“ не става и за патерици, за да се излезе от хлътването в батака, който сами си създаваме…

През 60-те години на ХХ век в уличното слово битуваха „преводи“, по-скоро снизявания, на творби от големите ни поети на местните говори. Сега да се чуят, могат да предизвикат само погнуса. По повод препеалците на Никола Вапцаров на писмено- регионалната форма на българския език в СР Македония се поблазних да събера „преводи“ от родния му бански говор до трънския диалект, за да отговоря на скопските фолклорни субекти, но ми липсваше Санчо да се сбие със селяндурите(на руски словото за такива е повече от хубаво-смердь) и хвърлих бумагите в коша…

По този повод има и виц.“-Деца, в това „АХ!“ на „Червените ескадрони“ се съдържа всичко, което има да ни каже поетът.-Ами, другарко Петрова, защо Смирненски и приятелите му не са излезли на някой хълм и се провикнат:“АХ!“, а не да ни мъчи сега с разбор на написаното от него?“…

Когато не ми иде отвътре да спретна цялостно изказване, по неволя стигам до „нямам думи“…

- 12-09-2013|Златко

М-да. Описаната от Петър Вълков ситуация я преживях директно на гърба си, когато бях натоварен със задачата да редактирам превода на един наш роман, преведен тук на немски – роман точно от този сорт, дето за да го прочетеш, трябва да разгръщаш стари речници. А на немски стана пълна боза и му лъсна всичката празнота, щото какво се оказа накрая? То тук нямало никаква история, има само словесни извъртулки всякакви…

Но пък има и гениални хора, като Милен Русков например, които успяват да напипат магията. така че не може да се осъжда играта с езика по принцип. Въпросът е там, че я умее само един на милион, ако и толкова ги има такива хора…

Отговорността на интелектуалците, отново

Автор: Ноам Чомски

Тъй като често не успяваме да видим онова, което се намира пред очите ни, може би не е чак толкова учудващо, че най-близкото е напълно невидимо. Току-що станахме свидетели на конструктивен пример: изпращането от президента Обама на 79 командоси в Пакистан на първи май, за да изпълнят планираното убийство на основния заподозрян за терористическите нападения от 11 септември, Осама бин Ладен. Макар че обектът на операцията, невъоръжен и без особена охрана, би могъл да бъде лесно арестуван, той беше просто убит, а тялото му хвърлено в морето без аутопсия. Операцията беше наречена „справедлива и необходима“ от либералната преса. Няма да има процес, както беше при нацистките престъпници – един факт, непропуснат от правните авторитети в чужбина, които одобряват операцията, но възразяват срещу начина, по който е била проведена. Както ни припомня Елен Скари, забраната на убийството в интернационалното право се простира назад до яростното отрицание на тази практика от Абрахам Линкълн, който осъжда призива към убийство като „международно беззаконие“ през 1863 – едно „безчинство“, на което „цивилизованите нации“ гледат с „ужас“ и което заслужава „най-сурово наказание“.

През 1967, пишейки за измамите и изопаченията, съпровождащи американската инвазия във Виетнам, аз говорих за отговорността на интелектуалците, заимствайки фразата от едно важно есе на Дуайт Макдоналд, писано след Втората световна война. Сега, когато наближава десетата годишнина от 11 септември, и след широкото одобрение в Съединените щати на убийството на основния заподозрян, ми се струва подходящо да разгледам този въпрос отново. Но преди да помислим за отговорността на интелектуалците, струва си да изясним за кого точно става дума.

Понятието за интелектуалци в модерния смисъл на думата получава известност с „Манифеста на интелектуалците“ от 1898, написан отДрайфусарите, въодушевени от отвореното протестно писмо на Емил Зола до президента на Франция, в което той осъжда както показния процес срещу френския артилерийски офицер Алфред Драйфус, обвинен в държавна измяна, така и последващото му прикриване от страна на армията. Позицията на Драйфусарите представя образа на интелектуалците като защитници на справедливостта, противопоставящи се на властта смело и последователно. Но те едва ли са били виждани по този начин в онова време. Малцинство сред образованите класи, Драйфусарите биват ожесточено осъдени от основното течение на интелектуалния френски живот, особено от някои известни фигури, идещи от „безсмъртните сред силно анти-драйфусарската френска Академия на науките“, както пише Стивън Люк. За романиста, политик и анти-драйфусар Морис Баре, драйфусарите са „анархисти от преподавателския подиум“. За един друг от тези безсмъртни, Фердинанд Брюнетиер, самата дума „интелектуалец“ означава „една от най-смехотворните ексцентричности на нашето време – имам пред вид претенцията на различни издигащи се писатели, учени, професори и филолози, да достигат ранга на свръхчовеци“, които се осмеляват да „третират нашите генерали като идиоти, нашите социални институции като абсурдни, а традициите ни – като нездрави“.

Кои тогава са интелектуалците? Малцинството, вдъхновено от Зола (който е осъден на затвор за клеветничество, и принуден да избяга от страната)? Или безсмъртните от академията? Въпросът продължава да звучи във времето, под друга форма, и днес ни предлага рамка, в която да определим „отговорността на интелектуалците“. Фразата е двусмислена: отнася ли се тя до моралната отговорност на интелектуалците като почтени човешки същества, способни да използват привилегията и статуса си, за да насърчават каузите на свободата, справедливостта, милостта, мира, и други подобни сантиментални грижи? Или тя се отнася до ролята, която се очаква те да играят – служейки, а не уронвайки престижа, на установените институции?

• • •

Един възможен отговор се появява по време на Първата световна война, когато известни интелектуалци от всички страни-участници се заемат с ентусиазирана поддръжка на собствените си държави.

В техния „Манифест на 93 немски интелектуалци„, някои от водещите фигури в една от най-просветените държави в света, призовават Запада да „има вяра в нас! Вярвайте, че ние ще проведем тази война до край като цивилизована нация, за която наследството на Гьоте, Бетовен и Кант, е също толкова свято, колкото и нашите собствени огнища и домове.“ Колегите от другата страна на интелектуалните окопи им се противопоставят също толкова равностойно в името на благородната кауза, но стигат още по-далеч в себеласкателството. В The New Republic те обявяват: „Ефективната и решителна работа в подкрепа на войната беше извършена от … една класа, която трябва да бъде описана общо, но неопределено, като ‚интелектуалци‘„. Тези прогресивни хора вярват, че те осигуряват влизането на САЩ във войната „под влиянието на една морална преценка, достигната след максимално обмисляне от по-задълбочените членове на общността.“ Всъщност те са жертви на измислиците на Британското министерство на информацията, което тайно се опитва „да направлява мислите на повечето хора по света“, но особено мислите на американските прогресивни интелектуалци, които биха могли да насъскат една пацифистки настроена страна към военна треска.

Джон Дюи е впечатлен от великите „психологически и възпитателни уроци“ на войната, която доказва, че човешките същества – и по-точно, „интелигентните мъже от общността“ – могат да „схванат човешките проблеми и да ги направляват… разумно и интелигентно“, за да постигнат преследваните цели, достойни за възхищение по дефиниция.

Не всички прекрачват линията така покорно, разбира се. Забележителни фигури като Бъртранд Ръсел, Юджийн Дебс, Роза Люксембург и Крал Либкнехт, са осъдени, подобно на Зола, на затвор. Дебс е наказан с особена строгост – десетгодишна присъда за повдигане на въпроси, касаещи „войната за демокрация и човешки права“ на президента Уилсън. Президентът му отказва амнистия след като войната е приключила, макар че Хардинг в края на краищата се смилява. Някои, като Торстейн Веблен, биват наказани, но по-малко строго; Веблен е уволнен от поста си в Хранителната администрация, след като е подготвил доклад, в който се посочва, че недостигът на работна ръка в селското стопанство би могъл да бъде преодолян, ако се прекрати бруталното преследване от страна на Уилсън на работниците, особено на International Workers of the World[102]. Рандолф Бърн е осъден от прогресивните журналисти след като е разкритикувал „лигата на доброжелателните империалистически нации“ и техните екзалтирани усилия.

Моделът на насърчение и наказание е познат от цялата история: хората, които се подредят в подкрепа на държавата обикновено биват хвалени от интелектуалната общност, а онези, които отказват, биват наказвани. Така в хода на времето Уилсън и прогресивните интелектуалци, които му предлагат услугите си, се оказват силно почитани, но не и Дебс. Люксембург и Либкнехт са убити и никога не са били герои на интелектуалния мейнстрийм. Ръсел продължава да бъде яростно осъждан чак до смъртта си – и все още е критикуван в сегашните му биографии.

През 1970-те известни учени разграничиха по-открито двете категории интелектуалци. Една студия от 1975 на име Кризата на демокрацията, обозначава смехотворните ексцентрици на Брюнетиер като „ценностно-ориентирани интелектуалци“, които изправят демократичното правителство пред „едно редизвикателство, което е, поне потенциално, също толкова сериозно, колкото и ония, поставяни в миналото от аристократични клики, фашистки движения и комунистически партии“. Сред останалите си злодеяния, тези опасни същества „се посвещават на уронване престижа на ръководството, на предизвикателства към властта“; те предизвикват институциите, отговорни за „възпитанието (indoctrination) на младежта“. Някои дори пропадат дотам да поставят под въпрос благородните подбуди на военните цели, като Бърн например. Това осъждане на негодяите, които подлагат властта и установения ред на съмнение, беше направено от либералната интернационалистка Трилатерална комисия; администрацията на Картър беше до голяма степен набрана от техните редове.

Също като прогресивните от The New Republic по време на Първата световна война, авторите на Кризата на демокрацията разширяват понятието „интелектуалец“ отвъд смехотворните ексцентрици на Брюнетиер, за да включат в него и по-добрия вид: „технократски и политически-ориентираните интелектуалци“ – отговорните и сериозни мислители, които се посвещават на конструктивната работа по оформяне на политиката вътре в установените институции и които осигуряват правилното възпитание на младежта.

Дюи се нуждаеше само от няколко години, за да се премести от „отговорните и политически-ориентирани интелектуалци“ от Първата световна война към редиците на „анархистите от преподавателския подиум“, тъй като малко по-късно той осъжда „несвободната преса“ и поставя въпроса „как е възможно да има реална интелектуална свобода и социална отговорност в по-голям мащаб при съществуващия икономически режим“.

Нещото, което особено безпокоеше Трилатералните учени, беше „ексцесът от демокрация“ по време на трудните времена, 1960-те, когато някои обичайно пасивни и апатични части от населението навлязоха в политическата област, за да предявят собствени искания: малцинства, жени, младежи, възрастни хора, работещи хора… накратко, населението, понякога наричано „специалните интереси“. Те трябва да бъдат разграичавани от онези, които Адам Смит наричаше „господарите на човечеството“, които са „принципните архитекти“ на правителствената политика и преследват собствената си „безчестна максима“: „Всичко за нас и нищо за останалите хора“. Ролята на господарите в политическата област не е осъждана, или дискутирана, в Трилатералния том, вероятно защото господарите представляват „националния интерес“, подобно на ония, които аплодираха на самите себе си за това, че водеха страната към война след като „максималното обмисляне, от по-задълбочените членове на общността“, беше достигнало своята „морална преценка“.

За да преодолеят огромното бреме, наложено на държавата от специалните интереси, Трилатералистите призоваха за повече „умереност в демокрацията“ – едно завръщане към пасивността от страна на по-малко заслужаващите, и може би дори завръщане към щастливите дни, когато „Труман беше в състояние да управлява страната в сътрудничество със сравнително малък брой адвокати и банкери от Уол Стрийт“, а демокрацията по тази причина процъфтяваше.

[…]

• • •

Тъй като силата обикновено надделява, интелектуалците, които служат на правителствата си, се считат за отговорни. У дома, във всеки случай.

Що се отнася до враговете, разграничението между двете категории интелектуалци се запазва, но с преобърнати ценности. В стария Съветски съюз, ценностно ориентирани интелектуалци бяха уважаваните дисиденти, докато ние изпитвахме само презрение към апаратчиците и комисарите – тамошните технократски и политически-ориентирани интелектуалци. По същия начин в Иран ние почитаме само смелите дисиденти и осъждаме ония, които защищават религиозния истеблишмънт. Както и по повечето други места.

Почетната дума „дисидент“ се използва избирателно. Тя разбира се не се отнася, заедно с положителните си конотации, към ценностно-ориентираните интелектуалци у нас, или към ония, които се борят срещу поддържаната от САЩ тирания в чужбина. Нека вземем за пример интересния случай с Нелсън Мандела, който беше отстранен от официалния списък на терористите едва през 2008, и сега вече може да пътува из Съединените щати без специално разрешение.

Преди двадесет години той беше криминален водач на една от световните „по-известни терористични групи“, според един доклад на Пентагона. Това е, защото президентът Рейгън трябваше да поддържа режима на апартейд, да увеличава търговията с Южна Африка в нарушение на санкциите, наложени от конгреса и да поддържа набезите на Южна Африка в съседни страни, които доведоха, според ООН, до 1,5 милиона смърти. Това е само един от епизодите във войната срещу тероризма, която Рейгън беше заявил, че ще води против „чумата на модерното време“, или, както се изрази държавният секретар Джордж Шулц, едно „завръщане към варварството в модерното време“. Към това можем да добавим стотиците хиляди трупове в Централна Америка и Близкия Изток, сред другите ни постижения. Едва ли е за учудване, че Великият комуникатор е почитан от учените от Института Хувър като колос, чийто „дух изглежда броди из страната, наблюдавайки ни като някакъв топъл, добронамерен дух“, наскоро почéтен още веднъж чрез статуя, изправяща се срещу американското посолство в Лондон.

Латиноамериканският пример е особено показателен. Онези, които призоваваха към свобода и справедливост в латинска Америка, не се допускат в пантеона на почитаните дисиденти. Например, една седмица след падането на Берлинската стена, шест видни латиноамерикански интелектуалци, всички те йезуитски свещеници, бяха взривени по директно нареждане на салвадорското върховно командване. Извършителите бяха от елитен батальон, въоръжен и подготвен от Вашингтон, който вече беше оставил след себе си ужасяваща следа от кръв и терор, и току-що беше се завърнал от поредните тренировки в центъра за специална военна подготовка „Джон Ф. Кенеди“ във Форт Браг, Северна Каролина. Убитите свещеници не бяха почетени като уважавани дисиденти, нито пък бяха други хора като тях, из цялото полукълбо. Уважавани дисиденти са онези, които призоваваха за свобода във вражеските региони на източна Европа, които със сигурност също са страдали, но в никакъв случай до такава степен колкото събратята им от Латинска Америка.

Разграничението си струва да бъде разгледано, и то може да ни каже много неща за двата различни смисъла на фразата „отговорност на интелектуалците“, както и за самите нас. Не подлежи на сериозно съмнение казаното от Джон Kоутсуърд в наскоро публикуваната в КеймбриджИстория на Студената война, че от 1960 до „колапса на Съветите през 1990, броят на политическите затворници, жертвите на мъчения и екзекуциите на не-агресивни политически дисиденти в Латинска Америка, далеч надхвърля онзи от Съветския Съюз и неговите източноевропейски сателити“. Сред екзекутираните има множество религиозни мъченици, а е имало и немалко масови кланета, последователно поддържани и лансирани от Вашингтон.

Но защо тогава е нужно разграничението? Може да се спори, че онова, което се случи в Източна Европа, е далеч по-важно от съдбата на Юга, намиращ се близо до нас. Интересно би било да се види как би изглеждал този аргумент, ако бъде произнесен ясно и отчетливо. Интересно би било също да се разгледа аргумента, обясняващ защо е нужно да игнорираме някои елементарни морални принципи – а сред тях и онзи, че ако сме сериозни по отношение на страданието и жестокостите, на справедливостта и правата на човека, то би трябвало да съсредоточим усилията си там, където можем да извършим най-много добро – а това по правило означава, където споделяме отговорността за случващото се. Ние не изпитваме трудности когато изискваме от враговете си да следват такива принципи.

Малцина от нас се интересуват от онова, което Андрей Сахаров или Ширин Ебади казват за престъпленията на САЩ или Израел; ние им се възхищаваме заради онова, което те казват и вършат против престъпленията в собствените си страни. Това заключение се отнася в далеч по-голяма степен до онези, които живеят в по-свободни и демократични общества, а следователно разполагат с повече възможности за ефективни действия. Интересно е, че сред най-уважаваните ни среди действията и практиката са буквално противоположни на онова, което изискват елементарните морални ценности.

[…]

Но разбира се, много по-приятно е спокойно да възхваляваме протестите срещу злодеянията на официалните си врагове – една хубава дейност, която обаче не е сред приоритетите на ценностно-ориентирания интелектуалец, който взема отговорностите на тази позиция по-сериозно.

Жертвите в нашите собствени региони, за разлика от ония във вражеските страни, биват не само игнорирани и бързо забравени; те биват и цинично обиждани. Един поразителен пример за това се появи само няколко седмици след убийството на латиноамериканските интелектуалци в Ел Салвадор. Вацлав Хавел посети Вашингтон и говори пред една съвместна сесия на Конгреса. Пред запленената си аудитория, Хавел възхвали „защитниците на свободата“ във Вашингтон, които „разбират отговорността, която следва от това“ да бъдеш „най-могъщата нация на света“ – тоест по същество, и тяхната отговорност за бруталното убийство на неговите салвадорски колеги малко преди това.

Либералната интелектуална класа беше очарована от представянето му. Хавел ни напомня, че „живеем в романтично време“, избликна Антъни Луис. Други известни либерални коментатори се наслаждаваха на хавеловия „идеализъм, неговата ирония, неговата човечност“, докато той „проповядваше трудната доктрина на личната отговорност“, а Конгресът „очевидно се пукаше от респект“ пред неговия гений и интегралност, и се питаше защо в Америка липсват толкова дълбоки интелектуалци, които „да издигат моралността над собствения ни интерес“ по такъв начин, възхвалявайки ни заради измъчваните и обезобразени тела, изпъстрящи страните, които сме оставили да живеят в мизерия. Няма защо да се маем над въпроса каква би била реакцията, ако бихме чули отец Елакуриа, най-известният сред убитите йезуитски интелектуалци, да произнася подобни думи пред Думата, след като елитни сили, въоръжени и тренирани от Съветския съюз, биха убили Хавел и някои от неговите сподвижници – нещо напълно непредставимо.

Убийството на бин Ладен също отправя вниманието към нашите собствени жертви. Няма какво чак толкова да се каже за тази операция – включително и за готовността на Вашингтон да предизвика сериозен риск от голяма война и дори изтичане на радиоактивни материали към джихадистите, както вече съм говорил на други места. Нека поговорим за избора на името: операция Джеронимо. Името предизвика ярост в Мексико и срещу него протестираха групи на американските индианци в Съединените щати, но изглежда нямаше по-нататъшно отбелязване на факта, че Обама идентифицира бин Ладен с индианския вожд на апахите. […] Ние сигурно бихме реагирали по-различно, ако немското Луфтвафе беше нарекло изтребителите си с имена като „евреин“ или „циганин“.

[…]

• • •

Ако отговорността на интелектуалците се отнася до тяхната морална отговорност като почтени човешки същества, разполагащи с възможността да използват привилегиите и статуса си, за да подпомагат каузите на свободата, справедливостта, милостта и мира – и да говорят не само за злодеянията на нашите врагове, но, далеч по-важно, и за престъпленията, в които сме въвлечени самите ние, и които можем да прекратим или направим по-малко вредни, то как тогава трябва да мислим за 11 септември?

Идеята, че 11 септември „промени света“ е широко разпространена, разбира се. Събитията от този ден със сигурност имаха огромни последствия, както у дома, така и по света. Едно от тях беше, че президентът Буш отново обяви войната срещу тероризма, започната от Роналд Рейгън. (По това време тя вече беше „направена да изчезне“, за да заемем фразата на нашите любими латиноамерикански убийци и мъчители – може би защото последствията ѝ не подхождаха добре към нашите предпочитани образи за самите себе си.) Друго следствие беше инвазията в Афганистан, а след това Ирак, а в по-ново време и военните интервенции в няколко други страни в региона, както и регулярните заплахи за нападение срещу Иран („всички опции са открити“, според стандартната фраза). Разходите, във всеки случай, бяха гигантски. Това предполага един доста очевиден въпрос, задаван не за първи път: а имаше ли някаква друга алтернатива?

Известен брой анализатори вече отбелязаха, че бин Ладен е постигнал огромни успехи във войната си срещу Съединените щати. „Той отново и отново твърдеше, че единственият начин да се прогонят САЩ от мюсюлманския свят и да се победят техните сатрапи, е да се въвлекат американците в поредица от малки, но скъпи войни, които в края на краищата да ги доведат до банкрут“, писа журналистът Ерик Марголис.

Съединените Щати, първо при Джордж У. Буш и след това при Барак Обама, се втурнаха право в капана на бин Ладен… Раздутите до гротеска военни разходи и пристрастяването към дълговете… са може би най-гибелното наследство от действията на човека, който смяташе, че може да победи Съединените щати.

Един доклад на проекта за изчисляване на разходите по войната на института Уотсън към университета Браун, оценява окончателната сметка на около 3,2-4 билиона (trillion) долара. Впечатляващо постижение на бин Ладен.

Че Вашингтон възнамерява да се втурне в капана на бин Ладен беше очевидно начаса. Майкъл Шойер, старшият анализатор на ЦРУ, отговорен за издирването на бин Ладен от 1996 до 1999, пише: „Бин Ладен беше изключително прецизен при изброяването на причините, накарали го да ни обяви война“. Ръководителят на ал Кйада, продължава Шойер, „се е заел с това да промени драстично политиките на САЩ и Запада по отношение на ислямския свят.“

И, както обяснява Шойер, бин Ладен е успял до голяма степен: „Военните сили и политиките на САЩ довършват радикализацията на ислямския свят – нещо, което Осама бин Ладен се опитваше да постигне със значителен, но не и пълен успех от ранните 1990 години насам. В резултат на това аз смятам, че Съединените американски щати си остават единственият незаменим съюзник на бин Ладен.“ И вероятно все още са, дори и след смъртта му.

Има добри основания да се смята, че джихадисткото движение би могло да бъде раздвоено и подкопано след атаките от 11 септември, които бяха силно разкритикувани вътре в движението. Освен това, „престъплението срещу човечеството“, както те справедливо бяха наречени, би могло да бъде третирано като престъпление, с международна операция, целяща залавянето и арестуването на заподозрените. Това беше осъзнато още непосредствено след атаките, но подобна идея дори не беше разгледана от хората в правителството. Изглежда, че не беше обърнато никакво внимание на талибанското предложение – колко сериозно, ние никога няма да узнаем – да се предоставят лидерите на ал Кайда за съдебен процес.

[…]

• • •

Изглежда съществува някакъв вид историческа закономерност, според която интелектуалците-конформисти – ония, които поддържат официалните държавни цели и игнорират или обясняват рационално официалните престъпления, биват почитани и привилегировани в собствените си общества, а ценностно-ориентираните биват наказвани по един или друг начин. Този шаблон може да бъде проследен назад до най-ранни времена. Именно човекът, обвинен в корумпиране на атинската младеж, беше принуден да изпие отровата, по същия начин, по който драйфусарите бяха обвинени в „корумпиране на душите и, с течение на времето, на цялото общество“, а ценностно-ориентираните интелектуалци от 1960-те бяха обвинени в това, че пречат на „възпитанието на младежта“.

В еврейските религиозни текстове се откриват образи, които по днешните стандарти са интелектуалци-дисиденти, наречени „пророци“ в английския превод. Те са предизвиквали ожесточен гняв сред управляващите елити с критичния си геополитически анализ, с осъждането на престъпленията на властимащите и призивите за справедливост и грижа за бедните и страдащите. Крал Ахав, най-злият от всички крале, порицава пророка Елиа като омразник на Израел, първият „мразещ себе си евреин“ или „анти-американец“, сред модерните му събратя. Пророците са били преследвани жестоко, за разлика от дворцовите ласкатели, които по-късно са осъдени като фалшиви пророци. Шаблонът е разбираем. Би било учудващо, ако нещата се бяха развили другояче.

Що се отнася до отговорността на интелектуалците, струва ми се, че тук няма особено много за казване освен няколко прости истини. Обикновено интелектуалците са привилегировани – и това е просто наблюдение, касаещо използването на понятието. Привилегиите са свързани с възможности за облагодетелстване, а облагодетелстването носи със себе си отговорности. Всеки от нас тогава се намира пред своя собствен избор.

Източник

Аврам Ноам Чомски (род. 1928) е американски лингвист, философ, когнитивен учен и активист. Той е професор (емеритиран) в Департамента по лингвистика и философия към Масачузетския технологически институт (MIT), където е работил в продължение на повече от 50 години.

Коментари (8)

- 30-09-2011|БС2003

На човечеството са нужни мъдреци като Чомски.

- 03-10-2011|Гост

Не, не са (нужни на човечеството „мъдреци“ като Чомски), който просто не може да се помири с помръкващата слава на името си и с това, че новите веяния на времето явно го подминават. Неграмотността на преводача, обаче надхвърля поредната блудкава статия на Чомски.

- 17-10-2011|Яни Милчаков

От Ноам Чомски – възхвалителят на Пол Пот акъл не ща! Защо, апропо, този „мъдрец“ не вземе да се засели в Северна Корея, Беларус или Иран, т. е-в страни, където управляват според неговите политически идеали? Преводът на статията е направо катастрофа, но все тая- и да е перфектен, левичарските глупости на „световния интелектуален и морален авторитет“ са си същите.

- 17-10-2011|Златко

„Възхвалител?“ Това пък що ще рече?

Цитат:

I mean the great act of genocide in the modern period is Pol Pot, 1975 through 1978 – that atrocity – I think it would be hard to find any example of a comparable outrage and outpouring of fury and so on and so forth.“ -- Noam Chomsky, in the documentary „Manufacturing Consent,“

- 18-10-2011|Майя Маркова – за Камбоджа

Добре известно е, че Чомски е защитник на режима на Пол Пот и омаловажава зверствата му. Ето какво е писал в съавторство с Едуард Херман през 1977 г.:

„Refugees questioned by Westerners or Thais have a vested interest in reporting atrocities on the part of Cambodian revolutionaries, an obvious fact that no serious reporter will fail to take into account. To give an illustration of just one neglected source, the

London Economist (March 26, 1977) carried a letter by W. J. Sampson, who worked as an economist and statistician for the Cambodian Government until March 1975… After leaving Cambodia, he writes, he „visited refugee camps in Thailand and kept in touch with Khmers,“ and he also relied on „A European friend who cycled around Phnom Penh for many days after its fall [and] saw and heard of no … executions“ apart from „the shooting of some prominent politicians and the lynching of hated bomber pilots in Phnom Penh.“ He concludes „that executions could be numbered in hundreds or thousands rather than in hundreds of thousands,“ though there was „a big death toll from sickness“ -- surely a direct consequence, in large measure, of the devastation caused by the American attack… And his estimate of executions is far from unique… If postwar Cambodia is more similar to France after liberation, where many thousands of people were massacred… then perhaps a rather different judgement is in order. That the latter conclusion may be more nearly correct is suggested by the analyses mentioned earlier.“

here

- 18-10-2011|Майя Маркова – още за Чомски и Камбоджа

Който има време да чете дълги текстове и му се четат, може да види това:

Averaging Wrong Answers:

Noam Chomsky and the Cambodia Controversy

here

То е от сайт, посветен на историята на Камбоджа, и ми изглежда сериозно.

- 18-10-2011|Златко

Всичко, което разбрах от (беглото преглеждане) на последния споменат текст е, че Чомски е писал и говорил много различни неща по въпроса за режима в Камбоджа, и че някои от тях са силно противоречиви. Дотук добре, тъй като изглежда действително има основания да му се приписва идеологическа избирателност при критикуването на политически престъпления. Оттук нататък обаче според мен започва една по-сериозна дискусия и, ако ми позволите, аз бих я започнал със серия от въпроси.

И така:

1. С какво нашата позиция е различна от онази, която уж критикуваме, след като изходното ни твърдение е същото като онова, което критикуваме: „няма да обръщам внимание на това и това, не защото само по себе си е невярно или слабо, а защото е писано от…“

Диалектически материализъм в действие?

2. „Акъл не ща“ е известна наша премъдрост, отнасяща се до различни, и в различна степен презирани групи от хора: например такива, които пикаят клекнали (сори, всички го знаем и не виждам смисъл да го премълчавам тук). Означава ли това, че тя притежава някаква валидност?

3. Горният текст не дава ни най-малко основание да се смята, че политическите идеали на Чомски се ориентират около страни като Северна Корея, Беларус или Иран. Аз действително не го познавам в достатъчна степен, но все пак бих искал нещо, подплатено с малко повече аргументи, когато става дума за не съвсем маловажни политически пристрастия (за всички, които не са го разбрали до този момент: това тук издание е ЛИБЕРАЛНО в смисъла, който се придавана на тази дума в западния свят, тоест като алтернатива на консерватизма, тоест като „ляво“, макар че в България нещата са тотално обърнати с главата надолу и лявото се идентифицира единствено с бивши ченгета и пр.) Така че, МНОГО МОЛЯ!

Както, надявам се, става малко по-ясно, тук спорим не за изясняване политическите позиции на някого си, а на нашите собствени. Ако думата „ляво“ за вас е равностойна на, примерно, „дяволи“, „вещици“ и пр., то моля направете път за други, по-различно мислещи хора. В смисъл, не мога да ви попреча да идвате и четете тук, но пък и не виждам особено голям смисъл в това. В края на краищата аз правя това списание с надеждата да ПРОМЕНЯ нещо, колкото и наивно да звучи това…

- 02-11-2011|kawan

С нетърпение очаквам следващата статия на Чомски по повод убийството на Кадафи.

Вълкът и Злия дух

Автор: Димитър Атанасов

На Рангел Стоилов-Бачо

Повдигам очи, а не виждам нищо. Само спомени засищат сърцето. И разбирам, че всичко преживяно е преминало във вечността. Че излизам и влизам оттам, и съм само сянка. Сякаш не съм аз, а вълкът в мен – кръвожаден и добър, благословен за живот. И слънцето е демон на духа ми, а луната – елей на желанието за наслада, последна потребност…

И аз я търся в изповед. Сега, когато годините се губят като звук, а силите ме напускат… Животът си отива…

Животът си отива и щеше да е объркан, щото в търсенето на истината се люшках насам и натам. И не знаех дали е постижима. Умът ми се губеше в отвъдни мъгли и магии. Бях обръгнал в диренето на душевна опора, когато реших, че християнската вяра ще ми дари съвършена чистота и спокойна мисъл.

Отидох послушник в манастира „Св. св. врачове Козма и Дамян“, в планината Родопа. Изпълнявах със смирение волята на моя духовен настойник – скриптора Каил, който ме подготвяше за монашество. Той говореше сладко за новата вяра. Туряше в устата ми отговори за всичко. И моят разум бе подготвен. Ала естеството ми се противеше. Старецът се досещаше за това, но не ме навика с лоша дума. Покорен от тази настойчивост, следвах сянката си. И, признавам, проявявах повече просто човешко любопитство, отколкото вяра.

До манастира имаше лековит извор. Говореше се, че водата му прогонва Злия дух от душите, обладани от безумие. От скриптора узнах, че това място е било оброчище на Херос – тракийския бог на живота и смъртта, предпазващ от болести и злини. Ходех скрито там. Не смеех да се моля. Само възлагах упованието си и коленичех, пиех целебната вода. Бях сигурен, че тя поддържа равновесието на душевните ми сетива.

През онази нощ, която се оказа предел на съдбата ми, тръгнах отново към извора. Някаква синя светлина ме потегли натам. Вървях унесен, предаден на отчаянието, че съм това, което съм. И че нямам сили за промяна. Отведнъж ми се счу шум – като да идваше от плясък на вода. Пристъпих тихо, обзет от страх и неясно предчувствие. Изоставих пътеката, заобиколих откъм гората.

Тогава видях самодивата. Голотата на женското тяло ме замая. Краката ми се подгънаха. В душата ми настана смут. Не знаех да продължа или да се върна.

Обхвана ме съмнение, че е самодива. Пред себе си виждах девойка със силна и гъвкава снага, обгърната от мека мъгла. В сиянието на луната изворът светеше с отблясъка на студено сребро. За миг видях очите ѝ – сини небеса! Срещнах трескавия поглед и се разтреперих.

Това, което почувствах, бе непозната сила. Любовен призив ме вдигна от мястото, където се бях стаил. Затичах се. Не виждах и не сещах друго, освен копнеж. Във видението си бях до нея. Докосвах я с пръсти. Исках да се слеем…

Разнесе се писък. И викове: Вълк! Вълк!

От сянката изскочиха две други сенки. И хукнаха да бягат.

Девойката също побягна.

Стоях объркан. Гледах след тях и щях да заплача. Сдържах се.

Откъм манастира се стълпиха монаси и заприиждаха към мене. Пееха химни и изричаха заклинания срещу лукавия. Срещу вълка, жаден за плячка.

Бях готов да пропадна. Да се скрия вдън земя. Но не защото се срамувах. В душата ми се всели вина заради послушника, нарушил обета за въздържание.

Не проявиха снизхождение. Вързаха ми ръцете, очите, ушите и устата, защото виках девойката. Отведоха ме в притвора на черквата. Запалиха кандило. Сложиха ме на камъка в средата, а шията и китките стегнаха с вериги. Донесоха студена вода от извора и ме обляха. И ме оставиха, за да се моля.

Така връзваха умопомрачените. За изцеление.

Стенописите с адовите мъки оживяха пред мене. Сенки и гласове ме заобиколиха. Не ги виждах и не ги чувах. Гледах само нея. Виждах я в себе си. В кипяща синя светлина. Движенията ѝ ме влудяваха…

Държаха ме три дни без хляб. Само ме обливаха с вода. На четвъртия пуснаха при мене поклонници. Чух шепот за вълка, както ме наричаха. В очите им имаше укор. Четяха молитви за спасението ми.

Тя дойде надвечер. Познах я веднага. Мярнах главата ѝ през отворената врата. Срещу мене блесна светлината на лицето ѝ. Ясносините очи се втренчиха в моите. Гледаха ме с удивление. В тях нямаше упрек.

Не посмя да влезе.

Обливаха ме девет дена и девет нощи. Окован с веригите. Скрипторът Каил тайно ми носеше храна. Всеки ден се молеха за мене. Треперех. А любовта от ден на ден нарастваше. Не бях способен да я спра – като горски пожар се разгаряше тя в сърцето ми. И бях възнаграден.

Девойката отново дойде. Прекрачи плахо прага на черквата и застана пред мене. Почувствах сини световъртежи. Те ме поеха в себе си. Потънах в глъбина. Като се съвзех, нея я нямаше. Но продължавах да я виждам. Изгубвах се в синьото на очите ѝ. И не исках да изляза оттам. Виех. Защото в мен напираше любовният вой на вълка. Не се смятах грешник. Не се чувствах съкрушен или отхвърлен. А въздигнат. Победител на нещо, което не сещах какво е.

На следващия ден тя пак дойде. Този път ръката ѝ ме докосна. Гледаше ласкаво, меко. Дълбоко и безоблачно, небето от вратата на притвора ме издигаше нагоре, нагоре…

Монасите разбраха, че тя идва тайно. И тия, които ме ненавиждаха, се умножиха. Обвиняваха ме, че съм посегнал на болен. Че вместо да се моля за нея и нейното изцеление, защото носела Злия дух в душата си, аз съм я запалил за срамна любов. Заради което ще бъда наказан. А тя, тъй като не е с всичкия си, ще получи опрощение. Щото Злия дух я владеел и той я карал да се застъпва за мене…

Казваха още, с нея били майка ѝ и леля ѝ. Дошли на извора да я лекуват, да успокоят душата ѝ.

Не вярвах.

Девойката повече не се яви. Колкото и да извиквах сините световъртежи и сребристото сияние на тялото ѝ, в сърцето ми бе празно и тъжно.

Болките станаха непоносими. Веригата смъкна кожата на шията. Китките ми отекоха. Изпаднах в отмала заради глада и жаждата.

Тогава се отчуждих от вярата.

Умът ме потегли към просветление и аз отрекох тяхното правосъдие.

Открих, че истината не е истина на църквата. Но не е и на вярата.

Истината е в любовта, която е вътре в нас.

Тази истина ми стана опора. И аз не склоних глава пред монасите. Не се покаях. Те ме сочеха с пръст, присмиваха се и ме наричаха вълк. Но аз бях над тях.

Защото бях познал любовта.

На деветата нощ вратата се отвори и влезе тя. В едната си ръка държеше ключ за веригите. В другата – книга.

Избягала заради мене. Склонила скриптора Каил да помогне. Той ѝ казал, че любовта прогонила от нея Злия дух. Скришно ѝ дал тази тайна книга. Предупредил я добре да я пазим. И я благословил.

Докосна лицето ми. Погали ме. И ме целуна. Аз я хванах за ръка.

И тръгнахме.

И ето, вече цял живот виждам сини световъртежи. И аз съм в тях, и те са в мен. И така, до края на дните ни…

Оставям размишленията си в приписки по страниците на тайната книга на Каил, която и аз на свой ред преписах. В тези приписки е моята изповед. Завещавам я на четящите след нас. Да знаят, че вярата стои над църквата, ала любовта е по-възвишена.

Димитър Атанасов (род. 1953) е български белетрист, драматург и журналист. Завършва българска филология във ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“. Живее и работи в Пловдив. Дългогодишен секретар на Клуба на дейците на културата в Пловдив. Журналист на свободна практика.

Коментари (1)

- 02-10-2011|Стефан Бонев – От ортодоксалните практики до книгата на богомилит

Това е любимият ми разказ на Димитър Атанасов. Както любимата ми негова книга е „Сметище за надежди“. Казвал съм му го и той го знае. Но мисълта ми е за нещо друго. Определено разказът приковава вниманието си с мистичната атмосфера на манастира и аязмото, с ромео-жулиетовската драма на младия послушник и красивото като самодива момиче, както и с разкошния си оптимистичен финал. Но творбата на Димитър Атанасов има и един доста по-дълбок философско-морален пласт, в който се поставят под съмнение някои от разбиранията на църквата (най-вече през средновековието), обявяващи любовта между мъж и жена за вредно за вярата болестно състояние. Как с методи, близки до тези на инквизицията, те са се опитвали да се преборят с подобни „заболявания“. И как тези догми сами пораждат сред вярващите необходимостта да търсят алтернатива. Защото писанието, което скрипторът Каил е дал на двамата влюбени, всъщност е била тайната книга на богомилите.

Робството не е стаж за бъдеща демокрация

Автор: Румен Леонидов

Тук ще прочетете част от реактивните отговори на КонстантинПавлов, гениалния „Отшелник“. В текста са използвани както дневникови записки, така и фрагменти от предишни разговори. Получи се грандиозен монолог, подпиран от време на време със свързващи въпроси. И чудото се случи – Константин Павлов не просто промълви, а направо отново „проговори“, след като надживя троен мозъчен инсулт и загуби говора си до края…

Р. Л.

С какво ви изненада новината, че ви коронясаха с „Орфеев венец“, националната награда за поезия, която се връчва за пръв път?

Искрено, притесних се. През годините аз си изработих негативен рефлекс към наградите. Утешава ме мисълта, че престижът на една награда се определя не от самата награда, а от личността, която е наградена. (Последното е за хора със и без чувство за хумор.) Комплиментите (заслужени или незаслужени) ме притесняват повече от преднамерените упреци или клеветите.

Толкова много и толкова хубави думи бяха казани по повод наградата ви, какво не успяхте да извикате в този шум?

„Запазете малко чувства и за погребението.“

Дълги години през социализма около вас цареше тишина.

Тишината, в която бях, в значителна степен беше принудителна, както знаете. Тя ми беше наложена. Но в известен смисъл и аз съм участвал в поддържането ѝ. Времето, кой знае, като няма по-добър избор, се спира на такива като мен.

Някога сте замълчали по принуда, а сега…

Когато искам, ще мълча, когато искам, ще говоря. Аз не мога да се навирам всеки ден в очите на хората и да ги поучавам.

Отбягвате шумотевиците и публичните контакти…

Избягвам ги, защото се притеснявам… Изморително е. Общуването се превръща в навик, губи чара си, своята непосредственост.

Ще се съгласите ли, че хубавото на тоталитаризма бе поне това, че като настрои срещу себе си интелигенцията, режимът „създаде“ поетите дисиденти?

Този въпрос за дисидентството в изкуството ме дразни. Малко ме отблъсква. Ядосват ме сега хора с доста смътна биография, които искат да се изкарат герои. Убол се на трънче или несполучил вследствие житейски трудности, и сега си приписва едни заслуги… В България наистина имаше една могъща организация на дисиденти и това беше Партията. Цялата държава беше дисидентска. Тя мислеше различно от нормалните хора. А нормалните хора мислеха различно от една ненормалност. В този смисъл дисиденти за мен са хората, които осъществяваха цензурата. На главорезите, на тях им подарявам тази дума – дисидент!

Съществува ли някаква връзка между жертвата и палача?

Странно ми е, когато жертвата започва да придобива психологията на палача си… Разбира се, аз знам и друго – че и палачът придобива нещо от психологията на жертвата. Господ е заложил някакъв много разумен баланс – винаги трагедията да бъде двустранна, да няма абсолютен победител. Абсолютният победен парадоксално може да се окаже победител, и обратно. Благообразните и благородните маски повече ме плашат, отколкото една гротеска, защото тя е по-демократична, по-честна. По-добре да излъжеш хората, че си лош, отколкото да ги излъжеш, че си добър.

Защо не се включихте в политиката?

Липсва ми политически талант. И страст политическа ми липсва. Не желая моите любителски анализи да предизвикат схоластични спорове. В подобни времена трябва да се мисли не само точно, но и изключително бързо. Неприятно впечатление прави, когато в критична ситуация се взима едно решение и в следващия миг се заменя с друго, още по-глупаво от първото.

Освен това в партиите се събират много хора, но между тях има люде, които са ми несимпатични и на които не вярвам – не мога да бъда с тях. Не мога да се занимавам с политика в професионалния или в житейско-активния смисъл. Но политиката продължава да се занимава с мен.

Как си обяснявате, че хора, от които се очакваше едно поведение, се проявиха по съвсем друг начин?

Робството не е стаж за бъдеща демокрация. Механизмът на диктатурата е нещо по-цялостно и по-разбираемо, отколкото демокрацията. Демокрацията е сложна и противоречива – във всеки отделен момент целта ѝ е по-висша от самата нея. Това обяснява феномена, че диктатурата има привърженици дори сред своите жертви.

Според вас какво би могло да ни обедини в този момент?

Точно в този момент? Нищо. Полюсите на разединението не са само два, множат се… Наследството е страшно. Миналото, макар и маскирано, ще ни причаква, скрито зад завоите на бъдещето. Може би едно земетресение би изиграло ролята на обединяващ фактор. Но и това ще бъде за кратко време… Не бива да се самозалъгваме. Кой ще плаща за престъпленията и невежеството? Няма спор – потърпевшите. И отгоре на всичко ще бъдат обругавани от слугите на истинските виновници. Какво обединение…

Имате предвид демагогията?

Говоря за най-елементарни лицемери. Демагогия? За да има демагогия, трябва да съществуват поне наченки на демокрация. Как демагогията би могла да изпревари демокрацията? Демагогията е флирт с народа, макар и спекулативен. Демагогията е изкуство. 45 години у нас нямаше демагогия – имаше грубост, цинизъм, брутална лъжа… Едва напоследък забелязвам прояви на демагогия.

След „застоя“, времето ни предлага доста изтощителен ритъм…

Аз не се надбягвам с времето, аз предпочитам да му поставям капани, и каквото се улови знам, че си е мое. Вижте колко кожи съм одрал. Доста често сам попадам в собствените си капани, но не се оплаквам. Риск на професията.

Съмнявате ли се, че сте преходно моден?

Това съмнение е задължително. Иначе бих бил глупак. Човек трябва да е постоянно дежурен спрямо суетата. Никога не съм гледал на себе си като на месия. През цялото време съм бил абсолютно спонтанен и не съм градил преднамерено някаква биография. Биографията ми е резултат на хиляди случайности и закономерности, които не съм дешифрирал и досега.

Най-баналното определение за вас е, че сте сатирик…

Не се смятам нито за сатирик, нито за лирик. Всяка човешка душа си има особености и тя не е жанр – сатира, лирика или трагедия. Мисля, че съм непосредствен – и наистина, не скромнича, притежавам чувство за хумор. Но то служи, за да коригирам себе си, а не непременно за да стресна другите.

Пред кого нямате нищо да казване?

Моят начин на казване е писането. Банално е, но това е автентичното за всеки автор. Казваш чрез най-добрия си инструмент. Освен това имам чувството, че сега никой не слуша – всички говорят. Обидно ми е да се надвиквам. При надвикването човешката физиономия се изкривява, придобива неавтентичен характер, появява се нещо вторично.

Какъв е шансът за твореца сега?

Единственият шанс е да се отдръпне. Наистина има такива исторически моменти. И сегашният е такъв. Историята става история, когато мине известно време. А сега всеки отделен глас иска да говори от името на историята.

Мнозина ви смятат за мит, други за – демитологизиран…

Не е възможно да бъда демитологизиран… Това е все едно да разпопват човек, който никога не е бил поп – и никога не е имал намерение да става поп. Тези изяви са рожба на гузна съвест, а допускам и извратена завист – непреодолимо желание да ме докоснат, макар и с мръсни ръце.

Вече сте прочели част от доносите срещу вас. Разбрахте ли кой вие вкарал в „черния списък“ на ДС?

Някои колеги писатели са правили доноси срещу мен. В Ония времена. Черно на бяло. Запазвам тяхната анонимност заради илюзиите на децата и близките им, но любезно ги призовавам към по-свенливо поведение в бъдеще. Ако можеше, бих им отмъстил зловещо, като им подаря собствения си живот – нека го изживеят по-достойно.

Великодушно опрощавате стореното срещу вас…

Моето опрощение е невалидно. Бог ги е наказал, а пък аз като по-низша инстанция се опитвам да променя решението на Върховния съд. Неправомерно е. Мнозина свидетелстват, че са направили подарък, когато всъщност са били ограбени. Същата прошка обаче не важи за убийците. Хората са всякакви. Някои се кичат с чужди пера, други връзват шутовски звънчета на собствените си демони.

Кое е по-ценно: играта на митове или самите митове?

Твърдите митове са първите вериги на робството. Робството има ясен кодекс за дисциплина. Свободата няма толкова ясни правила. В тоя смисъл свободата е за свободни хора. Лично аз мисля, че през цялата ми биография съм се чувствал по-добре в диктатурата, отколкото в свободата, защото тогава имаше кой да се грижи и за плесниците, и за глада, и за униженията. А хората, които изпитват носталгичен глад към робството, правят опит подло да прехвърлят отговорността от себе си към някакви режими.

Кои са днешните врагове на България?

България винаги се е справяла с враговете си. Погубвали са я нейните спасители. Ето и сега – седем милиона кресливи спасители на плажа са се хванали гуша за гуша, а в морето – труп се люшка. Мразя кресльовците, дето с толкова пошла риторика милеят за род и Отечество (колко доказани предатели има сред тях!). А част от най-страстните спасители хукнаха да спасяват България из тая пуста чужбина, където след изтощителни благотворителни коктейли запяват „Мила Родино“, ненавиждайки се и завиждайки си един на друг. Както впрочем винаги е било. Поне да не ме учеха на патриотизъм, когато махмурлийски се тупат по гърдите, че са по-патриоти от най-патриотите. На всичко отгоре – носталгични били. Привечер особено.

Променихте ли отношението си към миналото?

Аз съм изяснявал своите отношения с миналото още по време на неговото настояще. Успешно или не – все ми е едно. Но всичко, което бих могъл да кажа срещу настоящето, не бива да се възприема като аргумент в полза на миналото. Искам да кажа, че ако някога хората изпищяват срещу настоящето, то е, защото живата мишка ги стряска повече от препарирания тигър.

През 1989 г. БКП раздаде жито за собствен упокой. И всеки „дисидент“, който хапна, промълви: „Бог да прости“ и „мирният, кръгъл, нежен“ преход беше осъществен. Така се роди въпросната „опозиция“. Но както всичко, създадено от Тази Партия, и опозицията ѝ се оказа бездарна.

Защо интелектуалците, които се включиха в политическия ни живот, си тръгнаха унизени?

Всеки знае себе си, всеки постъпва според съвестта и представата за собствените си сили. Аз предварително знам, че не бих могъл да утеша разгонена слоница. А и не ми е работа. Други, с по-малки хоботчета, но по-дързостни, без да им е това работа, се опитаха…

Така ли си представяхме демокрацията?

Бяхме участници в „историята на една предизвестена… демокрация“ – мнозина попълниха фишовете на демократичното тото едва след като числата бяха обявени. После се сбиха помежду си за изхитруваната печалба. Не мога да се отърва от унизителното усещане, че ТАЗИ свобода беше един пресметнат подарък. Нещо като цинична амнистия, когато изтънченият престъпник прощава на глупавата жертва.

Често в стиховете ви се повтаря святата дума свобода…

Не става дума за голяма универсална или абстрактна свобода. Чувството за свобода идва винаги, когато преодоляваш някакво робство. Не е задължително да робуваш на държава, власт или политика. Роб си дори ако си под властта на собствените си предразсъдъци. Онова, което застрашава собственото чувство за свобода, е самата личност.

Сам ли бяхте през всичките тези години?

Мнозина от моите приятели бяха талантливи хора, но с меки характери. На едни гръбнакът им беше пречупен, на други – изкривен от унижения. А инициаторите бяха все писатели и поети, колеги. Някои използваха удобствата на времето, когато всеки донос или клевета бяха начало на някакъв вид репресии. Доносниците бяха по-страшни от самите екзекутори. Първите не знаеха какво правят, изпълнителите използваха наивността им.

Значи все пак имахте щастието да не останете сам, да имате своите приятели?

И те имаха това щастие – да имат моето приятелство!

Да, то е взаимно.

Това е то приятелството. На погребението ми ще се появят много повече, отколкото съм желал.

Вие оптимист ли сте?

Да, но не чак дотам, че да крача през трупове и да си подсвирквам безгрижно.

Неделикатен въпрос: винаги ли сте искрен?

Да. За съжаление, защото знам, че прекалената искреност е вид безсрамие.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (3)

- 26-09-2011|читател

Страшно беше

и болеше.

Но сега сме чисти-

цинкови!

оловни!

Няма разни ЗЛАТНИ примеси у нас.

Брилянтните есета от „Уплашеният човек“ ме накараха да видя, че „флотацията“ никога няма да приключи за онази порода хора, които колкото повече притискаш, толкова повече златни частици акумулират.

На 28.9. стават три години от отпътуването на К. Павлов, който продължава да принадлежи на бъдещето.

- 05-10-2011|Милко Христов

В памет на К. Павлов

Години наред

все някой те наказваше с мълчание,

но ти напук,

със поетичния си пистолет

застрелваше ги с думи многоказващи…

Мечтая за подобно наказание,

при което е потърпевшият друг!

- 05-10-2011|Васил Антонов

За Константин Павлов – нямам думи. Прекланям се!

Но за Р. Леонидов да казва/пита какво било „хубавото“ на тоталитаризма – това е по- отвратително от паметника на съветските сатрапи в центъра на София!

Нали той /РЛ/ подскачаше покрай ексченгетата които докараха подлогата Симеон…

За отговорността

Автор: Златко Енев

Започвам поредния си кратък текст със смесеното предусещане както на удоволствие, така и на – вероятно неизбежно – напрежение. Удоволствие, защото дискусиите, които се завързват тук, колкото и недоносени, колкото и недовършени да си остават, все пак са една от малкото реални награди за работата покрай правенето на това списание. И напрежение, защото те рядко протичат в тон на разбирателство, или дори някакво, каквото и да е, взаимно уважение… Впрочем, достатъчно. Работата е по-важна от емоциите, дори когато същността ѝ се изразява в някакъв вид пердашене по вятърни мелници, какъвто изглежда е случаят с нашего брата, поне по тези европейски височини. И така – напред към текста, който всъщност не е нищо повече от коментар към много по-големия и несравнимо по-важен текст на Ноам Чомски, „Отговорността на интелектуалците, отново„.

Отговорността на интелектуалците. Отговорността изобщо. Трудна, неприятна тема – може би защото тя винаги ни изправя пред един вид неизбежна конфронтация със самите себе си, със собствените ни съвести, която след това пак по неизбежност се превръща в конфронтация на някакви „нас“ с някакви „тях“ (другото изглежда все пак си остава прекалено болезнено и неприятно). И така, какво ни казва мъдрецът от Бостън в този текст? Просто: че реалната отговорност на интелектуалците винаги се състои в това да насочват обществения поглед (моля да ми простят онези сред вас, които виждат в подобни метафори ненужни и контрапродуктивни обобщения)… да насочват, значи, обществения поглед не навън, не към чуждата чиния, както добре го е казала старата нашенска мъдрост, а навътре, към самите нас, към собствената ни отговорност, към собственото ни участие в нещата, които определят и оформят света, в който в края на краищата живеем. И тук някак по неизбежност, още от самото начало се изправям пред основната и поне досега оставаща си напълно непреодолима трудност в повечето разговори между мен и сънародниците ми – защото всичките ми досегашни опити да насоча този тъй премрежен, кой знае от какво, нашенски „обществен поглед“ не навън, не към някои други, които, то се знае, носят отговорността за тежкия ни хал (в историческа, хронологична последователност: византийци, турци, фашисти, комунисти, руснаци, а напоследък просто всички, които по някакъв начин се различават от сивотата на усредненото българско съществуване, тоест всички чужди и различни, били те хомосексуални мъже, етнически малцинства или – о, кеф! – властимащите и по-добруващите, тяхната мамка, защото, това си го знаем всички, ония са от маскари нагоре, братко, и няма как да има други отговорни за хала ни!)… та всички опити да насоча, значи, този поглед навътре, към самите нас, към собствената ни отговорност за това как живеем, кои сме, откъде идваме и накъде отиваме, си остават напълно, еднозначно и мълчаливо-намусено, отхвърлени, отритнати, или просто осъдени по седенките на събратята по съдба. Българите. Ние, нас, самите.

На няколко пъти правих опити за започване на разговор по въпроса за собствената ни отговорност във връзка с най-новата ни история. Не отговорността на комунистите, забележете. А собствената ни, онази на хората, които си мълчаха и потриваха ръце, потайно. И които направиха така, че нацията беше безвъзвратно разделена на два лагера (най-малко на два; всъщност те са много повече, и комай се роят с всеки изминат ден, в този наш най-съвършен от всички възможни светове, в непрестанната хобсова борба на всички срещу всички, само че без неговия Левиатан). В момента, при поредното търсене на виновници и отговорници, при това във възможно най-малко продуктивната от всички възможни посоки (хайде накъм катунаааа, всички!), отново се опитвам да подскажа, вече далеч по-сдържано, че за пореден път гледаме накъм погрешните хора, защото няма как да се реже клона, на който се седи (ромите са нашето бъдеще – забележете, това не съм го казал аз, а Харалан Александров – един човек, който познава обстановката в България далеч по-добре от мен)… та, значи, няма как да се реже клона, на който се седи, и да се търси вината за това у самия клон. Няма как, просто няма. Забележете, моля, че ако преди около стотина и по-малко години някой би се осмелил да каже открито, че евреите – като някакъв елит например – са, или биха били, представителни за бъдещето на която и да е от големите нации, с всички произтичащи от това последствия, включително и едно напълно несъкрушимо лоби, защищаващо яростно интересите им, то реакцията към това изказване едва ли би била по-различна от нашата, когато Харалан или някой друг ни казва, че бъдещето ни, това са ромите. Не че не виждам повече от ясно разликите между евреите и ромите, опазил ме Господ от празнодумие. Но по онова време, така поне изглежда, ако човек се поразрови малко из книгите, тя комай не е била чак толкова гигантска, колкото ни изглежда днес. Защото евреите и тяхната култура, тяхната интелектуална и практическа мощ, са били повече или по-малко невидими, тогава. Също както е при ромите днес. Така изглежда, ако човек се вгледа по-внимателно. А аз познавам поне няколко истински интелигентни, интелектуално и практически мощни роми. Познавам, ей Богу! И даже имам среща с един такъв, с двоен докторат от американски университети, ром, който междувременно преподава тук в Берлин, в Свободния (западно)берлински университет, едно от най-престижните учебни заведения в съвременна Германия.

Но нека се върнем отново към темата за собствената отговорност и различията в оптиката, когато се опитваме да преценяваме нейната стойност по отношение на другите, различните от нас, веднъж, и самите себе си, друг път. Наскоро, в една от недоносените тукашни дискусии, предпазливо се опитах да подам въпроса за това как ли, всъщност, би трябвало да се разглежда въпроса за отговорността на братята-сърби по отношение на техните собствени най-нови проблеми (за братята-македонци и албанците пък съвсем няма да подхващам, защото тогава работата, то се знае, начаса ще стане неспасяемо дебела). Не получих отговор, но въпреки това няма да се посвеня да направя тук поредното контрапродуктивно обобщение, а именно, че по въпроса за отговорността на братята-сърби у нас цари по-голямо или по-малко единодушие: сами са си виновни, разбира се, кой ги беше карал така стръвно да… И така нататък, не искам да подхващам тук една песен, от която се опитвам по принцип да се държа настрана… (Защото моята тема, както вече казах, е онази за собствената чиния. Когато става дума за чуждите, с удоволствие отстъпвам думата на други, по-гласовити оратори).

Но какво става, когато отправим същия въпрос към темата за собствената си настояща съдба и отговорните за нея? Тозчас оптиката се преобръща с главата надолу и всичко си застава на (нашенското му) място. Кой носи отговорността за това, че изкопахме между себе си и повечето малцинства в тази страна комай непреодолима пропаст? Не сме ние, разбира се! Комунистите са. Ние инак много си ги тачим, това малцинствата, и не даваме дума да се каже срещу тях, ка’ щяло! А сега, понеже вече си нямаме комунисти, отговорни са други: управляващите, щото те ги развратиха и им напълниха гушите с каймета, за едните им пикливи гласове, или каквото там било. Изобщо, каквото и да става в тази страна, тя винаги, по някаква космическа неизбежност, е разделена на два лагера – „нас“, добрите, отговорните хора (ама не за това, за друго), и „тях“ – виновниците на месеца, или дори на седмицата, в зависимост от тиража на по-големите ни ежедневници. Лошите. Другите. Не-ние. Ония, дето ни развалят пейзажа, дето са грозни, голи и боси, устите им смърдят отдалеч и ние с удоволствие ги портретираме по разните социални сайтове, под формата на олигавени, омерзени не-човеци, които да служат за пример и назидание за всички ни, че, ако не внимаваме и не ги държим настрана от себе си, ей това ни чака и нас. Защото разликата между тях и нас, то се знае, е… Каква е тази разлика, ха кажете ми. „Остържете малко руснака“, беше казал на времето Достоевски – „и отдолу тозчас лъсва татаринът“. А какво лъсва отдолу, когато поостържем малко българина? Какво, може ли да ми каже някой? И дали е случайно това, че всеки път, когато някой чужд фотограф насочи камерата си към малцинствата, които, по някаква си тяхна чужбинска логика, им изглеждат много по-интересни от „нас“, всички ние тозчас рипваме обидено: „Ееее, това ли е всичко, което успя да откриеш в България? Това не сме ние, разбира се. Това са другите, грозните, дивите, различните. А ние, ние сме нещо съвсем друго…“ И защо тогава се засягаме така дълбоко, като сме нещо съвсем друго?

Отговорността, скъпи ми сънародници, у нас е по-тежка от пословичния горещ картоф, тя е нещо, което никой тук не носи, нито пък желае да се докосва до него. Сигурно защото, за да поемеш отговорност, винаги и с неизбежност ти се налага да започнеш от отправната точка на всеки от нас в този единствено познат на всички ни свят: самия себе си, „аз“-а, „ние“-то, собствената вина, собственото покаяние, собствените опити за промяна, за започване на нещо ново, непознато по този места, нещо гледащо накъм себе си, а не към вечния български виновник, другия. Да, ако се съди по думите на американеца, ситуацията не е кой знае колко по-различна и там, нито пък е била някога, навсякъде и винаги. Всъщност, днес получих точно един такъв коментар: „Та само ние ли сме националисти? Ами я погледнете тия. Ами ония, ами третите?“ След което, напълно неволно, си припомних оная хубава песничка на Тодор Колев, „Как ще ги настигнем, американците?“ Как, наистина, ако от всички възможни примери на живот и поведение, които стигат до нас откъм техните земи, ние отново и отново, с неизбежната провинциална упоритост на хора, които си знаят своето, каквото и да става, ние винаги избираме нещата, които сме правили открай време, и без примера на американците?

Как, кажете ми!

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (40)

- 30-09-2011|Иван – Неотговорност

Както казваше един мой преподавател в института (който така и не завърших), когато му бъде зададен някакъв многословен въпрос „С две думи – да.“

Имам същия проблем, когато говоря с хората по повод някои от гореспоменатите проблеми. Сквернословие е да отнесеш вината за възникването до себе си, или недай си боже до събеседника си.

- Та кой ни е питал нас бе, кой въобще знае, че съществуваш, те си въртят парите, всичко отдолу е някаква пералня от нарочен хаос, а най-малките колела се въртят най-бързо.

За да можеш да обсъждаш каквото и да било, първото нещо което ти трябва, е подсъдим и е изключено това да си ти. Най-често подсъдимия се намира в телевизора между 19 и 20 часа вечерта. След това всички по легалата.

Наскоро моя приятелка ми се обади да ме уведоми че си търси нова работа, старата била шит и тя много се зарадвала, когато я освободили.

- Много добре, каква работа си търсиш?

- Нещо по-неотговорно, нали знаеш, хората си умират да ти се качват на главата..

- 30-09-2011|Самолет 005 – … въпрос…

Кое кара един човек да си мисли, че познава „българина“? Кой точно българин – шопът или странджанеца; гражданинът, селянинът или погражданения селянин…

Когато се прави стратегия – например стратегия за обръщане на погледа от чуждата паница в своята паница, се определя „таргетна“ – прицелна група. За коя прицелна група става въпрос? Прицелната група българският интелектуалец ли е? Какви са разликите между интелектуалец и български интелектуалец? Кое е българското? (на този въпрос отговорите са толкова безумни, че веднага препращат към първия въпрос – кое кара един човек да си мисли, че познава българите).

Това може да се превърне в типично интелектуалска дискусия – непродуктивна, объркана, безрезултатна, безцелна и без тема, защото темата не е ясна… при условие, че понятието – българин, или понятието – интелектуалец, е толкова неясно. В математиката се казва, че 13 + 3 прави 16. Тук казваме 13 + нещо прави друго нещо… Ами, добре… Страхотно!

- 30-09-2011|Vasko – Пак същата песен – на нов глас

Златко, пак по същия начин се пънеш – и пак няма да стане. Както ти призоваваш народа да се обърне навътре към себе си и да търси виновниците, така и ти сам би трябвало да чуеш, как народът отдавна ти казва:“Интелектуалецо, обърни се навътре в себе си и виж къде са ти грешките – твоите собствени, не чуждите“.

Цитираш Достоевски – ами че ти ако действително разбираше делото на Достоевски, щеше да си наясно, че от днешна гледна точка той, целия, е по-скоро националист (руски), отколкото какъвто и да било друг… Т. е. Достоевски вижда нещата по начин, по който ти не се и опитваш да ги погледнеш.

Не е лошо да се поинтересуваш малко как Достоевски се е отнасял към своя народ – друго и да не разбереш, сигурен съм, че поне ще усетиш каква неистова ВЯРА изпитва Достоевски към своя народ. И в какви роли вижда той интелектуалеца и народа.

Ако не друго, то поне всички можем да видим какво е казал Достоевски в знаменитата си реч по повод откриване на паметник на Пушкин (1880 г.):

„„

О, огромное большинство интеллигентных русских, и тогда, при Пушкине, как и теперь, в наше время, служили и служат мирно в чиновниках, в казне или на железных дорогах и в банках, или просто наживают разными средствами деньги, или даже и науками занимаются, читают лекции – и всё это регулярно, лениво и мирно, с получением жалованья, с игрой в преферанс, безо всякого поползновения бежать в цыганские таборы или куда-нибудь в места, более соответствующие нашему времени. Много-много что полиберальничают «с оттенком европейского социализма», но которому придан некоторый благодушный русский характер, – но ведь всё это вопрос только времени. Что в том, что один еще и не начинал беспокоиться, а другой уже успел дойти до запертой двери и об нее крепко стукнулся лбом. Всех в свое время то же самое ожидает, если не выйдут на спасительную дорогу смиренного общения с народом.

„„

- 30-09-2011|Златко Ангелов – Въпрос към коментиращите

БРАВО, Златко! За това, че не те е страх непреъснато да поставяш пръста в раната, та дори и да знаеш, че отговорите ще се насочат пак СРЕЩУ тебе. Двата коментара по-горе правят точно това, оето Е проблемът: инстиктивно, без дори да се самонаблюдават, те те обвиняват тебе, че се заемаш с нещо, за което ти самият „си виновен“. Но ТЕ НЕ СА!

Аз написах книга, в която признах и изследвах своята отговорност – която в условията на комунизма беше вина (откъси от нея Златко публикува на този сайт). Хората, които я четоха, се раделиха на две (не само на сайта – но беше забележително, че тя не предизвика много коментари): едни се възхищаваха от куража ми, други ме обявиха за „привилегировано комунистическо копеле.“ За вторите бях виновен дори, че си признах грешките. А аз – между другите цели на мемоара си – исках да дам пример, че ВСЕКИ трябва да се вгледа в себе си преди да започне да обобщава за групата.

Самолет 005 и Васко и всички, които по-долу със сигурност ще плюят по Златко, няма защо да пишат книги. Нека имат доблестта да напишат имената си и с какво се занимават в живота и да отговорят на един-единствен въпрос: аз, като българин, какво съм направил тази държава да стигне до това жалко положение, което на мен никак не ми харесва? Без обобщения за другите, без търсене на дефиниции за таргетни групи и разни други усуквания по килифарски. Да напишат ЛИЧНО те какво са правили във и ЗА това общество? Едва тогава ще може да започне разговор ПО ТЕМАТА.

- 30-09-2011|Златко

А Самолетът, както си му е обичаят, изби всичката риба само с две приказки: Не са руснаците, не са комунистите, не са турците, нито пък циганите, дето са виновни. Джордж Сорос е!

Гейзери! Протуберанси! Гигантски изблици на българскост…

- 30-09-2011|Златко

Благодаря, адаш! Ако всичката полза от правенето на това списание са още двама-трима приятели като тебе, тя вече ми е достатъчна…

- 30-09-2011|Златко Ангелов – Социология

За да задоволя социологическите претенции на Самолета, добавям: вие, г-н Самолет 005, се смятате за българин, нали? Следователно за ВАС иде реч. Същото се отнася и до Васко, който иска да покаже колко добре познава Достоевски: вие, г-н Васко, не се определят като нищо друго освен българин. Темата за стотен път подета С БОЛКА от Златко, следователно се отнася за ВАС, касае директно Вашето лично участие в българските работи. И ето, Самолет 005 и Васко, това е вече прицелна група от самоопределящи се българи. Говорете за ТАЗИ група. Говорете за себе си. Никой няма полза от претенциите ви да обобщавате за другите, позовавайки се на повърхностни знания взети от тук, от там.

- 30-09-2011|Самолет 005 – re: … и така…:)
Златко писа:

А Самолетът, както си му е обичаят, изби всичката риба само с две приказки: Не са руснаците, не са комунистите, не са турците, нито пък циганите, дето са виновни. Джордж Сорос е!

Гейзери! Протуберанси! Гигантски изблици на българскост…

Пак вменяваш думи, които не са казани, а това е много пошло. Аз не говоря за вина, а за липса на усилия и за непоемане на отговорност…

Златко, ти си неофит… Нормално е защита на вярванията ти да е и злостна, като на прозилотите…

Това не го казвам, заради Златко, а заради дискусията, която ще е интересно да продължи. За протокола – най-добрите ми приятелки са еврейки, ако случайно Златко реши да ме обвини и в нещо друго с прословутата българскост и гейзерщина. Когато един човек няма аргументи, тогава той започва да обижда с особена немскост…

- 30-09-2011|Самолет 005 – re: Социология
Златко Ангелов писа:

За да задоволя социологическите претенции на Самолета, добавям: вие, г-н Самолет 005, се смятате за българин, нали?

Един прагматик винаги задава въпроса „По отношение на…?“

По отношение на какво Вие г-н Ангелов ме определихте като българин? Искам изчерпателен отговор. Все пак говорим си, че 13 + 3 прави 16.

- 30-09-2011|Самолет 005 – … до Златко Ангелов…

Не приемайте изказаното сега от мен като някакво напътствие. Опазил ме, Господ… но доколкото разбирам живеете в Щатите и няма да Ви е трудно да си намерите една книга от един евреин, получил наградата „Пулицър“ за нея…

Копирам:

There is no doubt that Louis Menand is a great writer. He won the Pulitzer Prize for history in 2002 with his book The Metaphysical Club, and critics have praised him for his essays and articles in The New Yorker and various other publications. Just what makes him a great writer? Is it the clarity of his concise writing style? Is it his witty and subtle humor? Or is it his ability to transform dry subjects into dramatic prose?

След прочитането на The Metaphysical Club човек престава да бъде чак толкова категоричен в своите „про“ и „анти“… Отделно, че заниманието с медицина трябва да дава именно такъв тренинг.

- 30-09-2011|Vasko

Голямата разлика между интелектуалец от типа на Достоевски и такъв от типа на двамата (Златко Енев и Златко Ангелов) не е само (и не е главно) в художественото въздействие на техните творби – разликата е най-вече в общественото въздействие.

Достоевски е осъщестествил своето въздействие върху обществения живот на своята страна именно защото е бил наясно с това, което Ви цитирах от неговата реч пред паметника на Пушкин: че спасителният път е смиреното общуване с народа!

Достоевски го е казал това не от някакво младежко увлечение – напротив, казал го е, когато той самият вече е бил на върха на славата си и към края на житейския си път (когато, когато, ако беше друг тип човек, вероятно бихме могли да очакваме, че ще изрази по-високомерната позиция, тъй характерна за нашите Златковци тук…)

И аз попрочетох части от книгата на Златко Ангелов – и честно казано, не виждам с какво той лично я смята за толкова значима?

ОК, в нея има интересни лични преживявания и наблюдения – но къде е общественана ѝ значимост?

Едно е да придаваш някаква мистична изключителност на собствените преживявания („Моят живот не може да е художествена измислица. Такъв живот не би могло да сътвори и най-развинтеното въображение.“ – пише Златко Ангелов) – но съвсем друго е необходимо, за да има книгата и някаква обществена значимост!

Как завършва книгата? С поредица самопризнания, по-съществените от които са (нека ги цитираме):

„Изцяло по лични причини и за собствена сметка аз направих всичко, което беше по силите ми, за да не принадлежа на комунизма.“ … „Повечето хора заживяха в страх, че досиетата им ще бъдат публично разкрити.“ … „Струваше ли си да жертвам благополучието на семейството си за една абстрактна кауза, каквато беше установяването на демократично управление?“ … „Пред семейството ми повече не стоеше въпросът дали да останем, тъй като мечтите ни за демокрация бяха обречени на провал. „… „вече не принадлежа на България.“ … „Освен това съм свободен от властта на патриотизма.“ …“Моралният кодекс на баба ми – не лъжи, не се отмятай от думата си, бъди мил и добър, бъди достоен човек – е все още пътеводна светлина над пътя ми“ … „Аз принадлежа на моите деца.“

Та ето това е цялата му „обществена“ позиция на Златко Ангелов:

не съм комунист – не съм и патриот – не си струва да се занимаваме с такава абстрактна кауза, каквато е установяването на демократично управление – а за всичко останало не ме търсете – аз съм „от баба си“ – и „на децата си“…

И такива хора идват тук и почват да ни учат какво трябвало да бъде нашето „лично участие в българските работи“…

- 30-09-2011|Златко

Разговорът пое към обичайните висини на българската седянка – ауу, тая каква е, ауу, а пък оная, а пък третата… След което, разбира се, достигаме до най-българския от всички изводи: всички са маскари, и по тая причина никой не може да ми каже копче, аз съм си аз и толкоз!

Хубаво, само че, както се казва, защо си пилеем времето? Ако всичко, което имате да ми кажете е, че аз и приятелите ми са маскари, то кому са нужни всичките дълги приказки? Нека се разделим по човешки и толкова. (И да не прекаляваме с пламъците, защото те имат лошото свойство понякога да парят и източника си – но това само между другото).

С други думи, благодаря ви за мнението, хайде да си спестим по-нататъшната размяна, какво ще кажете? Аз поне ще ви бъда благодарен.

А за хората, които предпочитат да си мълчат – аз все пак се надявам, че нивото на коментарите няма да ви отблъсне до степен, при която да престанете да следите нещата тук. Такива сме си, знаем си го. Хубавото на цялата работа е в това, че трудно можем да се изненадаме едни други. И че, когато все пак го направим, изненадата обикновено е много, много положителна. Така де, не може да не му стане хубаво на човек, когато от време на време все пак почувства, че не всичко на тоя свят е маскарлък.

- 30-09-2011|Vasko

Златко, аз разбирам – никой не обича, когато отделни конкретни личности, че при това и негови приятели, биват обявявани за „маскари“ – но в същото време виждам, че Вие самият май нямате нищо против да обявявате за „маскара“ не друг, а просто целия български народ… Вас това не Ви смущава – но виж, когато става въпрос за „аз и приятелите ми“, изведнъж ставате много чувствителен, нали? Макар че, в такива случаи пак би трябвало да Ви бъдат припомнени собствените Ви думи: „И защо тогава се засягаме така дълбоко, като сме нещо съвсем друго?“

Изобщо не е лошо от време на време така чисто символично да се опитате да се погледнете и да си кажете: „Добре, а думите, които аз употребявам за останалите – дали не биха могли да се отнасят и за мен?“

Та общо-взето молбата ми е съвсем проста: бъдете така добър да въздигнете и българския народ до статут на Ваш приятел, за да може и на него да му бъдат спестявани колективните обвинения, че е „маскара“…

- 30-09-2011|Златко

Васко, преди вас тук имаше един друг софист, Любомир Сирков, дето, каквото и да му кажеш, все ще намери начин я да ти се оплези, я да ти се озъби. Аз с такива хора си имам един метод – който идва тук не за да разговаря, а да води словесен пехливанлък – негова си работа. (Това например не се отнася до Самолета, който ме ядосва много и нерядко, но си остава човек, когото винаги изслушвам, защото разговаря не заради пехливанлъка, а защото такава му е умонагласата).

Хайде, Васко, със здраве!

- 01-10-2011|Иво Димитров – Молба за дефиниция!

Г-н Енев, по Ваш избор, моля да дефинирате някои от използваните от Вас понятия:

Напр. „българите“. Моля опишете кои точно социални групи включвате в това понятие?

Или „ние“? Кои „трябва да се вгледаме в себе си“?

Вие вътре ли сте? Др. Станишев? Б. Борисов?

КОЙ да се вглежда?!?

Аз напр. се самоопределям в категорията „бай Иван пощаджията и кака Мара чистачката“.

НИЕ включва ли автора на Време разделно и т. н.

Молбата ми е настойчива, защото, анализирайки Вашето употребление на „ние“, лично аз усещам, че поради мълчанието МИ поради страх от репресиите създадени от ТЖ и сие, имам същата вина за тоталитаризъм и възродителен процес като тях. Ако считате, че индивидуалната ни вина е равностойна, моля артикулирайте го!

- 01-10-2011|Златко

Предлагам ви да го направим заедно, господин Димитров, и то по следния начин: аз да ви давам някакви пробни определения, а вие да ме коригирате (и може би допълвате), в резултат на което в някакъв момент да достигнем някакъв вид приемливо и за двама ни определение. Та, какво ще кажете да започнем с това „българи са хората, които са склонни да се самоопределят като такива“. С други думи, хората, които не се противопоставят на това да бъдат наречени (определени) по този начин.

Очаквам вашата критика (допълнения).

P. S. Предполагам, че въпросът ви би бил по-лесен за отговаряне, ако би бил зададен по обратния начин: „А кои точно социални групи трябва да бъдат ИЗКЛЮЧЕНИ от понятието българи?“ Ще бъдете ли така любезен да ми дадете отговор на така преформулирания ви въпрос…

- 01-10-2011|bez znachenie – Za otgovornostta

http://www. youtube. com/watch? v=oT57tjz9py8

- 02-10-2011|Иво Димитров

Г-н Енев, като писател, интуитивно напивате критичните моменти.

За разлика от „точните“ науки, където определянето на обекта на изследване зависи еднозначно от изследователя, то в социалните има ДВОЙНО определение. От една страна изследователят има някакво определение за обекта си, от друга – самият обект има собствено мнение по въпроса. Вие предлагате едно коректно определение от позицията на обекта – сиреч – самоопределям ли се като такъв. Сега обърнете позицията. Когато някой си служи със социални понятия, то той трябва задължително да определи какво разбира под понятието. Защото именно изследователят поставя обекта си в един или друг контекст. И тук се появява още една допълнителна трудност – размитост на обекта. Имам познати от различни етноси – помаци, евреи, арменци и т. н. – които в определен контекст се самоопределят като българи, в други контексти – не.

Освен това, „българин“ може да е социално, политическо или биологическо понятие. Напр. родените в България деца от смесени бракове – какви са? Или пък родените в чужбина деца от двама български родители (!)?.

Самоопределението е добра основа, но крайно недостатъчна за едно или друго изследване. Защото може да става въпрос за клиширано (само) определение.

Напр. мнението „бай Ганьо Е българина“ е почти неоспорвано. И въпреки това, този образ е квинтесенция на образа на българското (балканското) парвеню! Идентификацията „българин – Бай Ганьо“ е манипулативно обобщение без познавателна стойност. Точното определение „Бай Ганьо – българското парвеню“ освен, че е прецизно, но то позволява и задълбочени социални анализи с реална (вкл. и практическа) познавателна стойност.

Именно затова призовавам да бъдем изключително внимателни, когато боравим с обобщаващи социални категории.

- 02-10-2011|Васил Константинов

Името ми нищо няма да ви каже. Затова ви предлагам прякора ми „Графът“ http://vascont. wordpress. com/

Това, че пиша грамотно и имам образование не ми дава основание да се самоназова „интелектуалец“. Четейки материали, в които тази дума се споменава, добивам чувството, че това са хора от някаква тайнствено общество, подобно на масоните …:-)

Затова само няколко мисли по публикацията:

Цитат „(…) „Как ще ги настигнем, американците?“ Как, наистина, ако от всички възможни примери на живот и поведение, които стигат до нас откъм техните земи, ние отново и отново, с неизбежната провинциална упоритост (…)“

Примерите от текста на Чомски ли имате предвид, г-н Енев?:-)

Дали е много добре да се взираме в своята паница? „Не гледай какво е пред теб, гледай какво е зад теб“ е друг вариант, доста многозначителен като житейски принцип.

Ако не гледаме в „чуждите чинии“ къде остава социумът?

Отговорността. За мен поемане на лична отговорност е да казвам публично това, което аз мисля, а не това, което е „съвременно правилно“.

И да не се опитвам да уча другите – повече или по-малко настоятелно – да мислят като мен.

Не е ли това „поглеждане в собствената чиния“?

- 02-10-2011|Златко

Благодаря ви за (леко снизходителните) обяснения, господин Димитров. Между другото, аз все още съм доктор по философия, ако и от повече от двадесет години да съм напуснал професионалните среди… Толкова за „интуитивното напипване“. А инак, собственото ми убеждение е, че професионалните спорове около едни или други тънкости на занаята имат значение само и единствено тогава, когато от тях следват някакви обществено забележими последствия – материали, трудове, движения, каквото и да е… Извинете скептицизма ми, но засега ми е трудно да видя кои точно са основанията ви да гледате толкова снизходително на това, което се върши тук на сайта. Тук се прави публицистика, това е вярно. Но да ми обяснявате през цялото време, че няма смисъл от обобщения, след като комай всичко, което следва от аргументацията ви е, че в края на краищата вие знаете по-добре – и по тази причина никой не ви разбира… М-да… Недобра основа за започване на разговор, нали разбирате…

- 02-10-2011|Златко Ангелов

Г-н Димитров, Вие изказахте на няколко пъти едно свое убеждение, което е точно в темата. Според Вас, Вашата вина за просъществуването на комунизма в България е по-малка от тази на ТЖ и неговите другари. Това е лична позиция и тя заслужава а) уважение и б) оспорване. Предлагам Ви да се откажете от излишно търсене на дефиниции с аптекарса везна, защото – няма какво да се лъжем – всички знаем отлично за какво става дума. Става дума за нашата лична отоворност като членове на обществото, в което сме се родили, чийто език говорим, чиято история е в главите и сърцата ни и от чието благополучие зависи и нашето лично благоденствие.

Във всички национални общества, където се е стигало до авторитарни режими по демократичен път (пример Германия) или революция (пример СССР) въпросът за личната отговорност е най-важния, най-трудния и най-спорния. В Бг режимът ни беше донесен отвън, но си имаше и хора отвътре, които бяха готови да го подкрепят. Наглед наистина вината на БКП в лицето на нейните членове е несравнимо по-голяма от вината на нас, обикновените граждани, които бяхме поставени пред свършен факт. Но и лишеният от избор има съвест и той знае кога прави компромис с нея. Компромисът със съвестта е онази морална дилема, която никой досега не е решил еднозначно, нито в Германия, нито в Русия, нито в малките държави на Съветската империя. Но аз лично за себе си смятам, че моето неутрално поведение по време на режима е капитулация: компромис със съвестта ми и предателство на общността, на която принадлежах.

Днешното българско общество е продължение на историята, в която всички бяхме замесени, но в условията на (пак отнякъде) спусната свобода. А свободата е по-трудна морална алтернатива от диктатурата: тя изисква човек да направи избор. Тогава внезапно се оказва, че той не може вече да се сравнява с диктатора, а трябва да се равнява по собствената си съвест. Изведнъж става отоворен за обществото, на което принадлежи. Отговаря сам за себе си. Аз мисля, че темата, повдигната от Златко Енев, е именно за тази отговорност: отговорността на гражданина пред обществото, на което е избрал да принадлежи.

Историческата социология ни учи, че обществото, чиято моментна снимка можем да направим със социолигчния нструментариум, е резултат от процеси, които са се случвали дълго преди да сме щракнали копчето. Съзнавайки това, аз реших за себе си, че един капитулант пред диктатурата и един изменник на идеалите на обществото не може да се ползва от привилегиите на свободата, за която не е допринесъл – а то значи и да носи отговорностите ѝ – и да претендира за своя дял от обществения продукт (материален, духовен, социален и т. н.). Свободата може да се ползва от хора, които не са правили компромиси, а са възпитани да носят лична отговорност. Точно това е историческото наследство, което определя днешна Америка. Точно това е и смисълът на немския дългогодишен процес на Vergangenheitverwaltung.

Досега не съм видял или чул някой от комунистическите поколения в България да e извървял мъчителния път на личното изкупление (atonement). Което не означава да се самоотречеш и самонакажеш, а да се разбереш и осъзнаеш доколко се простират възможностите ти да бъдеш морален човек. Съвокупността от личните изкупления, вярвам, ще помогне на цялото общество да се отдалечи от зловонното си минало.

- 02-10-2011|Иво Димитров

Г-н Енев,

Опасявам се, че всяка моя теза, която е в разрез с Вашата, предизвиква обида у Вас. Повтарям за последен път: нито целя да Ви обидя (напразно губи време), нито подценявам работата Ви. Което не означава, че подкрепям енгро тезите Ви.

Вие се обиждате от подозрения, а аз търпя да ме наричате нетолерантен, не разбиращ моралните норми, мрънкало на което все някой му е виновен и т. н. Защото в това основно обвинявате „българина“, а доколкото по Вашето определение аз се самоопределян като българин, значи това е и лична обида. Подминавам я.

Казвате, давайте нещо конкретно. На Вас, философа ли, да обяснявам че на различни нива и конкретиката е различна. На нивото, което претендирате, конкретиката се състои в разбиване на понятийни неразбории. Без да целя да Ви обидя, просто за следящите дискусията, на познавателно ниво, ако няма прецизни и еднозначно определими категории с които се работи, то няма начин да се стигне до коректен, научно проверим анализ. Именно затова и настоявам, че на това ниво, няма нищо по-конкретно от това да изясним понятия като „българин“, „ние“ и др. подобви мейнстрийм тези. Като се опитвам да обясня защо именно този начин на говорене е и контра продуктивен и манипулативен.

Говорехме в скорошен дебат за конкретиката на моралното възраждане след тоталитаризъм. Срещу Вашите добре звучащи и още по-добре написани тези, аз се постарах да синтезирам пост тоталитарният (след нацизма) опит на Германия. Повтарям отново:

Морално прочистване в Германия след Хитлер. Как става?

1. Безпощадно и еднозначно юридическо осъждане на нацистката върхушка.

2. Сериозни научни изследвания на теорията и практика на национал – социализма. Изцяло в осъдителен аспект. Дори намек за някаква частична или маргинална реабилитация на някои практики или споменаване на успехи (дори под формата на „научност), водят до научен и социален остракизъм.

3. От началото на 50-те – история на национал – социалистическите тоталитарни практики и действия. С всички документи и ужасяващи факти. Без криене зад грифове „секретно“

4. Пълно, безусловно и безкомпромисно премахване на цялата национал – социалистическа символика.

5. Пълно, еднозначно и безусловно осъждане на миналото във всички културни артефакти и стигащо до жестокост отношение към културни дейци, които с творчеството си са спомогнали дори само за позитивна пропаганда на режима.

6. Целенасочена работа с децата и младите хора разясняваща антихуманните практики допуснати от управляващата върхушка и ужасните последици от това, че „обикновените германци“ не са се осъзнали на време, с което са поели вината като индивиди и нация. http://www. librev. com/discussion-bulgaria/1262- 2011-06-13-08-20-08#josc8891

Извинете, това е програмата за „моралност“, която прави от експанзионистична националистическа Германия просперираща държава и мотор и финансов донор на обединена Европа.

Да призовавате за някакво вглеждане в себе си от общоморална гледна точка е … просто „умих си ръцете“. Защото има два паметника на архитекта на Възродителния процес, никой осъден за национално предателство (някому да дадеш на чинийка ключа от националната независимост и то доброволно – двукратно, 1963 и 1973г. си е национална измяна по Конституцията и от тогава), никой осъден за класов и/или етнически геноцид, няма един единсвен наказан за икономическата катастрофа, а култивирането на носталтията по тоталитаризма е държавна политика.

Не виждам научен остракизъм на трудовете напр. на хора като И. Баева за която Възродителният процес е грешка на ръководството недооценило силата на турския и български национализъм (?!?), Мораториума по външният дълг – едва ли не приумица на Луканов. Само да припомня- това е монография препоръчителна за студентите историци. Съавтора – Калинова е един от тиражираните автори на учебници по история. И тяхното име е легион. Както и името на премълчаващите това!

А Вие многократно призовавате – стига с това минало, стига с този тоталитаризъм. Вгледай се Иво (цит. българино) в собствената си вина. Вина ми е, че не знам да избирам. След като 45 години бяхме – образно – хора вързани за леглото, Вие ме упреквате, че като ме отвързали и пуснали на пистата, аз съм се спънал на първите крачки. Сигурен ли сте в това? Да. От 1990г. избори има, но дали има реална алтернатива? Да? А чии интереси пазят всички от 65 години та до сега?

ОК

А децата какво учат? Учебно съдържание не мръднало от 80-те. История учеща хората, на „малки сме“, „дребни сме“, „клали са ни“, „лошите турци“, „добрите руснаци“. Нещо за морала да кажете? Къде и как се преподава? Де е религията? Какъв морал изисквате от българина, когато дори официално злото не е назовано? Как си го представяте? Аз, като частица от народа си, си давам сметка за своята вина на мълчанието. И се питам, защо да е вина?!? Ами по Вашите тези излиза, че съм виновен защото съм българин. И единствено като българин разделям обща вина. И кой ми я вменява? Вие и хора като Вас. Чудесно. И ми отреждате средна вина. Благодаря. Радвам се, че се изравних социално – най-сетне – с хората от Политбюро.

Тезата Ви изглежда любезна. Добре написана. Но по същество е перверзна. Защото именно в дълбочина искате да скриете истинската вина. В името на какво? И защо?

Извинете, нямам желание да Ви засегна или обидя, както Вие – вероятно неволно – систематично правите с мен.

И ще Ви отвърна. Защото ме питате, защо „нападам“ вас и приятелите Ви (Ив. Кръстев). Никого не нападам. Просто питам. Кръстев твърди (пежоративно), че младите не се интересували от история. Ами в историята, която им поднасят има толкова отрова, учи ги на лузърство, че именно това, че отнякъде им се е пръкнал инстинкт за самосъхранение ги спасява. Вие не искате препрочитане, пренаписване и преподаване на реалната, документална история.

Защото Вие, някак странно, искате моето изкупление, а не и изкуплението на онези които консумират вината с мезета.

Вие просто искате да се съглася. Еднозначно. С Вас и Вашите приятели. Извинете, но ако това е критерият Ви за спор без обиди – не мога. Именно защото прекалено дълго съм мълчал.

Ваше е правото на мейнстрийма. Но този мейнстрийм и в последните 22 г. не доведе до нищо добро.

Считам, че е време за преоценка.

Ако сте на това мнение – ок. Можем да спорим. Конкретно.

Ако търсите клакьори или поведение от сорта „когато спориш с мен ще мълчиш или ще се съгласиш, защото ще се обидя …“ – аз съм пас.

Желая успех.

- 02-10-2011|александър кертин

Преди години в една софийска кръчма млади юнаци с южняшка кръв се сбили; добронамерен човек тръгнал да ги разтървава, но разгневените юнаци дружно заблъскали самия него и един го треснал с бутилка по главата. Човекът лежа ден-два в безсъзнание и почина. Затова се колебая дали да вляза в дискусията; но ще вляза.

Като читател и автор на „Либерален преглед“ постоянно наблюдавам едно и също. Немалка част от дискутиращите екстраполират върху един или друг текстове своите предразсъдъци, своето „вътрешно“ убеждение, в най-добрия случай – своето монологично слово. И не забелязват /или не искат да забележат?/ най-важните идеи, които авторите им са се потрудили да изразят./Писането си е труд, и то не лек, нали така?/ Мога да дам и примери, не с мои текстове, а да речем, с „Половата свитост на българина…“ на Стефан Гидиков. Авторът не обсъжда сексуалността на българите сама за себе си, а прави една дилетантска сексуално-икономическа психосоциология. Интересува го как сексуалната „свитост“ се проявява в социалното и политическо поведение на „българина“ – в търговията и дипломацията, във войните и в конспирациите, дори я свързва с националните катастрофи. /Не знам дали му e бил известен Вилхелм Райх, чийто основен труд „Масовата психология на фашизма“ излиза през 1933 г., нямам информация за това./ От коментарите обаче не личеше, че интересът на Ст. Гидиков е разбран, можете да ги видите. А когато е разбран, проблемът може да бъде преформулиран. /В началото на промените такъв подход към социално-политическата проблематика бе предложен от Ивайло Дичев в статия под заглавие „Осветяване на призрака“, публикувана във в. „Култура“/.

Преди години Емилиян Станев бе казал: „Нас ни е страх да погледнем по-надълбоко в себе си, защото ако го направим, ще ни стане страшно“. Доколкото разбирам, в този случай Златко, с чиято категоричност може и да не се съгласявам понякога, твърди, че отказът от самопознание разделя „безвъзвратно“ нацията на два лагера, всъщност на много повече групи, които са вкопчени в хобсова борба помежду си. Самопознанието е задача на културния елит, на високообразовани страти, които са обучени да боравят с определен мисловен инструментариум. Един такъв инструмент е, например, понятието „колективен манталитет“ – той може да бъде използван вместо генерализации като „българите“, „турците“, „циганите“, „сърбите“ и пр. Не може – трябва; защото проблемът, който Златко повдига съществува, и, както се опитах да покажа наскоро в „Националистите“ не са националисти“ е фундаментален, не е проява на обикновена, всекидневна несговорчивост. Той може да бъде временно преодолян само ако един циганин-кардараш, самообявил се за „цар“, причини смъртта на българи, след като преди това ги е нарекъл „гяури“!

Казвам това и веднага излизам; затварям вратата зад себе си и няма да се върна поне една седмица – една глава имам, а бутилки много…

- 02-10-2011|Златко Ангелов – @Иво Димитров

Объркали сте двамата адаши и отговаряте смесено, с много емоционалност, затова не се разбира точно нито какво Ви е засегнало, нито каква теза защитавате. Включвайки и разумния постинг на Ал. Кертин, искам да кажа две неща. Че в моите коментари ИЗРИЧНО употребявам себе си като отправна точка за моралните понятия, които дискутирам. И че съм добронамерен към всеки и всичко, освен към софистите и глупаците.

Бих искал онези, които четат тук, да се опитат да видят (и може би да престанат да се дразнят от това) защо на този форум не вървят научни терминологии и защо Златко и аз настояваме на ЛИЧНАТА отговорност. Аз мислех, че е ясно, че като употребя термина българи, се подразбира, че винаги имам превид конкретните личности, граждани на България. Но щом не е станало ясно, го заявявам в прав текст, за да се избегнат бъдещи недоразумения. Аз самият съм социолог и имам представа какво може да се обобщава, какво не и кога човек обобщава несъзнателно.

Та защо научният подход не върви тук? Най-вече заради аудиторията. От една страна, тук се включват хора с различни образования, различни характери, различни морални принципи – но най-вече това са хора, които са далеч от социологията и от самоанализа (характерен, както казва Кертин, за високо образованите елити). Всичко казано трябва да е достъпно за тях – и заявявам, че с това не ги подценявам, нито трябва да се обиждат; просто науката, когато е наука, не е публицистика, не е за форуми и медии. Тук става дума за публицистика. А публицистиката търпи неточни понятия, интуитивни отлонения, недефинирани квалификации.

От друга страна, на това място не може да се приложи единна методология. Всъщност защото няма единна методология, хората тук непрекъснато се разминават, не се разбират, избухват и др. п. Но точно това е интересното на публичния форум – че той е хаос, от който всеки вади за себе си каквото му е интересно и дава от себе си онова, което може. Думите имат влияние, неосъзнато от онзи, който ги употребява. От моя опит и най-заклетити опоненти на това, което съм заявявал, са били по някакъв начин повлиявани от него.

Мисля, че умереността на дискусиите, към която всеки сякаш призовава, но рядко се придържа, би се постигнала като пишещите не се напъват да кажат истина като от последна инстанция, и спазват една мярка на цивилизованост (подчертавам – не учтивост!) като СЛУШАТ онова, което другите се опитват да им съобщят. Ако никой не слуша, форумът се превръща в надвикване. Прав е Кертин, че писането е труд, но слушането е още по-голям труд. Според моето скромно мнение, който идва тук да слуша и наистина чува, е искрено заинтересуван нещо да се случи – с него и с останалите – и затова не бърза да отиде при бутилките.

- 02-10-2011|Златко
Цитат:

А Вие многократно призовавате – стига с това минало, стига с този тоталитаризъм. Вгледай се Иво (цит. българино) в собствената си вина. Вина ми е, че не знам да избирам. След като 45 години бяхме – образно – хора вързани за леглото, Вие ме упреквате, че като ме отвързали и пуснали на пистата, аз съм се спънал на първите крачки. Сигурен ли сте в това? Да. От 1990г. избори има, но дали има реална алтернатива? Да? А чии интереси пазят всички от 65 години та до сега?

Не съвсем, не съвсем… Както се вижда от текстовете, които публикувам в списанието, пък и от цялата ми работа, включително и като романист, нито миналото, нито тоталитаризмът са ми безразлични. Но онова, което действително смятам за безполезно, е търсенето на обясненията за сегашните, днешните проблеми на България (и на първо място войнстващият национализъм) само и единствено в тоталитаризма. За мен пък именно този подход е контрапродуктивен, тъй като кара прекалено много хора да гледат в една според мен погрешна посока, когато става дума за заплахите, пред които е изправено в момента обществото ни. Като идеология комунизмът е мъртъв и младите хора, които са склонни да му се поддадат, вероятно се броят на пръсти. Виж, национализмът е съвсем друга отрова, и без посочването на корените и основанията му, които вървят назад минимум до времето на националноосвободителното ни движение, няма как да се получи някакъв шанс за справяне – в едно по-близко или по-отдалечено бъдеще – с този анти-европейски тумор (като може би най-голямата заплаха пред политическото бъдеще на континента). Именно затова аз призовавам към обръщане не към „обичайните заподозрени“ (просто защото то не върши никаква работа – не комунистите са начинателите на българския войнстващ национализъм), а всеки от нас навътре към себе си, доколкото всеки от нас трябва да погледне и види до каква степен сам е заразен с тази отрова, и до каква степен има нужда от преосмисляне на живота, убежденията и настоящите си позиции, за да може реално да се противопостави на заплахата да се окаже (отново) пасивен или активен поддръжник на националистите, точно както това стана по времето на Възродителния процес. (Малцина от нас по онова време са били убедени комунисти, но малцинството на ония, които са виждали и осъзнавали реалните измерения на престъплението, е било още по-малко, на практика несъществуващо). Така че призивът за „обръщане навътре“ не е някакъв абстрактен морално-християнски призив. Той има съвсем конкретната цел да покаже до каква степен е погрешен в тази ситуация призивът да се търси отговорност за случващото се днес, примерно в Катуница, от „тоталитаристите“ и „комунистите“. Не те са причинителите, не те са начинателите. Нито пък е тяхна отговорността за случващото се. Отговорността е наша – моя и ваша, просто защото за пореден път ние не успяваме да се изправим решително срещу извършителите и да им дадем такъв отпор, който да направи действията им ако не невъзможни, то поне публично, ясно и решително отхвърлени. Да се гледа назад, в близкото ни минало, за да се обясни поведението на лумпенизираната младеж, която (при липса на камери) е готова на каквито щете саморазправи, означава да не се разбира нищо. Защото корените на всичко това, повтарям, се спускат минимум стотина години по-надълбоко и по-назад в историята от тоталитарното ни комунистическо минало. А реалността му е, че ние с вас отново се оказваме безучастни зрители – също както тогава, преди двадесет и пет години. А това пък идва от липсата на желание да търсим отговорността за случващото се у себе си. То не е наша работа, както винаги в историята на тази страна.

И да се мълчи, да не се повтаря отново и отново, че причините за всичко това още НИКОГА не са били достатъчно изяснени у нас (инак те отдавна биха били осъдени и изхвърлени от публичния мейнстрийм, както това е в Германия), означава да се върши същото, което вършехме и преди двадесет и пет години, по времето на Възродителния процес. Защото по онова време ние бяхме не ЗА комунистите; ние просто бяхме ПРОТИВ турците, както винаги.

Така че, тук отново, вече в по-прав текст, за всички, които са изтълкували горния текст като някакъв абстрактен миш-маш, отклоняващ очите на хората от реалните виновници (комунистите): гледайте в себе си не за да търсите Михаля, а за да откриете в себе си скрития националист, който си казва (може би не съвсем съзнателно) „абе аз съм за прогрес и за Европа, обаче това циганите, че и турците, те там място нямат, а значи нямат място и у нас.“ Или някакъв по-мек, по-завоалиран вариант на същото.

Това, а не някакви абстракции, са основите на позицията ми. За мен опитът за отклоняване на погледа от себе си означава отказ от активна съпротива срещу това, което се случва днес и сега в България. Защото то се случва поради това, че в България има прекалено малко убедени и ясни противници на национализма. Той бива маскиран, разхубавяван, обявяван за „неправилно разбран“ и прочие. А в това време хлапетата излизат навън и започват да вилнеят. Защото ние с вас – отново, както и тогава – не сме ясно и категорично „против“. Не че сме „за“, де. Просто, когато отново стане някоя голяма беля, ние отново ще си имаме дежурното българско обяснение: „ама аз не бях един от тях“. „А с нещо противопостави ли им се?“ „Ееее, това не е моя работа. За всичко си има хора.“

- 03-10-2011|Златко Ангелов – Лична история

В първите дни след 10 ноември, 1989, тогава бях журналист на свободна практика в София, написах отворено писмо за връщане имената на турските българи. Написах го от чувство за вина, че не съм знаел какво се върши с тях, а това значи, че съм се занимавал само със себе си. Написах го също и, защото осъзнах, че това – нарушените човешки права – е кауза, за която си струва да се работи в условията на очакваната демократизация на страната. Мисля, че „Народна култура“ (Георги Лозанов ми беше приятел) го публикува. Много искрено, но от днешната ми гл. точка наивно.

Ахмед Доган ме потърси около месец след това: прочел писмото ми и иска да се срещне с мен. Така станах може би първия българин, присъединил се по съвест към Движението за права и совободи, което тогава се създаваше (регистрира се през февруари 1990). Станахме приятели с Ахмед. Кандидатирах се за представител на ДПС в първите избори в Търговищкия район. Бях втори в листата, а само един човек от ДПС беше избран: Юнал Лютфи. Но станах почти като парламентарен журналист на ДПС – следях всички дебати, помагах им по силите си. След година Ахмед ме направи главен редактор на вестника, който Движението започна да издава, „Права и Свободи“. В първия брой публикувах онзи апел (в някои библиотечни архиви тези вестници сигурно се намират). След около пет броя (вестникът беше седмичник), се оттеглих от главното редакторство. Бях случайно дочул, че директорката на вестника, турска българка, нарича мен и екипа, който бях събрал, гяури.

Но продължавах да вярвам на Ахмед, въпреки че той се държеше деспотично със своите съпартийци. Веднъж му зададох най-естествения въпрос: след като постигна целта си – да бъдат върнати имената и възстановени правата на турските българи – има ли смисъл ДПС да съществува още? Той отговори, че ДПС е пазител на етническия мир и трябва да съществува. Но се държеше като човек, който е способен да надиграе (негови думи) всички останали политици. Не скриваше, че е в състояние да налага свои хора в правителствата и с това се опита да ласкае и мен, да ме задържи край себе си.

Но, загубил всякакви илюзии, аз вече бях решил да замина със семейството си за Канада. Обаче дори и като описвах тези събития в мемоара си, продължавах да вярвам, че Доган е най-добрия политик в България. Всички знаем в какво се превърна този човек.

За мен поуките от тази история са две: едната е, че и при най-добри намерения, човек може да сгреши и сега, колкото и да съжалявм за наивността си, станалото не може да се заличи, то е част от моята биография; другата е, че национализмът и етническото противопоставяне са много сложни и неуправляеми процеси.

В Монреал, като част от програмата по медицинска социология, която завърших през 1994, взех курсове по социология на национализмите, канадския етнически модел и америанското melting pot. Като бял човек, нито в Канада, нито в Америка съм изпитвал дисриминация лично към себе си. Обаче в Америка усетих с кожата и интелекта си какво представлява американския расизъм.

В резултат на всичко описано, смятам расизма, национализма и неговите злокачествени форми на шовинизъм и омраза към „другите“ за най-голямото и най-непреодолимо зло в днешния свят. То изглежда като групова проява, но се изпитва от всеки човек лично и конкретно. То е част от т. нар. дълбинна психология и се превръща в колективен манталитет под влияние на социални и политически обстоятелства. Такива в България явно съществуват. Не е ли личната ни отговорност в това да им се противопоставяме доколкото ни позволявт силите?

- 03-10-2011|Ася Маркова

Поздравления!

- 06-10-2011|Гост – re: Лична история
Златко Ангелов писа:

В резултат на всичко описано, смятам расизма, национализма и неговите злокачествени форми на шовинизъм и омраза към „другите“ за най-голямото и най-непреодолимо зло в днешния свят. То изглежда като групова проява, но се изпитва от всеки човек лично и конкретно. То е част от т. нар. дълбинна психология и се превръща в колективен манталитет под влияние на социални и политически обстоятелства. Такива в България явно съществуват. Не е ли личната ни отговорност в това да им се противопоставяме доколкото ни позволявт силите?

Според изследователите на социалните видове за всеки такъв вид е характерно, че членовете на всяка група са враждебно настроени към всички други групи от същия вид и при възможност предизвикват смъртта им, за да завземат територията им. Това е доста добре описано в „Сенките на забравените прадеди“ от Сейгън. Обикновените хора, разбира се, не са чели описания и обяснения на явлението, но го усещат интуитивно. И когато някой – с поне известно право, признавам – им вменява вина за „Възродителния процес“, те остават с чувството – за което според мен също имат поне известно право – че са осъждани не само за делата на един диктаторски тоталитарен режим, а и за фабричните дефекти на човешката природа, които са били вградени в нея много преди тя да стане човешка.

- 06-10-2011|Златко Ангелов

Прекрасен коментар! Бих заменил израза „социални видове“ с „биологични видове“. Вие изразявате един еволюционен закон, който обаче не е абсолютен: много видове живеят в симбиоза, за да оцелеят. Също човекът като засега най-горна точка на еволюцията е единствения социален вид и при социалното става дума за вътревидова борба. Тази борба характеризира историята на човечеството. Но в същото време е явна тенденцията към социална симбиоза. Ето защо, бидейки единствения вид, който осъзнава себе си, човекът може сам да преодолява „фабричните си дефекти“, вместо да оправдава слабостите си с тях. Не че това може и трябва да се очаква от всеки човек. Цитираното от Вас мое заключение е апел към онези, които са осъзнали, че симбиозата е по-висша форма на социална адаптация, и се отнася не само до Възродителния процес, но до всички социални обстоятелства, които пречат на България да бъде предпочитано място за живеене от нейните собствени граждани. Но аз искрено споделям Вашата симпатия към слабостите на човешката природа; когато ги осъзнаем, те навяват меланхолията, която се излъчва от последното Ви изречение.

- 06-10-2011|Самолет 005 – … обнадеждаващо физиологично…

Приветливо е да мислим нещата по един физиологичен начин. Дори митохондриите са били самостоятелни микроорганизми, включени впоследствие в клетката и превърнали се милиони години след това своеобразно „десетилетие на циганското включване“ в самостоятелни клетъчни органели.

Изучаването на един феномен и съпоставянето му с няколко модела е научен подход. Но само подход. Истинската наука е винаги разочароваща, защото нямаме способност да обхванем всички отношения, за да доведем нещата до случваща се прогноза. До вярна прогноза. В това е обвинен и самият Дарвин…

Melting pot не е универсален способ, защото за да имаме котленце, в което всичко да се претопи и да се стигне до амалгама трябват конкретни условия. Например наличието на източник на топлина и т. н. В България няма такъв източник, за разлика от Америка… Отделно има друга конфигурация на модела…

Казвали са ми, че в едно хубаво утро град Милано се събужда и се установява, че цял един квартал вече е китайски. Представих си, че София се събужда и цяла Младост е китайска… Къде e melting pot; къде е котленцето?

Аз не разсъждавам, защото по дифолт не мога… Аз само питам.

- 06-10-2011|без значение

Бедните са суета, богатите – лъжа, пишеше на едно място. Циганите са бедни хора на фона на българите, а българите са цигани на фона на шведите… Презрението на българите към циганите е грозно и срамно, циганите са бедни, маргинализирани хора (като самите нас), които никога, включително и днес, не са получавали по рождение това, което средностатистическият бължарин е имал – елементарно уважение (да не говорим за самоуважение).

В трети клас аз знаех (бях вече научен), че моите съученици цигани са мързеливи и прости. Може ли дете да бъде мързеливо… Явно може – аз бях научен като българин, на тях им беше втълпено в главата като цигани. Срам!

Тук получих няколко минуса за ютуб линка който постнах към американска песен в която се пее „Той не е тежък, той е мой брат“, България явно се весели на „Той смърди и много тежи, той е мой враг!“… Ей хора, кога ще се научите да се радвате на доброто и благородното?! Няма по-прекрасно усещане от това да помогнеш с разум, с жертви и емоция на по-слаби хора… Тоя живот ни е даден да покажем на какво са способни душите ни, колко сме добри, не колко умни, богати, справедливи, и незнам си още каква суета…

- 06-10-2011|без значение

Палецът под поста ми какво означава: долу циганите, горе българите; или долу българите, горе циганите? Айде дайте малко интелектуален газ, че е скучно да се бъзикаме само с палците… Напишете какво точно ви тревожи в поемането на отговорност за другите и в обръщането към себе си…

- 06-10-2011|без значение

Самолете, много квартали по света се събудиха български… и всички са много доволни от това… предполагам…

Китайците впрочем много по-добре се интегрират на Запад отколкото ревливите българи, за които всички са прости и експлоататори…

На братята българи им казвам – върнете се в България като не ви харесва тук, или научете езика и културата и започнете да се държите така както подобава на местни…

Ама канадците ни търпят, дават ни социални помощи (щото сме като цигани -нито знаем езика, нито им имаме връзките), дават ни канадците всеки месец чекове и безплатно здравеопазване, нищо че ревем и страстно ги мразим, взимаме си помощите, докато и ходим бачкаме на черно (как ще даваме на дрържавате и другите това дето сами сме си го изработили с пот на челото), и лятоска фащаме самолета, бързаме да си харчим паричките в милата родна България, да покажем колко напред сме отишли – на българи и на цигани.

- 06-10-2011|гост 20:20 06.10.2011 г.

Младежо („без значение“), аз съм един от тези, които са ти сложили

„няколко минуса“ за ютуб линка твой по-горе…

И сега ще ти обясня защо направих това аз.

Виждам, че се стараеш да бъдеш образован, културен, начетен…

Та затова ти казвам тук: вземи прочети текста на песента – ама не само там, където пише „Той не е тежък, той е мой брат“ („He ain’t heavy, he’s my brother.“), но и написаното един ред по-нагоре („(But I’m strong), strong enough to carry him.“)

Ясно ли ти е сега, младежо?

Да, хубаво е да носиш „брат си“ – но първо ти самият трябва да си „достатъчно силен да го носиш“ („strong enough to carry him“)!

Ако не си – и двамата ще паднете – и ти, и твоят брат, когото е толкова хубаво да носиш.

Така че, щом се влияеш от такива песнички, поне вниквай малко в текста.

И преди да мислиш за носенето (на циганите от българите), помисли как именно българите първо да станат по-силни (щом толкова държиш да носят циганите…)

- 06-10-2011|без значение

Аха, сега разбирам… Аз пък си мислех че човека пее, че е силен не защото е „силен“ (има мускули), а защото носи брат на гърба си (за което е нужна добра воля, не физическа сила).

Значи, за да не паднем двамата, по-добре е да стъпчем по-слабия (мръсния, смрадливия) и да продължим напред с гордо вдигната глава? Аз пък предпочитам и двамата да паднем, вместо да се червя от срам по-късно… Пък и смрадливия няма да забрави, неведоми са Божиите пътища.

Но аз ви разбирам, наистина отговорността трябва да е споделена – затова цигани и българи заедно трябва да се поддържат, и ние като българи и по-силни трябва да дадем тон първи.

Благодаря за отговора. Наистина се учудих с какво точно дразни тази песен, сега разбирам.

- 06-10-2011|без значение

Последен пост!… За американското влияние. Като мисля върху коментара на възрастния за песента, стигам до извода, че американско влияние в България просто никога не е имало – възприятията на българи и американци функционират на различни честоти.

Защо се чудим що чалгата (циганско-сръбската музика) е така популярна у нас – ами щото всичко при нея е едно към едно. Отразява масовият български характер, вкус и душевност… It’s a long long road, yes, he ain’t heavy, he is my brother! – си повтарям аз.

Знам че е трудно с циганите, но ако не им помогнем да се вземат в ръце като станем по-добри към тях и между самите себе си, нещата няма как да се оправят.

- 06-10-2011|Златко

Самолете, наистина дължа извинение: в бързината бях прочел, че този ти коментар:

Самолет 005 писа:

Ами, глупавото е, че в цялата тази циганска патаклама не се включиха икономически анализатори, за да осветлят проблема от гледна точка на присъствието на циганите в една икономика – приходи, разходи…

е бил писан под текста тук, докато той се отнася до друг текст. Оттук и забелжката ми за Сорос.

- 07-10-2011|Гост 3:04 AM 10/7/2011

И на мен ми е чудно: толкова ли е трудно човек да види

- и без да имаш текста на тази песен или на друга

че такива „братя“, дето трябва да ги носиш – такива винаги ще има -

дали ще са цигани, или турци, или други – това няма и толкова значение – защото такива като тях все ще ги има, със

сигурност – това обаче, което далеч не е сигурно, е дали ще ги има другите – тези, дето ще са „носачите“ – да носят – това е

въпроса!

Защото едно е да кажеш:“Искам!“ – а друго е да кажеш:“Давам!“

И ако няма кой да каже:“Аз давам!“, няма и какво да получат всички онези, дето на устата им е все това:“Аз искам!“

Гледам, по-горе един човек пита:

„Каква е разликата между една циганска мутра и една българска мутра“

Да, хубав въпрос е това.

Последните дни и по медии го виждах, и по вестници, и в Интернет доста…

А всъщност една друга разлика има, и тя се видя – и в самата Катуница, и след това.

И тази разлика е, че именно българи се вдигнаха – срешу мутра – не други, не турци, не цигани, а българи се вдигнаха!

Това е въпрос срещу българите. Фалшив въпрос е това, обаче.

българите все пак – по-добре късно, отколкото никога – се вдигнаха – срещу мутра.

Сега остава да видим кога и къде – и дали! – циганите ще се вдигнат – срещу циганска, срещу българска, или срещу каквато и да било мутра!

- 07-10-2011|Златко

М-да. Остава си не маловажния въпрос дали тия момчета се надигнаха срещу мутрата или срещу циганина Кирил Рашков. Как мислите, кое от тия две определения на личността му е решаващо в случая?

- 20-10-2011|Варчев – Предпочитам личния пример пред агитацията.

Повечето хора в моя квартал минават напряко през оскъдната зелена площ, даже и когато е кално. Аз винаги вървя по асфалта. Правя го и тогава, когато закъснявам за работа. Просто вървя по-бързо или тичам. Чудя се защо постъпват така. Вероятно си имат най-различни причини. Някои по навик, други защото така правят всички, трети – нарочно с анархистично настървение. Питам се дали някой забелязва моето екзотично поведение и има ли то някакво влияние – било то положително или пък отрицателно. Може би ме мислят за луд или пък за претенциозен. Въпреки това го правя и вярвам, че когато му дойде времето, повечето хора ще пазят тревичката. И когато дойде това време, ще трябва да се борят с навиците си, с отрицанието си, с безхаберието си. Тогава на тяхната везна – „за и против“ – ще се прояви моят личен пример за модерно поведение. Така мисля.

Гласът на Америка

Автор: Емил Войников

Време: СССР по време на перестройката;

Място: Оживена улица в неголям съветски град;

Сцена: Неколцина съветски граждани възбудено сочат с пръст група нищо неподозиращи американски туристи и усмихнати ги приветстват с думи, произнесени със силен акцент: „This is Willis Conover, This is Willis Conover“!

Това не е епизод от сценарий за филм, а репортаж, публикуван в американския вестник „Ню Йорк Таймс“. Репортерът на „Таймс“ уточнява, че „This is Willis Conover“ били единствените английски думи, които хиляди съветски „нелегални“ слушатели на радио „Гласът на Америка“ разпознавали по времето на комунизма.

Уилис Коновър – „най-известният американец, за който буквално никой друг американец не беше чувал“[103]! В продължение на повече от четиридесет години Коновър е откривал своите радиопредавания по „Гласът на Америка“ със стандартната фраза „This is Willis Conover“. Така че не е чудно, че някъде по света неговото име е станало нарицателно. Руският тромпетист Валери Пономарьов и полският пианист Адам Макович твърдят, че са започнали да се занимават с джаз, вдъхновени именно от радиопредаванията на Уилис Коновър.

А за всички нас, отвъд Желязната завеса, които през годините слушахме“Music, USA“, „Jazz Hour“ или „In The House Of Sounds“, „почетният гост“ наистина беше джазът, но Уилис го персонифицираше. Той беше нещо като вестоносец, когото очаквахме с нетърпение и посрещахме с радост. Спомняте ли си чудесната песен на Beatles, Please Mr. Postman? Нещо такова.

За добро или зло, джазът, като автентична музика в която пулсира живот, винаги е бил свързан със свободата. В едно интервю за NPR[104] бившият съветски гражданин Лео Фейгин споделил: „Уилис Коновър излъчваше музика, която за нас олицетворяваше нечия свобода. Ние не можехме да бъдем свободни, но тази музика се възприемаше като сътворена от някой, който е свободен, защото импровизацията е единствената художествена форма, която по дефиниция не може да бъде цензурирана“. А роденият в Армения пианист Давид Азарян е бил напълно откровен в интервю за Down Beat[105]: „Когато сте в затвор, тази музика ви кара да се запитате коя е страната, в която тя е създадена? Казвам ви: Уилис Коновър беше най-доброто оръжие на Америка срещу комунизма“.

Азарян е прав. Уилис Коновър обсъждаше музика и интервюираше музиканти, но никога не говореше за политика. През 1993 г. обаче, Камарата на представителите на американския Конгрес гласува резолюция, в която Уилис Коновър беше наречен „едно от най-силните оръжия на американската външна политика“.

Полша, която от източноевропейските страни винаги е била най-слабо свързана със СССР, е една от първите, които допуснали джаза след Втората световна война. Полското правителство възприело поведение, което отговаряло на старата политическа максима: „Ако нещо трябва да стане, то по-добре е да стане с нас и чрез нас, отколкото без нас и против нас“. Затова, може би подчинявайки се на неизбежното, полското правителство благосклонно обявило през 1955 г., че „строителството на социализма напредва по-леко и по-ритмично под акомпанимента на джаза“. Впрочем Уилис Коновър за първи път посетил Полша през 1959 г. Пристигайки на летището, той забелязал стотици усмихнати хора с фотоапарати и цветя и решил, че очакват някоя известна личност. Минути по-късно видял голям плакат с надпис: „Добре дошъл в Полша, господин Коновър“.

Едно от големите достойнства на Уилис Коновър като радиожурналист беше неговият дълбок и звучен глас, който въздействаше почти като хипноза[106]. Негов колега веднъж се пошегувал, че прилагателното „мелодичен“ било измислено за неговия глас, а друг пък установил, че „гласът на Коновър предразполага към разбиране и доверие и те кара да си мислиш, че си в добри ръце“. Сигурно ще прозвучи абсурдно, но дори хора, които не са се интересували от джаз и не са разбирали английски, са обичали да слушат гласа на Уилис Коновър, просто заради тембъра. Още в първите си радиопредавания през 1955 г., тридесет и четиригодишният тогава Уилис Коновър проявил находчивост. Той говорел бавно и отчетливо, с което облекчил значително онези слушатели в Европа и света, които не разбирали добре английски. Шефовете на „Гласът на Америка“ без съмнение са оценили положително тази, на пръв поглед безспорна маниерност, защото тутакси се появили и предаванията In Special English[107]. След време слушатели написали на Коновър, че дължат разбирането си за джаза, както и познанията си по английски език на неговите радиопредавания. При едно от посещенията му в Москва, един гражданин поверително съобщил на Уилис: „Eef my Inlish eez nut zoo gude, eetz yure folt. I lurrrnn eet vrom yure progrrrm.“[108]

Радиопредаванията на Уилис Коновър не бяха обременени с оценки и анализи: „Искам да помогна да се преодолеят всякакви бариери между музиката и аудиторията. Представям си просто един слушател, интелигентен човек, който слуша внимателно…“. Творчеството на Коновър се проявяваше в селекцията на музикалните пиеси – времетраене, темпо, настроение и в нещо, особено важно за контекста на джаза – последователността на солистите. Ако ми бъде позволена една метафора от музиката, Уилис беше много повече аранжор, отколкото импровизатор в работата си. Но точно като добър аранжор, който работи самостоятелно, търпеливо и дори педантично, той допринесе за утвърждаването на много истински импровизатори.

При едно посещение в САЩ през 1987 г., по време на интервю попитали румънския музикант Йон Радукану за Уилис Коновър. Радукану много подробно описал как Коновър разказвал на хората от Източна Европа за Джордж Гершуин и Коул Портър, за Чикагската школа и Новоорлеанската школа, за Кинг Оливър и Чарли Паркър, за музиката, наречена би-боп и разбира се за блуса. В края на интервюто обаче, опитвайки се да обобщи, а може би поради недобро познаване на езика, Радукану заключил: „За нас той беше една илюзия“. Радукану вероятно е искал да каже „легенда“ – думата, която много други хора са използвали, за да илюстрират въздействието на Уилис Коновър. И все пак, без да иска Радукану може би е намерил по-добра дума. Убедителният глас на Уилис Коновър, в съчетание с музиката на големите джазови стилисти, неизбежно пораждаше субективни представи у хора, които нямаха възможност на практика да проверят доколко тези представи отговаряха на действителността или доколко „илюзията“ беше реална.

Може би илюзия е прекалено силна дума. Посредствените американски филми със сигурност подхранват илюзии за американския живот. Джазът обаче е нещо друго: той без съмнение олицетворява духа на Америка, но … не и за самите американци. Да чуем отново Уилис Коновър: „Джазът за американците е като розово оцветен предмет, видян през розово оцветени очила, т. е. почти невидим“ или с други думи не е това което би могъл да бъде за един унгарец под съветски диктат, за един кубинец или филипинец.

Знаех, че от ранната си младост Уилис Коновър е писал поезия, изпълнена с копнежи и силна тъга. И въпреки това бях силно изненадан, когато прочетох последните няколко реда от един сонет, който Коновър беше написал преди да навърши двадесетгодишна възраст: „Вгледах се в себе си и разбрах, че надеждата беше отлетяла, тези празни очи, това изхабено лице, моето собствено“.

Подобни думи рязко контрастираха с образа, който Уилис Коновър успешно беше изграждал за себе си в продължение на повече от четиридесет години. Тогава се запитах: „Що за личност всъщност беше Уилис Коновър? Интелигентен джазов ентусиаст, който просто обслужваше американската външна политика? Или софистициран, чувствителен и дори странен човек?“ Може би и двете. Едно нещо обаче е сигурно: мекият и топъл баритонов глас на този енигматичен, вглъбен и вероятно самотен човек олицетворяваше вкусът на свободата. Всъщност… това беше Гласът на Америка.

Емил Войников е автор и водещ на предаването All Time Jazz Masters по Jazz FM Radio.

Коментари (5)

- 03-10-2011|Rumiana Koshlukova – spri se be!!!

Prekrasna statia. zashto si tolkova zluchen, ogorchen i naranen???, Zabravi i gledai napred!!! OBICHAM TE!!! koi e zagubena budala be??? xai sektir!!! kiss my ass!!!

- 09-10-2011|ludmiljazz – WillisConover+

Емо, още малко по темата, която ми се струва доста важна, за да я оставяме така. За начало http://ludmiljazz. wordpress. com/2010/10/13/74/ и като продължениеhttp://ludmiljazz. wordpress. com/2011/04/26/willis- conovers-house-of-sounds/

- 10-10-2011|Румен – Американец… за когото

ЗА КОГОТО, МОЛЯ

- 10-10-2011|Bisser Stoyanov – Гласът на „изгубелият се“ в Америка – Войников.

Красива песен изпята от човек с лош дъх. Жалко, че авторът на информативната статия в края на материала влиза в политизирани и дезинформиращи заключения. Както виждаме, портрета на симпатичният г-н Войников е направен от източната страна на Берлинската стена и преди да е прескочил телената ограда. Желязната завеса падна отдавна. Радвайте се на свободата си другари. It is only a Jazz.

- 14-10-2011|Емил Войников – Гласът на Америка

Няма да коментирам читатели, които проектират собствените си депресивни състояния върху Гласът на Америка. Ще отмина и обидната квалификация на Бисер Стоянов, чиито размишления завършват с нелепото „Радвайте се на свободата си, другари!“. Този „другар“ обаче, очевидно не е разбрал, че „Гласът на Америка“ е преди всичко политическо четиво.

Предлагам няколко пасажа от великолепното есе на Джордж Оруел „Защо пиша“, които изясняват моята позиция: Оставяйки настрана нуждата от препитание, мисля, че съществуват четири основни мотива за литературно творчество, във всеки случай за писане на проза.

-------------------------------------------

4. Политическа цел – употребявайки думата „политическа“ във възможно най-широкия смисъл на думата. Желание да тласнеш света в известна посока, да промениш представата на други хора за характера на обществото, към което те трябва да се стремят. Още веднъж – няма книга, която да е истински свободна от политически пристрастия. Мнението, че изкуството не трябва да има нищо общо с политиката, само по себе си е политическо становище.

-------------------------------------------

Това което най-много съм искал да направя през последните десет години, е да превърна политическото съчинение в изкуство. Моята отправна точка винаги е усещане за кауза, едно чувство за несправедливост. Когато сядам да пиша книга, аз не си казвам: „Ще създам произведение на изкуството“. Пиша книгата, защото съществува някаква лъжа, която искам да разоблича, някакъв факт, към който искам да привлека вниманието, и моята първоначална грижа е да бъда чут.

--------------------------------------------

Моята книга за Испанската гражданска война „Почит към Каталония“ е, разбира се, откровенно политическа книга, но общо взето е написана с безпристрастност и зачитане на формата. В нея се опитах много твърдо да разкажа цялата истина, без да насилвам литературните си инстинкти. Но наред с други неща книгата съдържа дълга глава, пълна с цитати от вестници и други подобни, защитаващи троцкистите, които бяха обвинени, че заговорничат с Франко. Ясно е, че такава глава, която след година или две не би представлявала интерес за обикновения читател, задължително съсипва книгата. Един критик, когото уважавам, ми чете лекция по този въпрос. „Вие сте превърнал това, което можеше да бъде една хубава книга, в журналистика“ – каза ми той. Беше вярно, но не можех да постъпя по друг начин. Случайно знаех неща, които малцина в Англия им е било позволено да знаят: че невинни хора бяха лъжливо обвинени. Ако не се бях раздразнил, никога не бих написал книгата.

----------------------------------------------

И връщайки се отново към моето творчество, виждам, че там, където не съм поставил политическа цел, неизбежно съм писал безжизнени книги, залъгвал съм се с крещящи пасажи, изречения без смисъл, красиви прилагателни и въобще празни приказки.

Защо световната история прилича на луковица?

Автор: Джаред Даймънд

Целта на тази книга е да предложи една кратка история на всичко случило се през последните тринайсет хилядолетия. Основният въпрос, на който се градеше и мотивацията ми, бе: Защо историята се развива по различен начин на различните континенти? Ако този въпрос ви кара да изтръпнете от мисълта, че сте попаднали на някой расистки трактат, по-добре се успокойте. Не е така. Както ще се убедите сами, моята теза няма нищо общо с расовите различия. Ударението пада върху търсенето на окончателни отговори и възможно най-стриктното проследяване на историческата причинно-следствена връзка.

Повечето книги за световната история всъщност се фокусират главно върху историята на писмените евразийски и северно- африкански общества. Коренните общности от другите части на света – Субсахарска (или „черна“) Африка, двете Америки, Юго- източна Азия, Австралия, Нова Гвинея и тихоокеанските острови – получават в най-добрия случай кратки обзори, свързани предимно със случилото се в най-новата им история, след като са били открити и покорени от западноевропейците. Но дори и в самата Евразия историята на нейната най-западна част се ползва с много по-голямо внимание, отколкото тази на Китай, Индия, Япония, тропическа Югоизточна Азия и други източноевразийски общества. Случилото се преди появата на писмеността (ок. 3000 г. пр. Хр.) също не се проследява особено подробно, въпреки че то съставлява 99.9994% от продължаващата вече пет милиона години история на човешкия вид.

Всяко подобно стесняване на фокуса страда от три основни недостатъка. Първо, днес все повече расте, и то напълно разбираемо, броят на хората, интересуващи се и от други общества, освен тези в Западна Евразия. В края на краищата тъкмо тези, „другите“, обхващат и по-голямата част от човечеството и са огромното мнозинство от етническите, културни и езикови групи в света. При това някои от тях вече са се наредили – а други са на път да ги последват – сред най-могъщите световни икономически и политически сили.

Второ, дори на хората, вълнуващи се само от формирането на модерността, една история, свеждаща се до световното развитие след появата на писмеността, едва ли ще предложи особено благодатна храна за размисъл, а и по-задълбочени познания. Не бива да оставаме с впечатлението, че обществата на различните континенти са се движели в пакет до 3000 г. пр. Хр., когато западноевразийските сякаш изневиделица са открили писмеността и оттогава насам са започнали да се откъсват пред останалите и в редица други отношения. Напротив, около тази дата вече е имало не само евразийски, но и северноафрикански общества с наченки на писменост, централизирано държавно управление и градове. Те вече са намирали по-широко приложение на своите метални сечива и оръжия, както и на домашните си животни (товарни, ездитни или впрегатни), т. е. играещи ролята на „механична тяга“, и са се прехранвали със земеделие и скотовъдство. На този етап обаче никое от тези неща не е било налице в повечето части на другите континенти; някои, но далеч не всички, се появяват в отделни части на двете Америки и субсахарска Африка, но едва през следващите пет хилядолетия – да не говорим, че австралийските аборигени така и никога не се сдобиват с тях. Това вече би трябвало да ни подскаже, че корените на западноевразийската доминация в модерния свят са заложени още в този безписмен период, продължил до 3000 г. пр. Хр. (Под „западноевразийска доминация“ разбирам не просто челната позиция на самите западноевропейски общества, но и на тези, изградени по техен образец на останалите континенти.)

Трето, една история, фокусирана върху западноевразийските общества, очевидно игнорира и най-важния въпрос. А той е: защо само тези общества са се сдобили с такава несъразмерно голяма мощ и изобретателност? Обичайните отговори касаят т. нар. проксимални фактори – появата и възхода на капитализма, меркантилизма, науката, технологията, както и на онези гадни вируси, които убивали хората на другите континенти при всеки техен контакт с евразийци. Защо обаче всички тези компоненти на „империализма“ са се появили именно в Западна Евразия, а навсякъде другаде са били в много по-скромни мащаби, ако изобщо ги е имало?

Всеки компонент си остава само един проксимален фактор и не може да ни даде окончателния отговор. Защо например капитализмът не е пуснал корени в предколумбово Мексико? Защо меркантилизмът не е процъфтявал в Субсахарска Африка? Защо науката (такава, каквато я разбираме днес) не е намерили почва в Китай? Защо коренните жители на Северна Америка не са познавали развитите технологии, а австралийските аборигени – „гадните вируси“? И ако в отговор някой се позове на т. нар. специфични или „идеосинкретични“ културни фактори – примерно че развитието на науката в Китай е било възпрепятствано от конфуцианството, но затова пък в Евразия е било поощрявано още от древните гърци и юдеохристиянските традиции, – то това би означавало, че този някой отново пренебрегва необходимостта от окончателен отговор. Аз пък бих го попитал следното: а защо не се е получило обратното – конфуцианството да се развие в Евразия, а юдеохристиянската традиция в Китай? Нещо повече, това би означавало да се игнорира и фактът, че до XV в. сл. Хр. („епохата на великите географски открития“) Китай всъщност е бил много по-напреднал от Западна Евразия в сферата на технологиите.

Но човек не би могъл да разбере дори развитието на западноевразийските общества, ако се е фокусирал единствено върху тях. Най-интересните въпроси засягат тъкмо техните различия с другите общества. И за да отговорим на тези въпроси, ние трябва да разберем и останалите общества, а това на свой ред означава да поставим западноевропейските в един много по-широк контекст.

Някои читатели може би ще си помислят, че за разлика от „конвенционалните“ историци аз изпадам в другата крайност и отделям прекалено малко място на Западна Евразия за сметка на останалите части на света. Бих им отговорил така: историята на някои от тях е и доста поучителна, тъй като в рамките на тези сравнително малки географски ареали са живяли не само многолюдни, но и доста различни общества. Ще се намерят и такива, които ще побързат да се съгласят с един от рецензентите на тази книга. Не без известна ирония този мой рецензент писа, че аз явно съм склонен да разглеждам световната история като гигантска луковица, на която модерният свят е само външната обвивка, а другите – вътрешните пластове – трябва да се отлюспват един по един, за се стигне накрая и до смисъла на историческото развитие. Да, световната история наистина наподобява луковица! Но отстраняването на отделните „люспи“ е и едно доста интригуващо занимание, криещо безброй предизвикателства – а и е от изключителна важност за самите нас, особено днес, когато се стремим да усвоим уроците на миналото, за да можем да посрещнем подобаващо и своето бъдеще.

Дж. Д.

Въпросът на Яли

Всички знаем, че историята е протекла много различно за хората в различните части на земното кълбо. През тринайсетте хилядолетия, изминали след края на последната Ледникова епоха, на някои места са се развили писмени и индустриализирани общества, боравещи с метални сечива, на други – безписмени земеделски общества, а на трети са се съхранили единствено тези на ловците-събирачи с каменни сечива. Тези исторически несъразмерности продължават да хвърлят дългите си и мрачни сенки върху модерния свят, защото първите, или писмените общества с метални сечива, са покорили и/или изтребили останалите. Но ако в тези различия се състоят и най- основните факти в съвременната история, то причините им си остават несигурни и спорни. Същият щекотлив въпрос за разликите в историческото развитие ми бе зададен преди четвърт век, макар и в по-опростена и строго индивидуална форма.

През един юлски ден на 1972 г. аз се разхождах по брега на големия тропически остров Нова Гвинея, където бях пристигнал в качеството си на биолог, за да изучавам еволюцията на птиците. Вече бях подочул нещичко за един колоритен местен политик, на име Яли, който точно тогава обикаляше из околността. По чиста случайност и той бе решил този ден да се разходи по брега и по някое време нашите пътища се пресякоха. Повървяхме заедно около час, като през цялото време разговаряхме.

Яли излъчваше харизматичност и енергия. Очите му горяха с хипнотичен плам. В тона му личеше самоувереност, но ми задаваше и някои доста куриозни въпроси и внимателно изслушваше отговорите ми. Нашият разговор започна с темата, която в ония дни бе обсебила мислите на всеки новогвинеец – назряващите със стремителна скорост политически промени. Тогава Папуа Нова Гвинея (както сега се нарича родината на Яли) все още бе протекторат на ООН под пряката юрисдикция на Австралия, но въпросът за независимостта вече витаеше във въздуха. И Яли побърза да ми разясни как вижда своята роля в тази ситуация – да подготвя сънародниците си за бъдещото им самоуправление.

След малко той реши, че сме изчерпили темата, и ме подложи на обстоен разпит. Яли никога не бе напускал Нова Гвинея и образованието му се свеждаше до гимназиално ниво, затова и изгаряше от любопитство да научи нещо повече за света. Най- напред поиска да разбере в какво точно се състои работата ми с новогвинейските птици (включително и заплатата ми). Аз се опитах да му разкажа накратко за различните групи птици, създавали свои колонии в Нова Гвинея в хода на милиони години. После той пожела да узнае как неговите предци са достигнали бреговете на Нова Гвинея през последните няколко десетки хилядолетия, а накрая и как точно белите европейци са успели да колонизират Нова Гвинея през последните две столетия.

Разговорът запази коректния си тон, независимо че напрежението между двете общества, които аз и Яли представлявахме, бе достатъчно добре известно и на двама ни. Само допреди два века всички новогвинейци са „живеели в Каменната ера“. Тоест използвали са каменни сечива, които в Европа са били заменени с метални още преди няколко хилядолетия, и са живеели в селища, които не са били организирани около някакъв политически център. Тази структура им е била наложена от белите, когато пристигнали тук, но освен нея те донесли и някои материални блага, чиято стойност и разнообразие местните не пропуснали да оценят – като се започне от стоманените брадви, кибрита и лекарствата и се стигне до дрехите, разхладителните напитки и чадърите. В Нова Гвинея всички тези неща се появили колективно като „карго“.

Повечето бели колониалисти не криели презрението си към новогвинейците, които смятали за „примитивни диваци“. Дори и най-некадърният бял „господар“ (както все още ги наричаха през 1972 г. в Нова Гвинея) се е радвал на доста завиден жизнен стандарт в сравнение с местните – несравнимо по-висок и от този на „харизматичните“ политици от типа на Яли. Но преди да се срещнем, Яли вече бе разпитвал доста бели, а и аз бях поразпитал за това-онова доста новогвинейци. И двамата отлично знаехме, че ако не всеки, то поне средният новогвинеец е също толкова умен, колкото и европеецът. Явно точно това се е въртяло и в мислите на Яли, когато той ме изгледа изпитателно с искрящите си очи и ми зададе следния въпрос: – Защо вие, белите, произвеждате толкова много неща и ги докарвате дотук с кораби, а ние, черните, си имаме толкова малко наши стоки?

Въпросът наглед бе прост, но стигаше до сърцевината на нещата – или поне тези, които Яли бе опознал от личен опит. Никой не може да отрече, че между начина на живот на средния новогвинеец и този на средния европеец (или американец) съществува огромна разлика. Подобни разлики се наблюдават и сред много други народи в света. Тези несъразмерности в развитието би трябвало да имат и причини (които според някои са очевидни).

Въпросът на Яли може да изглежда прост и дори донякъде наивен, но всъщност е доста сложен. Аз например тогава не успях да му дам задоволителен отговор. Но и професионалните историци все още не са постигнали съгласие по този въпрос, да не говорим, че повечето от тях дори не си го задават. През всичките тези години след разговора ми с Яли аз се занимавах с всичко друго, имащо отношение към човешката еволюция, история и език, но не и с това, за което той ме бе попитал. В тази книга обаче, написана след цели двайсет и пет години, ще се опитам да му отговоря, както подобава.

Яли имаше предвид контрастите между начина на живот на новогвинейците и на белите европейци, но въпросът може да бъде поставен и в много по-широк контекст, за да обхване и редица други контрасти, съществуващи в съвременната епоха. Народите с евразийски корени, особено тези, които и сега живеят в Европа и Източна Азия, плюс онези, които са били „присадени“ в Северна Америка, заемат доминираща позиция в модерния свят, ако говорим за богатство и могъщество. Други – в това число и повечето африканци – отхвърлиха европейската колониална доминация, но затова пък доста изостават по отношение на богатството и могъществото. Но има и една трета група, например коренните жители на Австралия, двете Америки и най- южната част на Африка, които дори и сега не са господари на собствените си земи, тъй като в продължение на векове са били избивани – в някои случаи изтребени до крак – и покорявани от европейски колониалисти.

Следователно въпросът за неравенството и диспропорционалността в модерния свят може да бъде зададен и в тази форма: защо богатството и могъществото са били разпределени така, както са в момента, а не по някакъв друг начин? Защо например коренните американци, африканците и австралийските аборигени не са избивали, покорявали или изтребвали европейците и азиатците?

Спокойно можем да се върнем с още една крачка във времето, примерно, в 1500 г. сл. Хр. Тогава световната колониална експанзия на Европа тепърва е започвала, но народите на различните континенти вече чувствително са се различавали в технологическо и политическо отношение. В по-голямата си част Европа, Азия и Северна Африка са се състояли от държави и империи, опознали всички преимущества на металообработването, а някои от тях вече са били и пред прага на индустриализацията. В същото време два от коренните американски народи – ацтеките и инките – са владеели цели империи, служейки си все още с каменни сечива. Част от субсахарска Африка е била разделена на малки държавици или по-скоро племенни общности, боравещи с железни сечива. Много други народи – включително тези от Австралия и Нова Гвинея, повечето тихоокеански острови, както и огромни части от Америка и някои от субсахарска Африка – са живеели в земеделски общности, а дори и като „орди“ на ловци и събирачи, служещи си с каменни сечива.

Разбира се, тези технологически и политически различия от 1500 г. са само непосредствената причина за днешната диспропорционалност. Повече от ясно е, че една империя, разполагаща със стоманени оръжия, е в състояние да завладее или изтреби всички околни племена с каменни и дървени сечива. Ето че въпросът може да получи и друга форма: а как светът е стигнал до това състояние, в което се е намирал в началото на XVI в.?

Този въпрос също може да бъде изтеглен още по-назад във времето, за което ще ни помогнат писаната история и археологическите данни. До края на последната Ледникова епоха, т. е. до XI хилядолетие пр. Хр., абсолютно всички хора на абсолютно всички континенти са били просто ловци-събирачи. Значи различните стадии на развитие, постигнати през изтеклия период, са довели и до всички тези икономически и политически диспропорции, които са били факт в началото на XVI в. Но ако австралийските аборигени и много от коренните американци са си останали ловци-събирачи, то повечето евразийци и една не малка част от американските и субсахарските народи постепенно са развили земеделие, скотовъдство, металургия и по-сложни политически организации. В отделни части на Евразия и в поне едната от двете Америки хората са успели да развият, независимо едни от други, и писменост. Но всяко от тези нововъведения се е появявало първо в Евразия. Например масовото производство на бронзови изделия и сечива, което едва е започвало в Андите в периода непосредствено преди Конкистата, вече е било факт в някои части на Евразия още преди четири хилядолетия. През 1642 г., когато европейските изследователи са установили първите си контакти с тасманийците, каменната технология на последните е била доста по-семпла от тази, която е преобладавала в Европа през Горния палеолит, т. е. още преди десетки хилядолетия.

А това на свой ред означава, че можем да преформулираме въпроса за диспропорционалността в модерния свят и по следния начин: защо човешкото развитие е достигнало толкова различни стадии на различните континенти? Именно тези диспаратни величини задават и параметрите на най-мащабния исторически модел, както и темата на моята книга.

Тази книга има отношение най-вече към историята и праисторията, но нейната тема представлява не само академичен интерес – тя има и своите чисто практически и политически импликации. Именно историята на взаимодействието между диспаратните, или непропорционално развити културни общности, е тази, която е формирала модерния свят в хода на военните експанзии, епидемиите и геноцида. Тези колизии са породили и сътресения, които не само не са отшумели напълно след толкова столетия, но продължават и до днес в някои от най-конфликтните точки на света.

Например една огромна част от Африка все още се бори със своето колониално наследство от близкото минало. В други региони – в това число по-голямата част от Централна Америка, Мексико, Перу, Нова Каледония, бившия Съветски съюз и някои части на Индонезия – сред коренното население бушуват граждански вълнения или партизански войни срещу правителствата, доминирани от потомци на нашествениците-завоеватели. Много други туземни общности като коренните жители на Хаваите, австралийските аборигени, сибирските народности, както и индианците в Съединените щати, Канада, Бразилия, Аржентина и Чили са толкова намалели покрай геноцида и болестите, че по брой вече значително отстъпват на потомците на своите завоеватели. Може би само това не им позволява да се вдигнат на открита гражданска война, но затова пък те все по-активно отстояват своите права.

Наред с тези политически реверберации, задействани от конфликтите между отделни народи в миналото, днес са налице и такива от чисто езиково естество – изразяващи се най-вече в масовото изчезване на повечето от шестте хиляди езика, съхранени в света, които биват измествани от английския, китайския, руския и някои други, като броят на говорещите ги е нараснал неимоверно през последните столетия. Всички тези проблеми на модерния свят са следствия от различните исторически траектории, присъстващи имплицитно във въпроса на Яли.

Но преди да потърсим отговорите, би трябвало да спрем за миг и да разгледаме възраженията срещу една евентуална дискусия на тази тема. Някои хора приемат дори самото задаване на този въпрос като оскърбление. Причините са няколко.

Едно от възраженията се свежда до следното. Ако успеем да обясним защо се е получило така, че някои народи днес доминират над останалите, дали това няма да оправдае и самата доминация? А и резултатът от едно такова изследване като че ли изглежда предопределен, затова има ли смисъл днес да се опитваме да го променим? Това възражение обаче се основава на една често срещана склонност да се смесва обяснението на причината с оправданието или безкритичното приемане на резултата. Каква е ползата от едно историческо обяснение е отделен въпрос и той не съвпада със самото обяснение. А вникването в смисъла му много често става и повод да се „променя“ самият резултат, вместо да бъде повторен или доразвит. Но ето че психолозите се опитват да разберат мисленето на убийците и изнасилвачите, социалните историци се опитват да разберат механизмите на геноцида, а лекарите – причините за човешките заболявания. Това естествено не означава, че те се стремят да оправдаят убийството, изнасилването, геноцида или болестта. Напротив, целта им е да намерят по-ефикасно приложение на своите знания за причинноследствената верига, за да прекъснат и… самата верига.

Второ, дали отговорът на въпроса на Яли не предполага автоматически и евроцентричния подход към историята, изразяващ се в добре познатия ни апотеоз на западноевропейците и обсесивното изтъкване на челната позиция, която Западна Европа и европеизираната част на Америка заемат в модерния свят? Но дали пък тази „челна позиция“ не е само едно преходно явление от последните столетия, още повече че днес то като че ли избледнява на фона на стремителния напредък на Япония и Югоизточна Азия? Впрочем в по-голямата си част тази книга е посветена не на европейските, а на съвсем други народи. Вместо да се фокусираме единствено във взаимоотношенията между европейците и неевропейците, ние ще се спрем и на контактите между най-различни неевропейски народи – по-специално тези, които са били осъществявани в Субсахарска Африка, Югоизточна Азия, Индонезия[109] и Нова Гвинея сред коренното население на тези региони. Вместо да се разливаме в дитирамби за народите от западноевропейски произход, ние просто сами ще се уверим, че най-съществените елементи на тяхната цивилизация всъщност са били развити от други народи, живеещи в други части на света, и чак след това са били внесени в самата Западна Европа.

Трето, дали понятието „цивилизация“ и словосъчетания от типа на „възход на цивилизацията“ не създават погрешното впечатление, че цивилизацията сама по себе си е нещо по-добро от племенните култури на ловците-събирачи, а историята от последните тринайсет хилядолетия се изразява в „постигането на все по-голямо човешко щастие“? В интерес на истината, аз не приемам тезата, че индустриалната държава е нещо „по- добро“ от племето, занимаващо се с лов и събирачество, или че замяната на този начин на живот с базираната на металообработването държавност представлява „прогрес“ и гарантира по- щастлив живот на нейните „поданици“. Личният ми житейски опит, натрупан в Съединените щати и селищата на Нова Гвинея, по-скоро показваше друго – че така наречените „блага на цивилизацията“ съвсем не са еднозначни. Наистина гражданите на модерните индустриални държави се радват на по-добро медицинско обслужване в сравнение с ловците-събирачи, рискът от насилствена смърт при тях е по-нисък, а и средната продължителност на живота им е доста по-голяма; затова пък получават много по-скромна обществена подкрепа в лицето на приятели и роднини. Мотивът ми да проуча тези географски различия между човешките общности не се свеждаше до това да изтъкна достойнствата на даден тип обществено устройство за сметка на някой друг, а просто да разбера случилото се в нашата история.

Наистина ли въпросът на Яли се нуждае от още една книга, за да намери окончателен отговор? Нима вече не знаем този отговор? Но ако е така, кой е той?

Вероятно най-често срещаното обяснение се базира, било то имплицитно или експлицитно, на биологическите различия между хората. През столетията непосредствено след 1500 г., когато европейските учени започват да осъзнават огромните различия, съществуващи между отделните народи в технологическо и политическо отношение, те стигат и до извода, че тези различия се дължат на разликите във вродените им способности. С появата и възхода на дарвинизма обясненията им получават нова формулировка, съобразена с понятия като „естествен подбор“ и „еволюционно развитие“. Технологически примитивните народи се сочат като доказателства за една от основните тези, а именно че човечеството е произлязло – и еволюирало – от своите маймуноподобни предци. От тази гледна точка замяната на тези „изостанали“ народи с колонисти от по-“напредналите“ индустриални общества е пример за оцеляването на най-приспо- собимите. По-късно с развитието на генетиката обясненията отново се преформулират, този път в генетичен дух. На този етап европейците вече се възприемат (от генетическа гледна точка) като по-интелигентни от африканците, да не говорим пък за австралийските аборигени.

Днес западното общество като цяло публично заклеймява расизма. Но пък много (ако не и повечето!) западняци продължават да приемат – тихомълком или подсъзнателно – расистките обяснения. В Япония и много други страни подобни обяснения се дават публично и без каквото и да било извинение. Дори образовани бели американци, европейци и австралийци, когато стане дума за австралийските аборигени, са склонни да приемат, че има нещо примитивно в самите аборигени. Те със сигурност изглеждат по-различно от белите. И много от днешните потомци на онези аборигени, оцелели през епохата на европейската колониализация, установяват, че им е изключително трудно да преуспеят икономически в бялото австралийско общество.

В такива случаи се изтъква един наглед убедителен аргумент. Белите имигранти в Австралия са изградили една писмена, индустриализирана, политически централизирана и демократична държава, основана на металните оръдия на труда и на производството на храни – всичко това в рамките само на сто години, през които са успели да колонизират цял един континент, на който аборигените са живеели, организирани в малки племенни общности на ловци и събирачи, не познаващи металите, в продължение на близо 40 000 години. Тоест тук са проведени два последователни експеримента в сферата на човешкото развитие, като околната среда е оставала идентична, а единствената разлика са хората, които са я заемали. Нужни ли са повече доказателства, за да се разбере веднъж завинаги, че различията между австралийските аборигени и европейските общества се дължат на различията между самите хора?

Възражението към подобни расистки обяснения не се свежда просто до това, че по този начин се насажда омраза – на всичкото отгоре тези обяснения са и погрешни. Всъщност липсват каквито и да било сериозни доказателства, че човешките различия в интелигентността са паралелни на човешките различия в сферата на технологията. На практика, както сега ще се опитам да обясня, нашите съвременници от „Каменната епоха“ не само че не са по-малко интелигентни, но най-вероятно дори превъзхождат в това отношение индустриалните нации. Това може да звучи парадоксално, но както сами ще видим в Глава XV, фактът, че белите имигранти в Австралия са успели да изградят грамотно и индустриализирано общество съвсем не се дължи на гореспоменатите добродетели. Наред с това хората, които съвсем доскоро са били примитивни в технологическо отношение – например същите тези австралийски аборигени, както и новогвинейците – много рутинно усвояват индустриалните технологии, стига да имат възможност да го направят.

Представителите на когнитивната психология са положили огромни усилия да установят разликите в коефициента на интелигентност (IQ) на хората от различни географски региони, които понастоящем живеят в една и съща страна. По-специално един немалък брой бели американски психолози в продължение на десетилетия се опитваха да покажат, че черните американци от африкански произход са по рождение по-малко интелигентни от своите белите сънародници от европейски произход. Само че, както е добре известно, въпросните групи се различават значително по своята социална среда и възможности за образование. И този факт затруднява двойно повече усилията да бъде доказана емпирично хипотезата, че интелектуалните различия стоят в основата и на технологическите. Първо, дори нашите познавателни способности като възрастни да са повлияни от социалната среда, в която сме расли като деца, това съвсем не доказва наличието и на други предходни влияния, примерно от генетично естество. Второ, всяка проверка на интелектуалните способности (от типа на IQ-тестовете) по-скоро показва нивото на образованост, или общата култура, но не и т. нар. „интелектуални заложби“, каквото и да означава това. И тъй като средата от детството и усвоените в хода на образованието познания несъмнено влияят на резултатите от ^-тестовете, усилията на психолозите и до ден днешен не успяват да докажат прословутия „интелектуален дефицит“ на не-белите хора.

Моят подход към тази щекотлива тема се основава на 33- годишната ми практика с новогвинейци в техните собствени и „недокоснати от цивилизацията“ общества. Още в самото начало ми направи впечатление, че средният новогвинеец е като че ли по-интелигентен, по-буден, по-експресивен и дори проявяващ по-голям интерес към околния свят в сравнение със средния европеец и американец. В някои по-сложни дейности, където със сигурност намират отражение мозъчните функции – например умението да се ориентираш в непозната среда – той се оказва много по-находчив и „сведущ“ от западния човек. Разбира се, новогвинейците като цяло се представят доста по-не- задоволително в онези дейности, за които – за разлика от тях – западняците са били подготвени още като деца. Вследствие на това „неукият“ новогвинеец от затънтено селце изглежда глупав в очите на западняците, когато се озове в града. Само че винаги съм си давал сметка, че най-вероятно и аз изглеждам „глупав“ в очите на новогвинейците, когато съм с тях в джунглата, тъй като демонстрирам въпиеща некомпетентност дори в такива прости дейности като ориентирането в гората или построяването на подслон, в които, за разлика от мен, новогвинейците се обучават още от деца.

Не е трудно да се посочат поне две причини, поради които моето впечатление, че новогвинейците всъщност са по-съобразителни и по-“умни“ от западняците може да се окаже напълно оправдано. Първо, европейците от хилядолетия живеят в гъсто населени общности с централизирано управление, полиция и законодателни органи. От чисто историческа гледна точка инфекциозните епидемични заболявания в тези гъстонаселени региони (например дребната шарка) са били и основните причинители на смърт, докато убийствата са били относително редки, а състоянието на война – по-скоро изключение, отколкото правило. Повечето европейци, които са избегнали фаталните инфекции, са избегнали и другите потенциални причинители на смърт и затова са успели да предадат по-нататък своите гени. По същата причина днес повечето живородени бебета в западните общности оцеляват от фаталните инфекции и на свой ред се възпроизвеждат, независимо от интелектуалното си ниво и гените, които носят. Новогвинейците са в тъкмо противоположната ситуация – те живеят от хилядолетия в малки общности, броят на чиито членове е твърде малък, за да се стига и до епидемични заболявания. Затова и смъртността в традиционните им общности се дължи най-вече на убийствата, нестихващите „хронични“ племенни войни, злополуките и проблемите, свързани с намирането на храна.

Логично е да предположим, че интелигентните хора по-лесно биха избягвали всички тези причини за високата смъртност в традиционните новогвинейски общности в сравнение с недотам интелигентните си събратя. Само че високата смъртност, съпровождаща епидемичните заболявания, има много малко общо с интелигентността и зависи не от генетичната резистентност, а от някои детайли, свързани с обмяната на веществата в човешкото тяло. Например хората с кръвна група В или нулева са по- резистентни към дребната шарка, отколкото тези с А. С други думи, естественият подбор, отсяващ гените на интелигентността, вероятно е протичал доста по-безмилостно в Нова Гвинея, отколкото в по-гъсто населените и политически по-комплексни общности, където той е бил по-осезателен по отношение на вътрешната обмяна на веществата.

Освен тази чисто генетична причина има и втора, поради която новогвинейците може би са по-умни от западняците. Днешните европейски и американски деца отделят огромна част от времето си за пасивни развлечения – телевизия, радио и филми. В едно средно американско домакинство телевизорът работи по седем часа на ден. Затова пък децата от традиционните новогвинейски общности на практика нямат изобщо достъп до такива развлечения и вместо това прекарват по-голямата част от времето, в което са будни, в доста по-активни занимания, например разговори и игри с другите деца (или възрастните). Почти всички изследвания изтъкват ролята на стимулирането и активността в психологическото развитие на детето и подчертават опасността от необратимото му забавяне, ако тези фактори отсъстват. Този ефект със сигурност внася един негенетичен компонент в по-добре развитите ментални функции, които демонстрира средният новогвинеец.

Тоест, ако говорим за интелектуални заложби, новогвинеецът най-вероятно превъзхожда в генетично отношение европееца и американеца, но освен това той със сигурност избягва негативното въздействие на околната среда, в която днес растат децата в индустриализираните общества. И със сигурност няма основания да се говори за каквато и да е интелектуална „непълноценност“ на новогвинейците, която би могла да послужи за отговор на въпроса на Яли.

Вероятно същите два фактора – генетичният и енвироменталният – отличават не само новогвинейците от западняците, но и ловците-събирачи и другите представители на технологически по-примитивните общности от тези на технологически развитите общества като цяло. Което пък означава, че обичайните расистки доводи могат да бъдат преформулирани по един доста радикален начин. Например защо се е получило така, че европейците, въпреки предполагаемите си генетични недостатъци и несъмнено негативно въздействащата си (поне в днешно време) околна среда, в крайна сметка произвеждат несравнимо повече стоки? И защо пък новогвинейците са толкова изостанали в технологиите, въпреки своя по-висок коефициент на интелигентност (в което лично аз съм напълно убеден)?

Генетичното обяснение не е единственият възможен отговор на въпроса на Яли. Има и втори, особен популярен сред жителите на Северна Европа, който се позовава на предполагаемия стимулиращ ефект на родния им студен климат и съответно „задържащия“ ефект, който топлият и влажен тропически климат оказва върху човешката продуктивност. Да, възможно е вариращият през сезоните климат на по-северните ширини да отправя и по-разнообразни предизвикателства в сравнение с доста по- стабилния в това отношение климат в тропиците. Възможно е също студеният климат да изисква от хората да бъдат по-находчиви в технологическо отношение, за да оцеляват – най-малкото защото им се налага да си строят топли домове и да си шият топли дрехи, докато в тропиците биха могли да се задоволят и с много по-семпли жилища, да не говорим че могат да минат и без дрехи. Или пък този аргумент може да бъде обърнат наопаки, но отново ще стигнем до същия извод – че дългите зими в северните ширини дават възможност на хората да прекарват повече време в домовете си и… да изобретяват разни неща.

Макар и популярни в миналото, обясненията от този тип също не издържат по-щателна проверка. Както ще видим, до последното хилядолетие народите от Северна Европа всъщност не са допринесли с нищо за огромното значение на евразийската цивилизация; те просто са имали късмета да живеят на такава географска ширина, където са могли да получават наготово някои културни нововъведения (като земеделието, колелото, писмеността и металообработването), реализирани преди това в по-топлите части на евразийския континент. Например жителите на студените региони в най-северните и най-южните части на Новия свят са били далеч по-онеправдани в това отношение. Единствените общества на коренни американци, които са развили писменост, се зараждат в Мексико, на юг от Тропика на рака; най-старата керамика в Новия свят е сътворена в близост до екватора – в тропическа Южна Америка; а обществото, което единодушно се приема като най-напреднало в сферата на изкуството, астрономията и някои други отрасли, са маите от Класическата епоха, живели в американските тропици (и по-точно Юкатан и Гватемала) през първото хилядолетие след Христа.

Възможен е и още един отговор на въпроса на Яли. Някой би се позовавал на предполагаемото огромно значение на речните долини в зоните с по-сух климат, където високопроизводителното земеделие е зависело от широкомащабни напоителни системи, а те на свой ред са изисквали централизирано управление. В основата на това обяснение стои един безспорен факт: най-ранните известни на науката империи и писмени системи са възникнали в Месопотамия, или плодородното междуречие на Тигър и Ефрат, и долината на Нил в Египет. С централизирана политическа система очевидно са били свързани и напоителните системи в други части на света, например в долината на р. Инд на индийския субконтинент, долините на Хуанхъ и Яндзъ в Китай, маянските низини в Мезоамерика, както и пустинното крайбрежие на Перу.

Уви, археологическите данни показват, че комплексните иригационни системи не съпровождат възхода на централизираната бюрокрация, а го следват, и то след един значителен отрязък от време. Тоест политическата централизация е възникнала по някаква друга причина и едва след това се е пристъпило към изграждането на сложни напоителни системи. Например в Месопотамия производството на храни и селищният живот започва на хълмовете и планините, а не в речните долини. Долината на Нил е била сравнително изостанала в културно отношение в продължение на цели три хилядолетия, след като селското земеделие е започнало да процъфтява по хълмовете на Месопотамия. Речните долини в днешната югозападна част на Съединените щати след време стимулират и появата на иригационно земеделие и сложно структурирани общности, но това става едва след като много от постиженията, послужили за основа на тези общества, са внесени от Мексико. Речните долини в Югоизточна Австралия обаче са останали населени от племенни общности, непознаващи земеделието.

Има още едно обяснение, отчитащо непосредствените фактори, които са позволили на европейците да избиват и покоряват другите народи – по-специално огнестрелните оръжия, заразните болести, стоманените сечива и манифактурно произвежданите стоки. В този случай отговорът е във вярната посока, доколкото тези фактори са били пряко отговорни за европейските завоевания. Но и тази хипотеза е непълна, тъй като дава само едно приблизително (или първоначално) обяснение, идентифициращо непосредствените причини. Темата се нуждае от много по-задълбочени изследвания, за да се намери отговор и на най-фундаменталния въпрос: защо тъкмо европейците, а не африканците или коренните жители на Америка са разполагали с огнестрелни оръжия, вируси и стомана?

Ако по темата за европейското завладяване на Америка все пак е осъществен известен прогрес по изясняването на първостепенните причини, то Африка все още си остава една огромна загадка. А това е континентът, където еволюцията на нашите предци е продължавала най-дълго и където най-вероятно се е появило и съвременното (от анатомична гледна точка) човечество, а специфичните за региона заболявания като маларията и жълтата треска са били гибелни за европейските изследователи. Ако по-добрият „начален старт“ е от някакво значение, защо тогава огнестрелните оръжия и стоманата не са се появили първо в Африка, което пък е щяло да позволи на африканците (и техните вируси) да завладеят Европа? И как да си обясним неуспеха на австралийските аборигени да надскочат стадия на ловците-събирачи с каменни сечива?

Въпросите, възникващи при всяка съпоставка на човешките общества в света, в миналото се ползваха с огромно внимание от страна на историците и географите. Най-известният пример от по-ново време е 12-томното Изследване на историята от Арнълд Тойнби. Тойнби проявява по-специален интерес към вътрешната динамика на 23 развити цивилизации, 22 от които – писмени, а 19 – евразийски. Интересът му към праисторията, а и към безписмените и по-просто устроени общества е значително по-малък. Но корените на неравенството в модерния свят се крият тъкмо в глъбините на праисторията. Затова и Тойнби никога не си е задавал въпроса на Яли, нито пък се е опитал да изгради това, което аз наричам най-мащабен исторически модел. По аналогичен начин и другите книги, посветени на световната история, се фокусират в напредналите и писмени евразийски цивилизации от последните пет хилядолетия и само бегло се спират върху предколумбовите цивилизации в Америка. Интересът им към останалите части на света е още по-скромен и се свежда главно до техните взаимотношения с евразийците в по-ново време. А и след Тойнби опитите за глобален синтез на историческата причинно-следствена връзка като че ли не се радват на особен успех сред историците, най-вероятно защото последните не желаят да се занимават с този неразрешим според тях проблем.

Междувременно специалисти от най-различни други дисциплини предложиха свои варианти на въпросния глобален синтез. Особено ценен е приносът на еколозите, културните антрополози, биолозите, изучаващи култивирането на растенията и опитомяването на животните, както и учените, интересуващи се от ролята на заразните болести в световната история. Техните изследвания хвърлиха известна светлина върху отделни части от ребуса, но предлагаха само фрагменти от така необходимия синтез.

С други думи, все още няма общовалиден отговор на въпроса на Яли. От една страна, приблизителните отговори звучат ясно и разбираемо: някои народи са успели да създадат преди останалите такива неща като огнестрелните оръжия, вирусите и стоманата плюс някои други фактори, способстващи за постигането на политическа и икономическа мощ, докато редица други народи не са постигнали нищо по-съществено в това отношение. От друга страна обаче липсват окончателните отговори – защо например бронзовите сечива се появяват толкова рано в Евразия и толкова късно в Новия свят, при това само на отделни места, а австралийските аборигени дори не стигат до тях?

Тази липса на окончателни отговори и изчерпателни обяснения оставя една огромна интелектуална празнота, тъй като остава необяснен и възможно най-мащабният исторически модел. Много по-сериозна обаче е зейналата морална празнота. За всеки човек, независимо дали расист или не, е повече от ясно, че на различните народи им е „потръгнало“ по различен начин в историческото им развитие. Съединените щати са общество, създадено по европейски модел и заемащо земи, отнети от коренните американци, което включва и потомците на онези милиони черни от Субсахарска Африка, докарани в Новия свят като роби. Затова пък съвременното европейско общество в никакъв случай не е създадено по модела на черните африканци, нито пък е докарвало някога в земите си милиони коренни американци, превърнати в роби.

Тоест резултатите от историческото развитие на отделните общества са абсолютно несиметрични. Не можем например да кажем, че 51% от двете Америки, Африка и Австралия са завладени от европейците, но затова пък 49% от самата Европа е преминала в ръцете на коренните американци. Това нещо просто не се е случило. И целият облик на модерния свят се дължи именно на такива „несиметрични резултати“. Затова и всички тези въпроси трябва да получат своите окончателни и необорими обяснения. Имам предвид отговори по същество, а не тези, които изясняват отделни детайли – примерно кой е имал късмета да спечели някоя битка или да изобрети нещо си преди еди-колко си хилядолетия.

Изглежда напълно логично да предположим, че историческият модел отразява и вътрешните различия между самите хора и народи. Разбира се, от деца знаем, че не е учтиво да се казват такива неща на всеослушание. Четем разни специализирани изследвания, писани с претенцията, че показват въпросните вродени различия, както и техните опровержения, които пък твърдят, че първите страдат тъкмо от синдрома на тясната специализация. В своето ежедневие непрестанно се натъкваме на факта, че някои от покорените народи продължават да са „хора втора категория“, и то векове след като са били победени или превърнати в роби. Уверяват ни, че и това не се дължи на някакви биологични недостатъци, а на причини от социално естество, ограничени възможности и т. н.

Въпреки това ние продължаваме да се чудим защо се е получило така. Просто няма как да не видим тези въпиещи и непреодолими различия в обществения статус. Уверяват ни, че биологичните обяснения за неравенството в света (например това от 1500 г. сл. Хр.) крият един прозрачен, расистки подтекст и затова са погрешни, но не ни казват кое е правилното обяснение. А докато не получим едно убедително, подробно и съгласувано обяснение за по-мащабния исторически модел, повечето хора ще продължават да таят съмнението, че именно расистките по своята същност биологични обяснения в крайна сметка ще се окажат и верни. А това за мен бе и най-силният аргумент да напиша тази книга.

Журналистите най-редовно молят авторите на по-дебели книги да обобщават творбите си в едно изречение. За тази книга бих предложил следното: „Историята е следвала различен курс при различните народи, защото е била различна средата, в която са живеели, а не заради биологичните различия между самите народи.“

Естествено идеята, че околната среда и биогеографските фактори влияят върху общественото развитие, съвсем не е нова. Днес обаче този възглед вече не се споделя от историците, които го смятат за погрешен, опростенчески или го отхвърлят с презрение като някакъв „енвироментален детерминизъм“, или пък заявяват, че всеки опит да се разберат различията в света е обречен на неуспех, тъй като материята е прекалено сложна. Но географската среда очевидно оказва все някакъв ефект върху историята; остава отворен въпросът колко голям е този ефект и дали географията би могла да обясни по-мащабния исторически модел.

Назрял е моментът за един нов, свеж поглед върху тези въпроси, защото разполагаме и с нова информация от някои научни дисциплини, на пръв поглед нямащи нищо общо с историята. От тях бих изтъкнал най-вече генетиката, молекулярната биология и биогеографията, занимаващи се с културните растения и техните диви предшественици, както и бихейвиористката екология, която пък изучава поведението на домашните животни и техните диви предци; молекулярната биология, изучаваща човешките и сродните животински вируси, епидемиологията на човешките заболявания; хуманната генетика; лингвистиката; археологическите изследвания на всички континенти и по-големите острови; както и историята на технологията, писмеността и политическата организация.

[…]

Ето че е настъпил най-сетне и моментът, в който – естествено, с помощта на много мои приятели и колеги – аз ще се опитам да задоволя любопитството на Яли.

Превод: Юлиян Антонов

Джаред Мейсън Дайъмънд (род. 1937) е американски еволюционен биолог, физиолог и биогеограф. Известен е с книгата си, спечелила награда Пулицър „Пушки, микроби и стомана“ (Guns, Germs and Steel) (1998), която изследва географските, културни, природни и технологични фактори, които са довели до доминиращата позиция на Западната култура в света.

Коментари (9)

- 04-10-2011|Самолет 005 – … приятно четиво…

Всяко едно изкуство се превръща рано или късно в наука за самото себе си. Затова не гледам модерен балет, защото не мога да се възтортна от особения „научен подход“ в балета, при който балерината гледа пъпа на балетиста в продължение на 10 минути и след това се разтърча из сцената като луда. Да, в това вероятно има огромен смисъл и преплитане на съдържанието на пластове, столетно натрупвани от Петипа до Бежар и още по-натам… Същото е и с еволюцията на народите. Вероятно еволюцията може да се превърне в наука за самата себе си, но тя може да оцелее само по принципа на целесъобразността. Еволюцията е като електрическия ток – избира пътя на най-малкото съпротивление. Нима от Княжево до Перник не можем да отидем през Черни връх. Разбира се, че можем, но онзи, който го прави самоцелно, вече е еволюирал и в битието му се е появила друга цел. Кой днес би говорил латински вместо доста по-лесната Lingua vulgara – италианският? Защо най-трудните и мъдри езици на света се говорят от единици в сравнение с английския, който се проговаря значително по-бързо? Причините, които подкарват еволюцията на човешките общества са интересни, но доста важни са пътищата на тази евюолюция. Метафората за луковицата е добра, но кой къса лалето и когато гледаш и късаш лалето последната ти грижа е за луковицата. Защото днес твърде малко гледат балет, в който балерината гледа пъпа на балетиста в продължение на 10 минути, а след това се разтърчава като луда по сцената…

Генетичното предаване на интелигентността на народите беше доста интересен атрактант в това четиво. Вероятно книгата насочва към прагматизма по един достоен за „Пулицър“ начин…

- 07-10-2011|Самолет 006 – приятно четиво…

Явно авторът на горния коментар изобщо не е чел книгата на Даймънд… Който има и по-актуални произведения, които и заслужават повече внимание.

- 07-10-2011|Самолет 005 – … в ютубата…

Разбира се, че не съм чел книгата. Точно това намеквам. Интересен ми беше увода…

В ютубата има и документален филм по книгата.

А кои са всъщност по интересните трудове на проф. Дж. Даймънд… с какво на теб са ти по-интересни… в смисъл, какво обсъждат?

Ето препратката: http://www. youtube. com/watch? v=bgnmT-Y_rGQ

- 07-10-2011|Златко

Има още една голяма книга, която се казва „Колапс“ (и също е преведена на български, ще я представя по-късно), в която дава много интересно обяснение за причините за изчезването на определени световни цивилизации (и заплахите, които стоят пред нашата). Това е, което ми е познато на мен.

- 07-10-2011|Самолет 005 – … когато гледах филма…

Когато гледах епизодите моментално ми направи впечатление стила и външността му. После се разрових в нета и открих, че е син на бесарабски евреи. Много е интересна гледната му точка, която и аз споделям – за расизма. Казвам го това, защото за пръв път разбрах какво е социология от една канадска еврейка – професорка по социология, на която превеждах в България. Понякога им завиждам, че могат свободно да дълбаят в тяхната умонагласа (както ти казваш!)… Спецификата на тази нагласа също е доста разпознаваема, така като примерно гей нагласата… Не че и измежду евреите не могат да се пръкнат расисти, както и между гейовете – сексисти.

- 07-10-2011|Гост

Който се интересува, пълния текст на книгата (на англ., 457 стр.) може да си го вземе от:

тук

- 09-10-2011|Самолет 006

Точно за „Колапсът“ говорех. Особено актуална книга.

Много се радвам, че произведенията на Даймънд стават все по-интересни. „Колапсът“ е преведен от Юлиян Антонов и е издаден от „Изток-Запад“. За 35 лева може да си намерите книгата от всяка книжарница.

- 10-10-2011|Самолет 005 – … бе с ченгел ли трябва да ти вадя…

Здравей 006!

Аз съм от тези, които не посягат лесно към книга, защото чета бавно. Казваш, че „Колапс“ е особено актуална книга. Вероятно, ако човек се разрови, ще намери критика и анализ на книгата в големите американски или английски вестници, но аз лично, ако бях на твое място, щях да кажа защо я смятам за актуална. Не се страхувай да изкажеш свое мнение. Някой може и да те ухапе, но това за теб не е ли част от купона?

- 12-10-2011|Анна

Eй, Самолети – защо ми се струвате познати?:-)

Иначе не съм чела актуални книги с изключение на две: Борбата на Джулиян Асандж срещу секретността и на някакъв ни Ник Редфърн за Секретните документи на НАСА, която беше пълна гъста боза:-) – на всяка втора страница – заглавие Строго секретна, а на всяка първа – Поверително:-)… а всъщност нищо „по-така“ не прочетох:-)

Храната от вчера

Автор: Мая Кисьова

Всичко, което правеше за него, беше хубаво. Той я намираше за романтична и невинаги я понасяше. Не отговаряше понякога на телефонните ѝ повиквания. И в това „понякога“ имаше железен алгоритъм. Той обичаше да обладава крехкото несъстояло се момче в нея. Тя се стъписваше, изпитваше непозната болка, която отваряше прозорците на душата ѝ, поемаше въздуха, и притихваше. Сама, и още повече свързана с него, като гмурец на границата на възможното, в еуфория от налягането на водата, създаваща видението на очакващия я бисер.

Дните ѝ бяха изпълнени с реални събития, без да излиза от стаята, без да говори с никого в продължение на седмици. Правеше хартиени предмети с нереална функция, облепяше ги с бинт, брашно, сол и вода, после ги изхвърляше. Без да знае, че и това е романтично. Съзираше в чертите му азиатска ревност, подозираше смисъла на обрязването, когато лекуваше наранените си гениталии, и примирено се отпускаше във времето до следващото му посещение.

Той се хранеше бързо и след всяко влизане на прибор в устата му посягаше към салфетка. Това непрекъснато избърсване беше единственото ѝ безпокойство. Лишаваше я от вкуса на напластеното удоволствие, което търсеше в целувките минути по-късно. Той отхвърляше тези малки нейни вкопчвания. Нанизваше я върху члена си рязко, хващаше я за косите и я държеше далеч от тялото си. Очите му се впиваха в кръвоносните ѝ съдове, а езикът му майчински ближеше мисловните прорези по тялото ѝ.

Нямаше време да разговарят. Когато все пак това се случваше, той отронваше поредния искейпистки модел: „Аз не те обичам.“… „Ти си демоде.“… „Не знам какво искам, не мисли за мен.“… И прекрасно знаеше, че тя мисли за него. Не винаги мислите ѝ бяха добри. Беше в състояние да осъзнае стеснения периметър, в който той я заключи. Но трансът беше по-силен. Представяше си, че е огромен куп розови листа, върху който бавно се отпуска тежка преса, за да извлече капката безценно масло. Да, тя знаеше, че той има други животи с други хора, движи се, зарежда се, забравя за нея, отхвърля я. И отново я търси. Обичаше лабораторната му чистота, вкуса на кожата му, твърдостта на ръцете му, които я смачкваха с ловкостта на палач. Той умееше да предизвиква у нея детска агресия и великодушно, в математически изчисления миг пъхваше пръст между зъбите ѝ, за да му подари малка болка, която веднага вкарваше между собствените ѝ крака. Но и тогава те не бяха нейни. Той я композираше, разчленяваше и сглобяваше.

Да, мислите ѝ невинаги бяха добри, но това не пречеше да бъдат хубави. Защото той беше хубав. Стегнат и дисциплиниран. Като замък на ръба на отвесен висок бряг. Тя се извисяваше към зъберите му като мощна прозрачна тюркоазена вълна, за да отстъпи само след минути, цялата помътняла от водорасли и трупове на неродени хищни риби.

Знаеше, че ще остане в затвора на стаята си, докато не разреши загадката. Защо той никога не приемаше храната, приготвена от нея веднага? Защо блюдото трябваше да престои поне денонощие, преди той да го докосне? Това противоречеше на всякакви теории за здравословен начин на живот, които съвсем не му бяха чужди. Защо държеше тя непременно да знае, че не я обича, когато в момента на изказването на тази отрицателна фраза, тя усещаше силна вълна любов от него към себе си? Защо вледеняваше и най-малкия физически порив от нейна страна – докосването на ръка, рамо, лек допир на ръкав дори? Понякога той искаше да разпознае нейната индивидуалност, да я види извън позицията на моногамната половинка. Тогава идваше ревността му от случайно произнесено друго име или случка, която отново я караше да се подложи под пресата за извличане на розово масло. В тези състояния на криза, двамата преживяваха сгъстени отрязъци от време, в което усещаха, че се занимават с древна алхимия. Там някъде вероятно се криеха отговорите на загадките.

Те бяха професионалисти, играеха с думите и на сцената. Лесно възбудими, но контролиращи всяка вибрация зрели чудовища. Неговата грубост прикриваше страха от поглъщане. Зад нейната пасивност се таеше незнайно откъде пробуден ужас от изнасилване. Нерядко се изумяваха от микронната разлика между взаимното възхищение и отвращение. Тогава той не изчакваше нейния оргазъм (който по принцип му харесваше), тръгваше си бързо и я оставяше тръпнеща като недоубито животно. Предизвикваше я да му изневери, да го унижи, да го замени с породист самец. Искаше да я хване, че мастурбира, че не може да спи спокойно, да ѝ вмени комплекси за нехаресване.

Когато той си отидеше, след горещия душ, тя започваше да прави екзерсиз, съсредоточаваше се върху сухожилията, мускулите, разпределяше енергията доколкото може равномерно, мислено успокояваше пламтящото лоно, за да съхрани онова ценно знание до следващото му проникване. Заклеваше се да не пише, но когато енергията преливаше, сядаше зад клавиатурата. Като че ли дописваше нещо негово. Или започваше нещо, което той трябваше да довърши. Приготвяше храна след това. След това. След писането. И точно тогава той по неписана интуиция изчезваше. Не се обаждаше и не идваше. Тази следписмена храна трябваше да престои. За да се утаи страстта. Той не обичаше страстта ѝ. И затова тя прекарваше в затвора на стаята си седмици наред доброволно. Когато от умора престанеше да мисли изобщо, той вече звънеше на вратата. Хладен, сдържан и жесток. Тя не можеше да откъсне очи от него – прехвърляше по всички възможни мостове към челото му собствения си ментален сейф. Той го отклоняваше, не му беше нужен, тогава в леглото между тях се заскърцваше пясък – той умееше да материализира. И зъбите му бяха остри.

Той я манипулираше към божествена безчувственост, в която да напласти всички възможни чувства. Да престане да го занимава с желанията си. Тогава от само себе си щеше да получи всичко. Това не беше интелектуална задача. А природен водораздел. Ако овладееше познаваемите измерения, щеше да влезе в следващото, неговото. Той беше търпелив, защото знаеше, че времето не съществува.

Тя беше бременна. Гърдите ѝ станаха големи и порозовяха. Цветята в стаята-затвор буйно растяха. Беше ги посадил той. От семки на цитруси, изядени, както винаги, по-късно. Стъблата на всички бяха двойни. Тя тълкуваше всичко както винаги романтично. Той не я слушаше. Студено наблюдаваше лутането ѝ между физическото разцъфване и бледите еднозначни думи, с които го обсипваше. Тя извади внимателно от себе си оплодената яйцеклетка и му я показа. Той я погълна, за да я доотгледа. В себе си. Тя не почувства нищо. Едва тогава ѝ разреши да сготви храна. Без продукти, без топлина, без съдове. И я изяде веднага. Бавно, с удоволствие, без да избърсва устните си. В същото време тя заспа. Дълбоко и спокойно. Той заключи външната врата, съблече се, взе внимателно и нежно тялото ѝ в прегръдките си и отвори прозореца, за да гледа по звездите до сутринта.

Мая Кисьова (1964 г.) е професионална актриса на свободна практика в България.

Коментари (3)

- 05-10-2011|Георгиев

Нищо истинско, нищо човешко…

- 09-10-2011|Adi

Впечатляващо, работа с нюансите на чувствата, манипулациите, страха и желанието за контрол над другия…Страхотно!

- 11-10-2011|Стефан Бонев

Страхотно – чувствата, усещанията, докосванията и впечатленията са пречистени до медицинска стерилност. Впечатляващо!

Почти нищо за майка ми

Автор: Калин Терзийски

Не мога да кажа всичко за своята майка. Чудя се на Педро Алмодовар. Как леко и приятно се е подвел по добре звучащите думи и ги е сложил като заглавие на филма си. Наистина – звучи прочувствено това: Всичко за майка ми.

Струва ми се, че драмата на творците идва от там – обичат лекия патос. Тоя, който леко влиза в ушите на хората, пъргаво вълнува сърцата им. Патос като млад сервитьор – бърз и услужлив. Всичко за майка ми! Така е – звучи добре, приятно е да си помислиш колко много дълбоки и влажни мисли може да има зад едни такива думи. Мислите на преждевременно помъдрял човек, претрупан с емоции от своята женствена чувствителност.

Гладки и сериозни мисли, тъжни и питателни като сос с краве масло.

Всички обичащи сладкия и шарен успех творци обичат да говорят така умно и така пълномаслено като тоя Педро. Всичко за майка ми! Боже, колко дълбоко. Все едно от стомаха идва тая дълбочина, тая чувствена мъдрост. Човек си представя сърцераздирателни неща, дълбоки и подходящи за всякакви случаи драми. Вечерни драми и спортно елегантни драми.

Аз съм груб и суров човек, поне част от мене е такава. И аз обичам душевните сладкиши. Като дете съм ги обичал много. Чак развих грануломи на част от душевните зъби от толкова много сладки мъдрости като това: Всичко за майка ми. От подобни подмамващи джунгли, обещаващи Пълно познаване на Всички Душевни Тайни. Ха! От подобни психологически сладкарници. Сега не обичам чак толкова сладкото.

Аз бих казал: Нищо за майка ми.

Не бих искал да мога да разкажа всичко за когото и да било. Да кажеш, че ще разкажеш всичко за някого е лошо. Това означава, че си повърхностен разказвач. Не защото си мислиш, че можеш да разкажеш всичко! Не знам идиот, който би си помислил, че може да разкаже всичко за нещо. Лошо е заради това, че се плъзгаш именно по тая блажна плоскост на Алмодовар – на лесните и приятни обобщения. Всичко. За всички. Мяу.

Аз бих казал: поне нещо за майка ми.

Да…Виждал съм майка си да пуши.

Даже я помня предимно така – как пуши. Пушеше малко и на четиресет спря. Помня я обаче и в деня, когато ме залови да пуша в дома на един приятел – алкохолик. Той беше четиринайсетгодишен. Аз седях в неговия дом – бях избягал от училище – и пушех. Бях на тринайсет. Майка ми влезе, насилвайки вратата. Искаше да ме залови. Моят приятел живееше сам. Беше съвсем като Пипи, само че – момче и алкохолик. Когато майка ми влезе, моят приятел се скри в тоалетната. Майка ми ме изведе от дома му с тежки удари по главата. Удряше ме ту с отворена ръка, ту със свита на юмрук. Беше яростна. Сигурно и приличах на пропаднало момче. Продължи да ме удря из целия път. Главата ми кънтеше от юмручните удари и плющеше от шамарните. Най-неприятно беше това, че ни гледаха хората от блока ни. Главите като срамни пъпки се издуваха от прозорците. Срам ме беше за нас. Двамата. Тя се излгаше, но повече аз. Лежах два дена вкъщи после. Бях извънредно унизен. Цял живот след това пуших като комин. Чак до 38мата си година. Спрях две години по-рано от нея. После ми мина.

Трябва да кажа, че да се описва с патоса на крайното и завършенето е сладко, но е противно. Като преяждане с ванилов сладолед е. Ето – аз мога да изградя един краен и завършен образ на своята майка – като типична влстна майка, която е възпитала невротик. Но това въобще не е така. Аз не съм Уди Алън. И знам, че Уди Алън елементаризира образа на еврейската си майчица само с комерсиалн цел. Да е по-интересно. И доходно. И Алмодовар – също.

Спомням си майка си в друг случай. Двмата бяхме строители. Аз бях на петнайсет. Тримата с баща ми строяхме къща в Банкя. Брат ми, както казваше майка ми, се беше скрил в казармата. Парцела за тази къща беше спечелен от майка ми, по време на двете години, в които работила като зоотехник в ТКЗС Банкя. Да – тя беше завършила зоотехника. Беше и преподавал Димитър Димов – големия писател – по Анатомия на животните. Та така – двамата с майка ми пътувахме с автобус 43 за Банкя и пренасяхме тръби. Не помня от колко цола. Тънки тръби. Бяха дебели точно колкото тръбите за хвщане в автобуса. Аз бях изправил една от тръбите, които пренасяхме и тя изглеждаше досущ като една от тръбите за хващане. Няколко човека се наловиха по нея – като маймуни на вертикален клон. Двамата с майка ми се спогледахме.

После – из целия път двамата – измъчени строители, толкова бедни, че чак пренасящи тръбите си с градския транспорт – се подсмихвахме съзаклятнически. Двамата бяхме една стока. Дяволи и хитреци. Весели софийски циркаджии. Подсмихвахме се. На тръбата се бяха хванали поне пет човека. И доверчиво висяха. Когато стигнахме нашта спирка, аз рязко дръпнах незахванатата за нищо тръба и петимата разсеяни пътници се разсипаха като мушмули. Двамата с майка ми побягнахме с всичките наши незнам-колко-цолови тръби нагоре – по хълма към нашата недостроена къща. Смеехме се. Майка ми като весел бандит!

Нищо не мога да кажа, Бога ми, за майка си! Само объркани неща. Страшно ми се иска да живее дълго и да е здрава.

Струва ми се, че Алмодовар е искал да каже следното: Като нахвърлям случайни щрихи от един портрет, фантазията на всеки един човек ще създаде от тях цялостен образ! За всеки той ще е различен. Аз съм самодоволен човек, уравновесен и благо-толерантен. Аз съм тежък творец. Пръстите ми са златни и оставят по салфетките следи от чист волфрам! И мога да си позволя да оставя всеки зрител да си тълкува както си иска филмите ми. Аз не съм така лишен от самочувствие, като да речем някой беден творец от Източна Европа. Който не може да си позволи лукса да остане недоразбран. Той, бедният творец от Източна Европа, ще иска наистине да каже Всичко. Всичко. Ще прекали и ще се изложи с насиленото си многословие. А аз, Алмодовар, мога да не кажа почти Нищо, но моите зрители – услужливите, подмазвачески, обичащи моята богата сочна, луксозна, Западна драматургия – те ще доразберат Всичко. Угоднически ще разберат и това, което аз не съм казал! Аз мога да си го позволя!

Нищо ли не се сещам за майка си?

Ами – сещам се. Някои неща. Как нейната майка почина.

Аз бях алкохолик и като че ли спях в съседната стая. Съседната на тая, в която живееше 91годишната ми баба. Майката на майк ми.

Спях, пиех, плачех и си говорех с майка ми. Тя по майчински страдаше от моето пиене. Седеше на леглото ми, гледаше ме как треперя и плачеше. Та така. Един ден двамата закусвахме в кухнята и си говорехме. Бяхме в добро настроение. Аз и разказвах нещо за телевизията, в която работех. При алкохолиците и техните майки има такива нежни и интимни сутрини, които не се срещат при други хора. Доста по-задушевни, отколкото при другите хора. Майка ми переше и ту влизаше ту излизаше от кухнята. Подвиквахме си по нещо през отворената врата. Беше уютно. Изведнъж тя ме повика с висок глас. Не тревожен, просто висок. Ела, Калине – извика ме майка ми. Отидох в другата стая. Там, на пода, нейната майка лежеше по очи – неподвижна. Беше паднала. Аз се наведох и я обърнах по гръб. От устата и се спусна към гърлото малко кървава пяна. Тя изхърка кратко. Познах агоналното дишане. Получава се, когато сърцето спира. Бях го чувал много пъти като лекар. Наведох се и се вслушах в сърцето. Не работеше. Положих двате си длани върху гръдната кост на баба и започнах да правя сърдечен масаж. От устата и излезе още малко пяна. Тя въздъхна. Беше умряла преди няколко секунди.

Майка ми се наведе към мен. Усмихна се някак много тъжно и се приготви да плаче. Повдигна ме. Спри, остави я миличката. Остави я миличката. Да си умре спокойно – така ми каза. Аз станах и отстъпих място на майка си. Тя погали лицето на своята майка и изтри с края на пеньоара си пяната от устата. След това поседна до нея и сложи главата и в скута си. Постоя си така половин час.

После дойдоха погребалните агенти, които бяхме повикали. Майка ми ги посрещна и те закимаха съболезнователно. Приготвиха набързо тялото. Вдигнаха го с едно одеало. Понесоха го навън – към колата си. Майка ми ги чакаше, опряла ръка на отворената врата. Те изнесоха тялото. Майка ми им подаде купчинка документи.

Това е – каза тя. Всичко за майка ми.

Така каза.

Калин Терзийски е психиатър, но в последните години паралелно с професията си се занимава с писане на романи, сценарии и поезия.

Коментари (21)

- 05-10-2011|Антоанета Славова

Каквото и да кажа за Калин Терзийски ще бъде хубаво. Сдържам се от сухерлативи, че да не предизвикам гнева му. Знам само, че е един истински творец, бръква дълбоко в душите ни, разказите му са винаги истински, вълнуващи, без флирт с читателя и без желание да се хареса. Дано успее с годините да запази таланта си такъв- неподправен, затрогващ, жив!

Все повече се убеждавам, че ние, българите, имаме съвременни творци с огромен потенциал и че останалия свят може само да ни завижда!

- 05-10-2011|Violeta Dimitrova – Всичко или нищо

„Всичко“ или „нищо“ – едно и също е.

Важно е да кажем НЕЩО (когато има да се казва)

- НА или ЗА мама (майка ми)

… Таман взех да мисля, че толкова балони само от заглавието на филма не могат да се издухат и че авторът идва от същата тая сладкарница, трудно балансирайки с кутии и опаковки с всичките артикули, една провиждайки се иззад тях…

… Точно на финала ми се чу звук от съдиране, все едно се е размотавал, размотавал, размотавал, размотавал топа с коприната на словесното пълноводие (тъмносиньо) и ЕДНА ФРАЗА може да те накара да обърнеш/наведеш глава.

- 05-10-2011|Мариана

Ценно е. Накара ме да се замисля за това какво мога да кажа за моята майка. Ами какво да кажа, аз боготворях татко когато беше жив, а и сега. За мен той е човека знаещ всеки един момент какво ми е, от какво имам нужда…

Абе избщо мама е била цял живот фон. За моето его, за силата ми, за житейсите ми успехи и неуспехи, за лошото у децата ми, за…

Когато сутри я набера по телефона, „за проверка“, усещам, че по гласа ми познава дали да наваля с болежките си и претенциите за нови и още неизмислени лекарства, оправящи и крака и ръце и гръб и глава и всички болешки на 83 години…Майче, обичам те и искам ако мога да направя така, че да си добре и здрава.

- 05-10-2011|Невена Митрополитска

Няма нужда да демонстрираш колко СИ (няма значение какъв – искрен, неподправен, скромен, некомерсиален), като низвергваш други творци. Читателят не е малоумен – четe и гледа и си прави изводите. На мен точно тоя момент ми бие на позьорство, на използване на евтин, но ефектен трик, за се направи впечатление.

- 06-10-2011|Невена Митрополитска

Само искам да допълня, че съм чела този автор и по принцип ми харесва, и оттам може би идва по-рязката ми редакция (за което се извинявам).

- 09-10-2011|Аглика

Ама защо се извинявате за по-рязка реакция? Или Златко Енев Ви е взел страха??? Абсолютно унизително отношение към Алмодовар и Уди Алън. Не подхожда на талантлив човек. Освен всичко…нека да не вземаме заглавието на филма така еднозначно. А в това писание също има достатъчно сантименталност от която, струва ми се, авторът иска да избяга.

- 09-10-2011|Редовен читател – И аз спрях да коментирам тук

Спрях да коментирам тук от страх пред Инквизицията. Защото веднага ще последна някаква невротична реакция, ако просто напиша, че се дразня от позьорството на Терзийски, от това отричане на сантименталността, което цели засилване на същата тази сантименталност и в крайна сметка не води до нищо. Нищо за никого, не само за майка му.

А ако тънко визира разказа на Карабашлиев от „Кратка история на самолета“ за майката на лирическия герой – объркал си е сметките, Захари се е изказал за майката много по-вълнуващо от това нещо по-горе…

- 09-10-2011|Венци

Алмодовар с отрицателен знак, алкохолизъм и смъртта на нечия майка – това достатъчно ли е?

- 09-10-2011|Соня – По добре нищо

„Струва ми се, че драмата на творците идва от там – обичат лекия патос. Тоя, който леко влиза в ушите на хората, пъргаво вълнува сърцата им. Патос като млад сервитьор – бърз и услужлив.“ – аболютна глупост казвам аз!!!! Всеки човек различно помни и описва майка си. А това „Всичко за майка ми“ на Алмадовар е неговото всичко, това което той е усетил и прозрял, което е почувствал. Жалко, че Терзийски се напъва да си спомни нещо за майка си. Може би е бил толкова зает със себе си, че не я забелязвал години наред. По добре да не беше писал нищо.

- 09-10-2011|Станимира – Ах!

За мен беше абсолютна чест и привилегия да прочета това.

- 09-10-2011|Антоанета Патева – Почти нищо за майка ми от Калин Терзийски

Съвсем откровено казано, никак не ми импонира написаната статия. Навярно авторът е голям психиатър, възможно е и да е добър писател, но тази статия е слаба според мен. Малко невзрачно и блудкавоми звучи. Отношенията между деца и родители са сложни в повечето случаи, но така написано четиво…, не знам, не ангажира съзнанието ми. Това, че статията не ми хареса, не значи, че подценявам усилията на автора да предаде част от сложната картинка – отношенията – майка – дете. Те са обикновено толкова сложни, че е по-добре да не се пише по тази тема. Винаги има опасност да не се предадат многото аспекти на тези човешки връзки.

- 11-10-2011|Невена Митрополитска

А, не съм съгласна че е по-добре да не се пише на тази тема, просто трябва по-добре да се пише, както, не се съмнявам, авторът може. И по-умереното самочувствие в случая мисля че помага.

- 11-10-2011|Георгиев

Щом авторът се оказа /неизвестно как/ сред 12-те носители на годишната награда на ЕС за литература /имало и такава награда/ номерът с тръбата е минал и там.

А ето какво споделя и лауретът за страната, която представлява, след въпроса:“През твоя поглед, в каква страна живеем?“

„В една много мила, много средна и съвсем обикновена държава. Но българите непрекъснато се оплакват. Когато ти е много добре по български, всичко по един дребен еснафски начин ти е подредено, ти трябва да се оплакваш непрекъснато, за да не те хванат уроки. България не е участвала нито в една война, България винаги някой я освобождавал, не е имало нито един картофен глад като в Ирландия, не е имало нито една революция. Нищо, което да сме направили сами. Винаги сме били по един копривщенско, селско, циганско лайнарски начин много добре.“

По този начин и Калинчо се оказа много добре. С 5 000 евро в джоба.

- 11-10-2011|Златко

Моите поздравления, Калине! Чувствам се горд заради тебе! А нашите тук коментатори… е, няма как, в България сме.

- 12-10-2011|Златко

България за живите: или лошо, или нищо. Да умрат първо, пък после може и да видим…

- 12-10-2011|Венци

Коментарите са конкретно към предложения разказ, а не към творчеството на Терзийски въобще.

В контекста на разказа ще си позволя да цитирам малко по-обстойно Мария Тодорова: В едно неотдавнашно есе румънският писател Мирча Картареску описва мъчителното си разочарование от една среща на Панаира на книгата във Франкфурт. Към него се обърнал немски издател, който казал, че се интересува от писателите от Източна Европа. Картареску веднага му отвърнал, че не се смята за такъв. „Имате право, отстъпил издателят, Вие като румънец сте от Югоизточна Европа.“ Според Картареску това просто полагане в пространството съдържа следното пряко послание: „Остани си на мястото, всъщност ми казваше издателят приветливо. Остани си в твоето гето. Опиши си парченцето от (юго)източната история. Пиши за твоята Секуритате, за твоя Чаушеску, за твоя Народен дом. За твоите кучета, за бездомните ти деца, за твоите цигани. Гордей се с дисидентството си от времето на комунизма. Остави ни нас да пишем за любовта, смъртта, щастието, агонията и екстаза. Остави ни нас да правим авангарда, да обновяваме, да дишаме културната нормалност. Единственият ти шанс е да опишеш малкия си екзотичен свят в някое малко тукашно издателство, което евентуално би те приело. Избирай: потвърждаваш нашите клишета или изчезваш.“

Защо ли я цитирам?

- 13-10-2011|Анна

Важното е да се намериш сред героите на Калин – и да, да почувстваш нещо, което не е искал да каже:-)

Има и клишета, но пък в действителния свят нещата се повтарят, така че не е голяма грешка, че си разказал нещо, което вече се знае:-)

Спомних си как стояхме с майка и чакахме трамвая на спирката при Централната баня /с чучурите с минерална вода сега/. Аз сигурно нещо съм настоявала, може да съм ѝ опънала нервите /не си спомням за какво – била съм на около 5 години/, но си спомням, че тогава в яда си тя ме зашлеви пред всички. И аз като автора се чувствах унизена, защото беше станало пред хората, но…може би съм си го заслужила.

- 14-10-2011|РУМЯНА – И аз по темата

Вгледайте се колко коментара има под текста на Калин Терзийски. Следя изданието и знам, че не всеки материал се радва на подобно внимание…

Харесвам почерка на Алмодовар/“Говори с нея“ е един от любимите ми филми, и то не заради това, че е награден/ и злословенията на места ми се сториха прекалени/да не говорим за намеците, свързани със сексуалността на режисьора/, но текстът на Калин Терзийски при всички случаи заслужава внимание. Мисля, че финалът е много силен…

- 30-10-2011|Гост – Znachi…

[/ Znachi te ima, che zavigdat, che ne mogat kato teb. I drugo ne mogat da napravyat samo da zloslovyat. Napred haresvat mi pazkazite ti Momche.

- 03-11-2011|Една българка

И на мен не ми хареса… Претенциозно е…

- 08-11-2011|Ан – Майка означава Вселена

И все пак се пише само за лит-дарба, лит-патология, лит-ново, а никой не си позволява даже с една думичка да „маркира“ въплъщението в думата майка и това, което остава в нас от образа. Да, от майка до майка има голяма пропаст понякога, но и между син и син – също! Та в думите на Терзийски има …, тоест няма Любов…

Ню Йорк. Изгубено и намерено

Автор: Антон Терзиев

Месец в Манхатън мина като щракване с пръсти. Днес обаче бързам да посрещна Катя. Втори ден планувам взимането ѝ от летището в детайли. Оставям телевизора на Фокс Нюз, преписвам за последно прекачванията от маршрут свален от гугъл мапс в тефтера, затварям лаптопа и излизам. Взимам скърцащите стъпала по три наведнъж. Ако се пребия, хазайката ще е принудена да ми плати тлъсто обезщетение, с което бих могъл да пообиколя и другите щати, е, вече не като художник на арт-резиденция, но все пак… Във фоайето тряскам входната врата.

Ню Йорк в средата на май. Напушва ме смях, както всеки друг път когато не знам какво да правя, а ми е добре. Лек вятър гали бузите ми и държи мишниците ми сухи. В резидентната част пенсионери куцукат с обувки от Мейсис и ситно фризирани кученца. Мулатки с огромни разлюляни бедра, въртят километраж с изпотени на петна суичъри. Всичките пресичат невъзмутимо на червено. Въздухът в новия континент е напоен със слънце, зеленчуци, цветя, препарати за почистване и възбуда, осезаема само за мен. Изглежда все още има надежда. Изглежда така, сякаш недъзите на неолибералисткия модел са само в главите на хипстърите, в главите на добре обезпечените момченца и момиченца в сини дънки. Кимам на букинистите пред входа и се нареждам в Грей Папая. От тавана се мандахерцат реклами за най-вкусния франкфуртер на света. Меню няма. Предлага се едно и също нещо – хотдог с лучен сос. На витрината е разлепен плакат – Сенатор Обама, готови сме да повярваме още веднъж. Разменям шепа даймове за дребен, цвъртящ кренвирш, чийто пожар потушавам с хрянова горчица и кетчуп Хайнц. Няма нищо по изтънчено от това да се самоубиваш с прости удоволствия пред гладния поглед на Третия свят. На една от стените на заведението отвън седи повяхнало очилато момиче с дълга мръсна плитка. Проси. Не е избрала мястото случайно. Надписът зад гърба ѝ гласи: Buy Her Attacment to Grey Papaya. Вадя фотоапарата си и я снимам, а после ѝ обръщам гръб. Тя става и ме преследва цяла пряка като крещи, „мистър, дължиш ми един долар!“. Шмугвам се в спирката на метрото. Плъзгам картата си и слизам под земята. Между пейките и кофите за боклук на перона за даунтаун кеси хърбав мулат, който изпълнява Стиви Уондър на синтезатор. Стиви Уондър от сутрин до вечер. Взимам експресния до Калъмбъс.

Нюйоркското метро е истински Природонаучен музей, събрал всички човешки раси, от всички възможни и невъзможни кръстоски, кръвосмешения, възрасти, прослойки. Всеки ден управата му изследва колко повече мръсотия, пикня, сперма, пот и пролетарски сърца може да поеме. Дъвки се лепят за подметките, мързеливи хуманоиди с хемороиди спят по черните дървени пейки. Графитите на Кийт Харинг ги няма отдавна.

В мотрисата е обичайната гмеж за три следобед – афроамериканките от Харлем, колоритни и дебели, плъзгат маникюр по екраните на телефоните си, някои ядат, останалите държат кофички от Старбъкс. Пенсионерите внимават в електронните си четци и не стискат найлонови торбички от Женския пазар. Подредени домакини са вперили диоптри в поредната книга на Линда Гудман. Скрити зад рейбанките, бизнесдами пребивават в състояние на полусън. Здравите им бели крака са голи, повечето с открити татуировки и лунички, в обувки без ток, на босо, винаги на босо. Без слушалки в ушите съм само аз и дежурният за всеки вагон просяк. Последният сега разказва как правителството с безочието и нехайството си е довело до ампутацията на дясната му ръка. Просяците в Ню Йорк нямат нищо общо с българските. Не разчитат на късмет, опитват се да те убедят в каузата си, в това, че несправедливостта пропукала мечтите им си има име, и то е на конкретен политик, институция, кабинет, пиян шофьор. Между две станции рядко има повече от две минути път, затова и трагедиите им са блиц ревюта. Стриктно се придържат към репертоара си. Работят с висок глас, доларите събират с вдигната глава, благодарят и благославят щедро, щедро но обрано. Веднъж един накара всички да откъснат очи от дисплеите на джаджите си. Шейсет-седемдесегодишен, крив, опърпан, жълт като изсъхнала върба, с дупка в гърлото от рак, той държеше на отпуснато въже едно по-сакато и от него куче. Двамата куцаха напред, в синхрон. В другата си ръка държеше пред устата микрофон. Захранваше го с тежък автомобилен акумулатор препасан през гърдите. Гласът му на Дарт Вейдър разяждаше самообладанието ни с пушек и свистене. Награждаван дългогодишен миньор, впоследствие осакатен при злополука, на гърдите му висеше картон с налепени изрезки от треторазряден ежедневник – сизифовата му борба с бялата усмивка на Обама. Не пуснах пари. Никой не пусна. Само една пълна русокоса дама му даде тарелка вакумирани резенчета бекон от фалшивата си луи вуитон чанта. След жеста ни се усмихна извинително. На следващата станция Господ чу молбите ни и призракът слезе. Реалността е най-лошото нещо, което можеш да си причиниш. Сред новите пътници са три майки. Бебетата им са боси и леко облечени. Страхът от течение тук не съществува. Навлечен и подсмърчащ съм само аз. Съществуват и други страхове. Всяко неволно докосване в метрото, по улиците или по магазините извиква думичката сори. Личното пространство е така нормативно оградено от всякакви възможни дребни посегателства, че никой не забелязва посегателствата, които системата върши на едро.

На 59-та взимам влак D за 21 спирки до Парсънс Арчър. Докато пътувам разглеждам нагънатия бетонен ландшафт на Джей Еф Кей. Ниските индустриални постройки на Бруклин заобикалят пистите в далечината. Ако съм извънземен, не бих се двоумил къде да кацна. След 36 минути слизам и търся началната спирка на трамвая за летището. Там ям поничка с кафе при багажното и чета безплатния Metro NYC. Изпълнителният директор на Международния Валутен Фонд Доминик Строс Кан е задържан по обвинение в опит за изнасилване на камериерка от Ганая в хотел в Харлем. Прелиствам към секс-скандала с губернатора на Калифорния Арнолд Шварценегер. Периферно наблюдавам многочислена индийска фамилия, долетяла току що отнякъде с вътрешен полет. Всичките са с тюрбани, шляпащи чехли, дълги бради, червени точки на челото и свръхбагаж в ръцете. Близките им ги прегръщат и мляскат шумно. Аз не правя така. Никой друг тук не прави така. Американците не обичат да вдигат шум докато се обичат. Отивам да чета биографията на Андре Агаси „Открито“, на крак, в книжарницата в безмитната зона.

Боингът на Катя каца с два часа закъснение. С нов контингент.

Антон Терзиев (1977) е писател и художник, работещ в България.

Автор на книгите:

Всичко е включено в цената – сборник разкази, изд. Жанет 45, 2012

Местни герои – сборник разкази, изд. Сиела, 2010

Ърбан йога за начинаещи – сборник разкази, изд. Сиела, 2009

Никакъв портрет за художника – стихосбирка, изд. Жанет 45, 2007

Носител на наградата за съвременно изкуство БАЗА, 2010;

Голямата награда на конкурса Рашко Сугарев, 2007

Две отличия в конкурса Златен ланец на в-к Труд, 2006, 2007;

Наградата за дебют на RFI, 2004;

Включен в 50 International emerging artists на сп. Contemporary 2006.

Коментари (4)

- 11-10-2011|Невена Митрополитска

Не разбрах това самостоятелен разказ ли е или част от роман? (Надявам се да е второто.) Някои детайли, като бизнесдамите с открити татуировки например, ми звучат съвсем неправдоподобно.

- 12-10-2011|Анна – Ню Йокр

И на мен така ми се струва – че е част от роман, но бизнесдамите могат да са с татуировки, това ги пправи по-ззабележителни. Малко само ме дразни езикът на това момче, тъй като на много места си служи с буквален превод на американските думи и това може да не се разбере от българите в България, но нейсе – става по-колоритно и в тон с нюйорската атмосфера – глъч, шум и разнородна пот:-)

- 12-01-2012|Василев – Готин е

Много добър стил. Много.

/Трябваше обаче да е по-дълъг:)/

- 13-06-2013|Гост

дори един посредствен третокласник би написал тази тема по-добре! когато човек е завършил керамика по-добре би било да се занимава с това, а не да се опитва в неща които не са му ясни! sorry!

Ванкувър – лицата на Канада – Част 2

Автор: Аврам Агов

Първи юли – кратка история

Достигаме кея на Ванкувър от южната страна на залива Бърард. Ако островът Гранвил е сърцето на града, кеят е неговата душа. Кеят е широко понятие (и място) в северната част на града. Конгресният център Канада Плейс е един от основните символи на града със своята оригинална архитектурна форма, наподобяваща кораб (покривът е конструиран от бели платна и колони, имитиращи мачти). Това е центърът на Експо Ванкувър 1976. Именно световното изложение дава тласък на развитието на града. Пристанището и гарата са също знакови възли на града, свързващи го с континента и света. Новият Конгресен Център-Запад е седалище на телевизии и информационни агенции по време на Олимпиадата. Модерната му структура от стомана и стъкло също наподобява кораб. Огромна синя капка-скулптура (на Берлинското студио IDEE, 2009 г.) се извисява и същевременно пада наклонена под един и същ ъгъл към острия ръб на сградата. Капка дъжд, уловена в мига преди да се разлее на кея, олицетворява пресечната точка между природа и технология. На противоположния край на новия конгресен център е изградена оригинална скулптура „дигитален Окра“. Черно-белият Окра с перка на гърба е популярен вид кит в тази част на Тихия океан. Той е с малко „противоречив“ характер: наричан е още „кит убиец“ защото се храни с риба, но се води от семейство на делфините (има формата на делфин). Скулпторът използва дигитален образ на кита (вертикално разположен), за да изгради скулптура от метални кубични блокове, които отразяват пикселите на снимка. Мигащи светлини по ъглите на блокчетата представят вечно менящия се облик на кея и хората които работят на него. И олимпийският огън наблизо продължава да гори.

Но Олимпиадата беше закрита отдавна, защо е този огън? Първи юли е Денят на Канада и огънят е запален в чест на националния празник. Но атмосферата напомня за фантастичните дни на Олимпиадата, когато всички бяха едно. Наоколо е пълно с празнуваща тълпа с канадски знамена и шапки. Момичета слушат по телефоните си арабска музика, но на бузите им е нарисуван кленовият лист на Канада. Друг се е „завил“ с бразилското знаме, но от всеки джоб стърчи по едно канадско знаменце… Да бъдеш канадец и едновременно да съхраниш други национални традиции не е раздвоение на личността, а по-скоро сливане на два потока в една река.

Както Канада е разнообразна, така и начините да се отбележи празника ѝ са различни. Позната канадка, Ана, написа на страницата си във Фейсбук, че отпразнувала деня на Канада, карайки ски по глетчер на планината Уистлър. Друг приятел, Брус (бивш колега от университета) сподели, че не е много настроен да празнува, може би заради събитията в Торонто. (На срещата на Г-20 имаше демонстрации; на втория ден полицията извърши много арести заради атаките на анархисти, но така много невинни протестиращи се оказаха временно зад решетките.)

Това, което не предизвика дебати беше посещението на британската кралица Елизабет Втора в Канада по време на националния празник. На книга Канада е част от Британската корона. Кралицата формално е държавният глава на Канада чрез своя представител – генерал-губернаторът, който свиква и разпуска парламента, назначава министър-председател и прочие. Но както във Великобритания това са церемониални функции без сериозни политически последици (с едно изключение в Австралия, която също е част от „империята“: през 1973 под натиска на губернатора правителството подава оставка). Генерал-губернаторът се назначава от кралицата по предложение на министър председателя на Канада. Понастоящем представител на британската корона в Канада е Мишел Джин, млада и енергична журналистка от провинция Квебек. Нейната лична история на бежанка от Хаити говори сама по себе си за обществото, за чийто държавен глава е избрана. Преди нея, друга бежанка, Адриана Кларксон от Хонг Конг (имигрирала в Канада през 1941 г.), изпълнява тази функция за петгодишния мандат на губернатор (2000-2005 г.).

Всяка стъпка от посещението на кралското семейство в Канада се следеше с голям интерес. Един коментатор в медиите сравни посещението на Обама с това на кралицата. Когато Обама посети Канада, много хора се интересуват и следят посещението просто защото това е президентът на САЩ (твърде важна страна, за да останат канадците безразлични; има и пикантност, лимузини, хеликоптери и цялата сензация покрай важната личност). Но когато кралицата пристигне, всички са щастливи, „дори полицаите се усмихват“… Това може де е гротескно представяне на отношението Канада – корона, но монархията не пречи на никого, тя е символ, лоялност, традиции, нещо специално в кратката история на държавата. Освен обликът на Елизабет Втора по 20-доларовите банкноти и кралските посещения със съпътстващ шум и апломб, трудно е да се разбере за присъствието на короната в политическата система, а още по-малко в живота на канадците.

Разликата с южните братя е, че канадците нямат свой Джордж Вашингтон. Но мнозина американци не скриват възхищението си от традициите и историята, които са свързани с Великобритания и кралското семейство. Това е история, език, култура и корен, които формират елементи на националната идентичност, въпреки Войната за независимост. Всяка среща на президента на САЩ с кралицата, например, е едно от най-големите събития (сватбата на Диана и Чарлз е била едно от най-следените събития в САЩ). Американците се гордеят с републиката и с независимостта, но като че ли е останала и някаква носталгия по величието и историята, които короната олицетворява. Някои обясняват слабостта на американците към фамилия Кенеди с това, че по някакъв начин я свързват с „кралска“ аура. Американски приятел дори ми е споделял, че смята отделянето от Великобритания за „нелоялен“ акт (не знам дали това, че е от юга, Северна Каролина, има нещо общо с тези възгледи). В Канада също не липсват различни менения за короната. Освен публичния консенсус за принадлежността към Британската система, не липсва безразличие, сарказъм и дори опозиция срещу монархията. Трудно е да се начертае граница в историята между колониална и независима Канада. Както споменах, Канада е създадена през 1967 година като конфедерация на четири провинции. Британският парламент все още е притежавал права над Канада, но постепенно те са отменяни, докато се стигне до де-факто напълно независима държава с нова конституция през 1982 година. Вероятно тази постепенност на процеса и недиректното управление на британските колонии в Канада в миналото обяснява донякъде липсата на силно брожение срещу Великобритания, както в Американските колонии.

Друга причина е сравнително късното образуване на британски колонии в Канада, което обяснява по-либералния режим на управлението им. Британска Колумбия е създадена едва през 19-ти век. В началото е само един град (Виктория) в южната част на остров Ванкувър. Британците идват за първи път на западното крайбрежие от Тихия океан, а не откъм източното крайбрежие на континента. Едва след началото на Златната треска в Калифорния през 1849 година и движението на златотърсачи и имигранти на север към днешната територия на Канада, британците започват да установяват присъствие и власт на континента с цел да предотвратят американски претенции към териториите на север. Това дава тласък в развитието на Ванкувър и Британска Колумбия.

И в „пустинята“ от небостъргачи се нижат множество оазиси на зелено спокойствие и красота. Когато става дума за пустиня, трябва да има и кактуси… Продължавам празника (първи юли) в „Кактус“ – едно уютно заведение сред модерните сгради на улица „Бърард“ (навсякъде по стените са окачени екрани, дори в тоалетните; тук всяко заведение е спортно…). Дейвид Маклейн от Ню Бранзуик седеше до мен и се заинтригува от кирилицата на екрана на моя лаптоп. Стана словоохотлив и разказа, че провинция Ню Бранзуик се развива от ирландски заселници в Миърмаши, малък град на атлантическото крайбрежие и на устието на едноименната река. Реките в провинцията са били толкова богати на сьомга, че сред заселниците има такава приказка: „като хвърлиш кофа в реката я изваждаш пълна с риба“. Така разказва Дейвид. Там се организира и най-големия ирландски фестивал в Канада. Колкото и да е ново това място, всеки канадец носи със себе си история и традиции. Но хората имат своите гледни точки и интерпретации, повлияни от родовата им история. Оказва се, че ирландците представят само по-късен „пласт“ от историята на Миърмаши, предимно последното столетие. Въпреки многообразието, родовата и национална памет в Канада е доста устойчива и експроприира други пластове на историята. Четох, че първите европейски заселници в Миърмаши са французи, които създават колония Акадия през 17-ти век. Приятел на Дейвид (също от ирландско семейство, което притежава ресторант в градчето) призна неохотно, че, да, това „казват“ обикновено за това място. Французи или китайци ще имат своя интерпретация на историята на Миърмаши, рефлектирайки върху своята родова памет. След Седемгодишната война между Франция и Великобритания, французите загубват повечето от владенията си в Северна Америка, включително и Нов Бранзуик. Англичаните разрушават Миърмаши през 1760 г. Следват нови вълни от заселници – шотландци, лоялисти (на Британската корона след Американската революция) и ирландци, в резултат на големия глад в родината им между 1845 и 1852 г. Идва ред на китайците и прочие, до ден днешен; това е страна на заселници.

Като стана дума за история, достатъчно е да тръгнеш на запад от кея по Водната улица, която минава по брега близо до гарата и пристанището. Това е Гастаун, началото на Ванкувър. Сякаш влизаме в английски град със стари постройки от червени тухли, който е като остров сред младия град. На един от малките павирани тесни площади се вижда скромна бронзова статуя (постаментът представлява бъчва) на Джак Дейтон (Gassy), капитан на параход, който отваря първото заведение в новото селище през 1867 година. Като всяко начало и това изглежда скромно, с идеята, смелостта и отчасти авантюризма на шепа хора.

Гастаун

Надпис на паметника гласи „тук се изправяше старото кленово дърво, под което пионерите се събраха и назоваха града „Ванкувър“ през 1885 година“. Не е случайно че всичко значимо в цивилизацията на този свят (с известни изключения) е близо до вода – река, море или езеро – чиито брегове са били сред точките на съприкосновение и взаимодействие с други райони и части на света. Животът произлиза от водата и в човешката история водата продължава да играе решаваща стопанска, социална и глобализираща роля. Тихоокеанската железница (свързваща източното със западното крайбрежие на Канада) завършва до Водната улица на Ванкувър през 1886 г. Свързвайки океана с вътрешността на страната това място започва да „бъка“ от складове и офиси на търговски фирми; това движение дава първия тласък на развитието на града.

Смята се, че индианците са населявали тези земи от преди 8,000-10,000 години; селища на университетския полуостров (Поинт Грей), Китцелано, Стенли парк и поречието на река Фрейзър, Фалс крик и залива Бърард – общо взето тези места очертават географията на съвременен Ванкувър. Капитан Джордж Ванкувър, английски мореплавател (с холандско име, ван (от) Ковендер), изследва района през 90-те години на 18-ти век. Но испанецът Хозе Мария Нарвез се смята за първия европеец, достигнал тези брегове през 1791 г., докато търговецът Джон Фрейзър е първият, който е обикалял района през 1808 г. Златната треска по река Фрейзър през 1858 година привлича първите значителни групи заселници в района, предимно от Калифорния (над 20,000 души).

Първото заселване на територията на днешния град е при устието на река Фрейзър където през 1862 г. се изгражда база за транспортиране и преработка на дървесина, една от основните стопански дейности на провинцията. Споменах за важността на дървесината в строителството, но нейната роля като поминък е ненадмината. Както е ненадминато и горското богатство на Британска Колумбия и остров Ванкувър. Минавайки по мостовете над река Фрейзър ще видиш стотици трупи, наредени като „сардели“ (пускани по течението на реката), чакащи реда си за по-далечни дестинации от устието на реката. В града могат да се видят все още и старомодни дървени стълбове за електричество.

Парен часовник (тежащ два тона) стои като паметник на кръстовището на Водна улица и Камби, спонсориран от Канадско-Германската бизнес асоциация в края на 19-ти век. Водната улица е осеяна с фенери, на които са прикачени кошници с цветя; паважите са изпълнени със заведения. Наблизо е кулата Сити харбър с панорамен външен асансьор. Чудехме се със сина ми какво може да има във футуристичната чиния на върха на кулата и стигнахме до заключението, че вероятно това е един от основните центрове за баби Яги в района, явно повлияни от приказния дух на горите на остров Ванкувър…

Също наблизо, на улица Уест Пендър, имаше български ресторант Олд Хауз, който за съжаление беше закрит. Беше симпатично място, където можеше да си спомниш за родната кухня; предлаганото чилийско бренди трудно се различаваше от нашата ракия. На друго място в централната част има баничарница, която е популярно място. Във Ванкувър живеят около 2,500-3,000 българи – малка общност в сравнение с Торонто с 40,000 души, най-голяма ни диаспора наред с Чикаго.

На изток по Пендър навлизаме в китайския квартал, който започва с врата-арка. Преобладава червения цвят – фасади, фенери, козирки на магазини и ресторанти Китайският квартал е стар колкото Ванкувър – от втората половина на 19-ти век. Снимки в местния музей проследяват историята на мястото от строителството на Тихоокеанската железница насам. Първите дървени постройки в квартала (на снимки от 19-ти век) наподобяват селище в прериите от каубойските филми. Но то не е било по-различно от всяко ново селище – по простота и мобилност. Други фотографии оживяват пред очите ни кадри от празниците в края на Втората световна война и китайските доброволци; следва първият китайски депутат, избран през 1954 година.

След Конгресния център алеята по брега води към Стенли парк. Донякъде е случайно, че започнахме и завършваме селективната обиколка на Ванкувър с паркове. Но откъдето и да тръгнем, докъдето и да стигнем, природата ще бъде неизменна част от пътешествието. Алеята минава покрай поредното яхтено пристанище. Влизаме в заливчето с екзотичното име Коул харбър („въглищен“ защото през 19-ти век в района са открили тънки въглищни пластове). „Наколни“ ресторанти във водата или корабчета-заведения прелъстяват клиентите с великолепните гледки наоколо. Силуетът на платната и мачтите на яхтите, дърветата от Стенли парк и назъбените силуети на планината Гроус създават преливащи се линии, които замайват окото. Картината от противоположната страна (от крайбрежната алея на парка към града) е също вълнуваща: мачтите се врязват и вплитат във фона на небостъргачи. Освен яхтите заливът е оживен от гребни лодки и самолети-лодки, които бръмчат наоколо.

Пред Стенли парк

Без да усетим сме на територията на Стенли парк. През 1889 генерал-губернаторът на Канада лорд Стенли посвещава новооткрития парк (най-стария в града и най-големия градски парк в Канада) за „развлечение на всички хора, независимо от техния произход, цвят на кожата и обичаи“. Стенли парк е труден за определяне защото там границата между естественото и облагороденото изчезва почти напълно. За разлика от Сентръл парк в Ню Йорк, който е създаден от хората и е сравнително млад, Стенли парк е естествена гора, която е приспособен за парк. Докато Стенли парк е заобиколен от вода, плажове и яхтени пристанища, Сентръл парк е „заключен“ сред небостъргачи. Очертанията на Стенли парк следват естествената линия на полуострова; Сентрал парк е отрязан по конец четириъгълник, следващ правите авенюта и улици на Манхатън.

Едно от първите неща, които хващат окото с влизането в парка, е изкоренено дърво – паднало, изсъхнало, но грижливо подрязано. Едва ли може да се измисли по-сполучлив паметник на природата – дори повален, животът продължава чрез перфектните си естествени форми. Виждал съм и метални скулптури на дървета в града. Природата е религия за Канада, това е нишката, която свързва древните обитатели на тези земи, индианците, и съвременна Канада (преди колонизирането на полуострова е имало индианско село). Нищо не се губи, нищо не трябва да се унищожи, защото природата е свещена. Двадесетдоларовата банкнота отново може да ни послужи за ориентир. На нея е изобразена известна скулптура на Бил Рейд (от залата на летището във Ванкувър), която е интригуваща комбинация от хора и животни: в лодка са се накачулили индианско семейство с птици, риби и зверове, всички гребат и създават едно голямо семейство на хора и природа. Тотемите, своеобразни стълбове на живота, представляват сливане на човека с природата. В парка е възпроизведено светилище с тотеми. Всеки тотем е картина на живота в различни комбинации – стълбове на безкрайния кръговрат на природата. Те се наричат още „говорещи стълбове“, тъй като разказват историята на хора, митове и природа. Да разгледаме репродукция на говорещ стълб и характери на племето Оикено (от залива Алърт между северната част на остров Ванкувър и континента) издигнат пред дома на вожда Уакас през 90-те години на 19-ти век. В основата на дървената колона е издълбана врана, чийто отворен клюн е очертавал входа на дома на вожда, а тялото и крилете на птицата са била изрисувани на фасадата на къщата (в оригинала); нагоре по стълба следват образите на мечка, митичната птица „Хуксхуак“ с дълъг клюн; мъдрец, вълк, кит-убиец Орка и на върха птица „тандърбърд“.

Навътре в парка се виждат многобройни дънери – ниски и високи – на вековни дървета, които стърчат оголени като тотеми сред живите дървета. Редом със старите, големи дървета се провират и скоро засадени млади дървета. Друг признак, че това място е парк, а не дива гора е „потокът на сьомгата“ – репродукция на планински поток с популярната в тези географски ширини риба. Разбира се, поточето е естествено, с тази разлика, че е „проект“, което се разбира единствено от надписите. Потокът започва от водопада на аквариума в парка и се влива в залива. Новородената сьомга излиза от потока и поема няколкогодишно пътешествие в океана. Когато е готова да си хвърли хайвера, се връща в същия поток (би трябвало) – нещо, което е повторение на популацията по планинските реки (сьомгата притежава специални органи, които ѝ позволяват да открива същия поток или река, откъдето е дошла – чрез миризмата – след години на странстване в океана…) Аквариумът е уникален с това, че отглежда бели китове „Белуга“. Напоследък се породи спор за задържането на китове в аквариума, защото един от тях умря по неизвестни причини.

Обиколката на парка е близо десет километра и е опасана от тристепенна линия за движение – път за автомобили и паралелни алеи за велосипеди (ролери, скейтбордове) и пешеходци. Може да се видят 70-годишни хора на колела и дори на ролери! На скала няколко метра навътре във водата е поставена статуя на „момиче с бански костюм“, подарена на парка през 1972 година като символ на зависимостта на Ванкувър от морето. Момичето е с костюм и плавници, „облечено“ по нравите на онова време, въпреки че идеята на датския скулптор се поражда от желанието му да пресъздаде спомен за родните брегове с прочутата статуя на Андерсеновата Малка русалка, издигната през 1913 година в Копенхаген. Алеите естествено са осеяни с пейки, но интересното е, че на всяка пейка има надпис (със стандартна метална табелка) в памет на един или друг(и) приятели и членове на семейство (има и някои в чест на годишнини). Това като че ли продължава традицията на старите гробища (първите гробища на Ванкувър са били на територията на парка). Стенли парк и Северен Ванкувър се свързват чрез моста „Лайънс гейтс“ през пролива Бърард. Този екзотичен въжен мост е брат на „Голдън гейт“ в Сан Франсиско, защото архитектът и стилът са същите. Голдън гейт е красив и през нощта: светлини очертават величествената му дъгообразна форма.

Океанските приливи и отливи са големи, те изменят брега за няколко часа. Коул харбър е бил слят с лагуна, която е била покрита с вода по време на приливите. В началото на 20-ти век към остров Стенли е построен мост, а след това и дига, което превръща острова в полуостров, а лагуната – в „Изгубена лагуна“: нейното място се запълва със сладка вода от рекичка, която превръща лагуната в езеро. Струите на фонтан в единия му край очертават символичния кръговрат на природата. Това езеро като че ли е люпилня на гъските лунита – камък няма къде да падне от тях по бреговете.

Южната страна на Стенли парк е северната страна на Английския залив с плажовете „едно“, „две“ и „три“, от които на юг се вижда стеснението на залива към вътрешността на града, а на запад се изреждат Вениър парк, Китселано, Спениш бенкс и полуострова с университета – там, откъдето започнахме нашата разходка.

През юли Английският залив става арена на грандиозното шоу „Празник на светлината“ – една от големите атракции на Ванкувър през последните 20 години. Тази година гостуват екипи от САЩ, Мексико, Испания и разбира се Китай: страната смятана за родина на фойерверките. Всека страна имаше по една вечер, за да смае едномилионното множество, което се струпва по двата бряга на залива.

По случайно съвпадение гледах испанското шоу от Спениш бенкс (испански мореплаватели са първите европейци, акостирали на тези брегове през 1792 г.). От университета по Марин драйв и брега, плажовете никнат като гъби: след Спениш бенкс следват Локарно и Джерико („добра земя“ на индиански), докато се стигне до Китселано. Светлинното шоу се нарича още „симфония на огъня“. Симфония от светлини и цветове, които изпреварват какафонията от пукотевица, пращене, трещене и гърмене. Половин час във въздуха извират всевъзможни фойерверки – кълба, обръчи, фонтани, лава, медузи, букети, корони на дървета и какво ли не още. От Спениш бенкс се вижда целия Английски залив и светлините на града. Още по-нависоко тихо кръжат хеликоптери и самолети с мъждукащи светлини. Полумракът очертава линиите на отсрещните планини – стражи, надвесени над пролива и града. Когато започва шоуто, червения хоризонт от изток все още оцветява водата; към края той се измества от отразените светлини на кораби и сгради. Всяко шоу си има свой характер. Ако трябва да ги опишем с по една дума: Испания – канонада, Мексико – талази, Китай – пробуден вулкан. За капак гледах последното шоу (на Китай) заедно с китайския ми съквартирант, а Спениш бенкс беше озвучен с китайска музика. Общата нишка на тези вечери беше свързването на деня с нощта, на града с океана и планините, на хората с хора. Всички фиести завършваха с взрив – последно изригване на енергия, след което кълба от дим се разстилаха във въздуха и тишината отново обгръщаше залива.

Ванкувър представлява върволица от села и градове. Това е един от признаците на неговата младост: тази година се чества 125-та му годишнина. В по-голямата си част строителството е ниско, по на един-два етажа. Широкото разпространение на дървото в строителството също е пример за смесването на природа и цивилизация под формата на „естествен материал“. Но погледнато прагматично, използването на дърво в строителството е разрушаване на природата и разширяване на човешкото пространство. В Канада дърветата са в такова изобилие и властите правят толкова много за поддържане на природния баланс, че строителството на дървени къщи не изглежда като изграждане на нещо за сметка на друго. Трябва време докато се свикне с обичайния шум и тропане от съседите в такива жилища; плочите, вътрешните стени и облицовката са предимно от дървен материал. Друго обяснение е, че обичайните строителни материали като цимент и желязо са по-скъпи и строителството с дървен материал е по-бързо. Икономическият аспект е важен, но в този стил на строене има и друг, социално-психологически елемент. Това е мобилността на канадското общество – една спекулативна, но и основателна хипотеза. Хората не мислят да построят нещо за поколения, както в Европа. Жилище в рамките на човешкия живот е по-обозрима цел. Интензивната вътрешна и външна миграция измества материалните акценти: жилището не е постоянна величина и то може да е една „барака“ – разбира се, модерно построена и изпълняваща функциите на къща. Но цената на една такава дървена къща във Ванкувър, най-скъпия пазар на имоти в Канада, може да достигне половин милион долара! Заповядайте в царството на дърветата. Така е започнало всичко по време на миграцията – от дървени къщи, сковани „на две на три“ от заселници по бреговете и из прериите на Северна Америка.

Градът има повече от два милиона жители, но като вървиш дори по основна улица като Бродуей (който, също като Бродуей в Ню Йорк, олицетворява космополитната тукашна култура), имаш чувството, че се намираш в малко градче. Това създава усещане за особена човешка съизмеримост и топлина. А райони като колежа Лангара приличат на курортни селища или вилни зони, с игрища за голф и паркове, китни къщурки, къщички и къщи с красиви градини и зелени огради.

Бродуей ни отвежда до улица Камършъл в западната част – предимно италиански и латиноамерикански район, изпъстрен с пазари, магазини и симпатични ресторанти, които ни свързват с атмосферите на различни култури.

Интересът към футбола в Канада естествено се засилва по време на Световните първенства и райони като Камършъл се превръщат в парад на народите. Хора в зелени фланелки (Мексико) или в синьо-бели (Аржентина) пренасят емоциите от Южна Африка във Ванкувър. Имиграцията прави неща като футбола, традиционно далечни за канадците, по-близки. Но едно по-внимателно проучване показва, че футболът далеч не е игра само за гледане по време на Световното. Училища и колежи имат постоянни отбори. Инфраструктурата от игрища и съоръжения е впечатляваща. Игрищата в новопостроения комплекс в Университета на Британска Колумбия, например, са пълни до късно всеки ден. Женският футбол е много добре развит. По време на една езикова програма в Касел (Германия) преди няколко години често играхме футбол в парка и жените винаги „ритаха“ наравно с мъжете; имаше случай да играем само мъже срещу жени и резултатът беше равен… Заинтересувах се повече от способностите на колежките-футболистки и се оказа, че почти всички играят редовно в университетски отбори. Еманципацията е „тотално“ явление в Канада. Разбира се, женският футбол не е универсален критерий, след като наред с американския и германския отбори, севернокорейският женски отбор е един от най-силните в света…

Гледайки пълните с хора игрища, паркове, алеи и плажове, човек има чувството, че почти всеки канадец е спортист. На места като Ванкувър спортът има и други измерения. Освен шаренията на патриотизма от различните страни, спортът като цяло подпомага и изграждането на мостове между хората. По време на Световното например, евреи и палестинци се организираха в общ отбор – едно приятно отклонение от „правилото“ на противопоставяне и вековна вражда.

Баща ми определяше футбола по своя симпатичен начин: 22 празни глави гонят друга празна (топка)… Играещият човек не е воюващ човек. Дори когато прилича на война, играта се води с мирни средства – една топка, например… По време на Коледа оръдията спират и англичани и германци играят футбол на „ничията земя“: това не е епизод от Световното, а от Първата световна война. Тази игра може би е била най-човешкия акт в онова безумие. Случайно ли е, че по време на войни няма Олимпиади? Е, Студената война не е „гореща“ и има половин Олимпиади с бойкоти. „Пинг-понг“ дипломацията (американски отбор по тенис на маса се среща с китайски отбор) предлага първия човешки контакт между САЩ и Китай на Мао и поредица от следващи стъпки, които водят до „отварянето“ на Китай през 1973. Иракският отбор по футбол направи повече за гражданския мир в Ирак през 2007 г (спечелвайки Купата на Азия), отколкото политиците; суни и шиити ликуваха заедно, забравяйки (поне за момент) омразата и оръжията. Светът не е само футбол. На това Световно се случват „странни“ неща. Севернокорейци подкрепят южнокорейския отбор, а южнокорейци – севернокорейския; африканци празнуват и пренебрегват за миг мизерията. Панаир на народите, събиране на хора, изграждане на живи мостове, това се случва.

„Социалният рай“

Пазарът за недвижими имоти е „полудял“. Като отношение на цени към доходи, Ванкувър е най-скъпият град в света. Цената на средно голям апартамент е около един милион долара: двойно по-висока от Торонто при положение, че жителите на Ванкувър имат по-нисък среден доход. В Ричмонд (където се намира китайският квартал) едва 25% от обитатели на жилищата са техни собственици; останалите 75% са наематели (за града съотношението е 40%-60%). Мнозина заможни китайци, предимно от Хонг Конг, си купуваха жилища като „резервен вариант“ в случай на непредвидими събития в Китай (особено след преминаването на Хонг Конг във владение на Китай през 1999 г.). Така и ги остават като инвестиция, без да живеят във Ванкувър, а това е и една от множеството причини за инфлацията на пазара. Само през последните пет-шест години цените на жилищата почти се удвоиха. Сега пазарът е пренаситен и търсенето е намаляло, което стабилизира цените, но те си остават невероятно високи за стандарта на града. Учители, медицински сестри, пожарникари, трудно могат да си позволят да плащат полица на ново жилище. В други градове на Канада цената на жилищата е равна на 2-3 средни годишни заплати; във Ванкувър съотношението цена – доход е 10 пъти…

Мафията не е заобиколила Канада. Като страна на имигранти, страната внася и възпроизвежда подземния свят на своите жители. Във Ванкувър царуват и враждуват банди като Червените скорпиони, Независимите войници (доминирана от индийски канадци от Пунджаб), Ангелите на ада (мотористи), дори Обединените нации (името отразява мултиетническия ѝ характер). Бандите се занимават предимно с търговия на наркотици: внасят кокаин от Мексико в замяна на марихуана. Британска Колумбия е голям производител и износител на дрога за САЩ. Затова и американците оказаха натиск върху канадското правителство, което беше на прага на легализирането на марихуаната през 2005 г. През 2009 година се разрази гангстерска война (породена от ограничаването на каналите на кокаин от Мексико поради кампанията на мексиканската армия срещу картелите), в която бяха убити 20 души за няколко месеца.

Един от стереотипите за Канада е представата за социален рай. Както във всеки стереотип и в този има истина. Канада може да се сравни с Германия и Скандинавските страни по редица социални показатели. Американски политици често сочат северната съседка като пример в здравеопазването. Пълно медицинско застраховане и деветмесечно платено майчинство са сред щедрите социалните придобивки. Но тази социална мрежа е невъзможна без държавните приходи, които зависят от здравословен бизнес климат. Данъчната система работи едновременно за частния (за да не го задушава с прекалено високи данъци), така и за публичния сектор (данъците трябва да са достатъчно високи, за да осигуряват бюджета).

Когато пристигнах във Ванкувър през септември 2002 г., канадският долар струваше към 65 американски цента. Сега съотношението е почти 1:1, като канадският дори надвишава американския. Скъпият канадски долар затруднява износа (голяма част от който е за САЩ), но като цяло е признак за силна икономика. Конкурентоспособният износ, снимането на холивудски филми и други видове аутсорсинг бяха сред предимствата на евтината канадска валута. Ситуацията се промени и канадските стоки и услуги поскъпнаха, но това принуждава канадските компании да търсят други начини да повишават конкурентоспособността си най-вече по поска увеличаване на ефективността и инвестиране в иновации.

Барак Обама заяви преди срещата на Г-20 в Торонто през юни 2010 година, че Съединените щати трябва да обърнат внимание на канадската банкова система. През първото тримесечие на тази година, канадската икономика отбеляза впечатляващ ръст от 6,1%. Канадският министър-председател Стивън Харпър, домакин на срещата, успя да прокара решение за съкращаване наполовина дефицитите на най-развитите икономики до 2013 година. Това не попречи на анархисти да изпотрошат витрини и коли по улиците на Торонто по време срещата.

Канадската икономика беше засегната по-слабо от световната финансова и икономическа криза през 2008-2009 година заради солидната си банкова система. Нямаше ипотечна криза или високо-рисково кредитиране на полици. Банките са по-консервативни и не пакетираха ипотеки и не ги продаваха на финансовия пазар (една от причините за ипотечния балон в САЩ). Изискванията към клиентите на кредити са по-стриктни, което прави връщането на заемите по-сигурно. Ключът следователно е в добрата регулация и управление на банките, както казва Пол Мартин – бивш финансов министър и министър-председател на Канада. Това не означава, че в Канада нямаше рецесия. Но три четвърти от загубените по време на рецесията 400,000 работни места са вече възстановени. Други западни страни завиждат на Канада и заради ниския бюджетен дефицит. Това обаче не винаги е било така.

През 1993 година правителството на либералите заварва кризисна финансова ситуация с над 30 милиарда долара дефицит като 36% от държавните разходи се харчат за обслужване на дълга. Финансовият министър Мартин предприема болезнени съкращения на разходите. Евтиният канадски долар и силната американска икономика също подпомагат Канада. През 1998 година правителството е изчислило, че 55% от съкращаването на дефицита се дължи на икономически растеж и 35% на съкращаване на разходите. Канада отбелязва 12 поредни години на излишък преди рецесията от 2008 година. Сега бюджетът отбелязва известен дефицит, но той е в рамките на контролируемото. Международният валутен фонд предвижда, че единствено Канада сред Г-8 ще излезе отново на ниво бюджетен излишък през 2015 година. Някои обясняват канадските икономически успехи с по-голямата разумност и консервативност на системата и по-малко алчната бизнес философия. Това не обяснява всичко, но тази канадска предпазливост се оказва особено предимство по време на рецесии. Ипотечната политика отново може да послужи за пример. Ако финансирате повече от 75%, трябва да си купите застраховка за банката. Застраховането на банката може да изглежда твърде предпазливо, но тази защита е една от причините канадските банки да не бъдат така уязвими към лоши ипотеки.

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Коментари (3)

- 08-10-2011|Джимо

Чудесна статия

- 11-10-2011|Dita

От университетски преподавател очаквах много по-задълбочен анализ на социалните събития, споменати тук./ Даже моят 15 годишен син и неговите съученици дадоха по-интересно тълкуване на безредиците след падането на Канакс/. Въпреки това,“туристическата“ информация е добра.

- 11-10-2011|krimon

Госпожа „Дита“ много посредствено изказване! Какъв интелигентен син имате да ви е жив и здрав, но статията е доста добра и анализа е интересна гледна точка. Ако вие или сина ви имате по-задълбочена такава може да я споделите и тогава ще видим.

Историята като муза

Автор: Светла Кьосева

Приписки

към „Градът между Изтока и Запада ХІV-ХVІІ век“ от Йордан Велчев

„Още в 1870 година професор Гиртс ми пишеше: „Ний знаем за островите в южния океан повече, отколкото за народите в европейска Турция.“

Тази Книга за Пловдив – книга за градското битие, родено в древността и оцелявало до наши дни – е издадена преди повече от 5 години. Чета я и ми се струва, че би трябвало кардинално да промени представите ни за някои неща (ако книгите можеха). Но тя не само нищо не е променила, а сякаш се готви да потъне в забравата. Искам да напомня за тази книга. Защото съм щастлива, че е била написана. Това са бележки, водени докато я четях.

***

Потапяйки се в документите, да не превърнеш съдържанието им в суха статистика, а да съживиш историята. Самите историци са измислили този трик – когато нещо не може да се докаже документално, да бъде доказано художествено (вж. Вера Мутафчиева). В книгата на Йордан Велчев няма преконцепция – сам се учудва на всяко ново откритие от съпоставянето на местните писмени извори от епохата, материалните останки и разказите на пътешественици от по-ранни или по-късни епохи. И същото онова петвековно пространство се организира по друг начин, без да се размиват епохи и деяния; всяко нещо има собствена причина и е несравнимо по-артикулирано от учебникарската мантра за „тежкото положение на българския народ под петвековното турско робство“. Някак всичко си идва на мястото и вековете придобиват свой образ и привкус, престават да бъдат тъмна и размита непрогледна маса.

***

Няма друга българска книга, която така последователно и упорито да се опитва да проумее взаимовлиянията между азиатския изток и останките от античността, между всесилните орди, с които се движат изтънчени персийски поети, и отчаяните от столетия жители на разпокъсания Балкан, съжителството на устрема и страха, на християнство и ислям, както „Градът“. В неговия миниатюрен свят се случва всичко, което се случва в целия регион, той е една вселена, където събитията са не само огледало на бурите на външния свят – самият Град бучи и кипи като казан, в който са събрани всички възможни вкусове: ту едни вземат връх, ту други; ту всичко започва отначало; а лицата край огнището хем се менят, хем остават.

***

Движението на погледа на небезпристрастния наблюдател (пристрастен към откривателството) е не само хронологически от век на век, а и пространствено – то непрекъснато сменя гледната си точка и сякаш с качена на кран камера обхожда от всички страни попадналото на фокус явление: през погледа на ислямските историографи, на европейските пътешественици, на местните извори (доколкото са се запазили) и на материалните паметници. Изследва подробно кое и какво прави впечатление на западните пътешественици, изхождайки от склонността им да правят аналогии със собствения си опит.

На пръв поглед незначителни неща също попадат в полезрението на автора. Но и от най-малкото зрънце той съумява да отгледа цял клас, с който дава храна не само на въображението ни – отделните части по невероятен начин се напластяват, създавайки правдива канава на разказа.

Панорамата, която създава, е енциклопедична и пъстра. Научаваме в детайли всевъзможни неща, което по странен начин не е самоцелно, а направо належащо, ако искаме да си изградим жив образ за една отминала епоха, в която много неща са били толкова различни от днес: от сградите и пътищата до облеклото на хората от различните етноси, от флората и фауната до движението на войските и техните огромни лагери, настанени край Града, от храната и занаятите до поезията и религиите с техните представи за света.

Да си представим само, че облеклото на един жител на Града през ХV-ХVІ век се състояло от кадифета и брокати, изработвани в Бурса, коприни от Дамаск или Кайро, мохер от Анкара и лен от делтата на Нил, сукно от Солун, в къщите си имали килими от Египет, Ирак или северна Сирия, медни съдове от Кастамону, стъклария от Хеброн и Дамаск. И какво ли не още. Но анализирайки прозаичните данни за броя на керваните пристигащи в Цариград от Изтока и от европейските провинции на империята през ХVІ век, авторът съзира и началото на съдбоносните за балканските народи промени, които се случили век и половина по-късно. А по пътищата на търговците се движели и поети и философи, строители и живописци, музиканти и учени.

Като енциклопедичен текст книгата предполага препрочитане и връщане към отделни детайли, непрекъснато преоткривателство на нови и нови богатства, презареждане с изключително ведрия, но критичен поглед на автора.

***

Не се задоволява с митологиите, създадени по патриотични подбуди, а съвестно изследва разнообразни извори и ги съпоставя – откривайки къде са преписвали, къде са добавяли от себе си, къде са се заблуждавали летописците (а също и техните подбуди – култура, разбирания за света, които проличават от цялостния текст, откъде идват, по кое време – с какъв свой свят съпоставят видяното).

***

Превежда историята на езика на ежедневието с цялата му пъстрота, щумотевица, конфликти, падения и звездни мигове, от които е подредена мозайката му.

***

Текстът е плътно документиран. Че е художествено четиво ни подсказва фактът, че авторът навръзва документалната основа в ярък и вълнуващ разказ, дори и с несигурността си, ни тласка към определено виждане. Гради хипотези, но и ги оцветява с емоцията на ежедневието. Или просто пише друг тип история, не тази, която сме свикнали в училище.

Изключително модерно – на ХХІ век – виждане на историята, в която не се търсят герои и победители, а човекът от Града:

– Създава плътна историческа основа: анализирайки промените през периоди от 15-20 години (твърде голямо време за човешкия живот, макар и от разстоянието на историята да изглежда незначителен).

– Разрушава градени с десетилетия щампи, но не за да ги замени с други, а за да ни приучи на жив поглед към историята. Не вярва безпрекословно на никой авторитет и се отнася с внимание и към най-незначителното сведение.

***

Това е роман за Града, маскиран като документално изследване, за да задоволи потребностите на съвременния читател от фактология. Невъобразимото количество извори са съвестно подбрани и подредени.

***

Неговите герои са не само хората, а самият Град или Вратата, например (става въпрос за Траянови врата, проходът, където още в древността била построена истинска крепостна врата). През нея минавали всички западни пътешественици, мисии, търговци, отправили се за Константинопол през Пловдив. Както Градът, Вратата също има самостойна роля в книгата, превръщайки се в неотменно присъстващ герой на събитията, а не само декор: тя се променя, описват я от век на век, вълнуват се от нея, очакват я, помнят я.

***

Защото това, което днес е Запад, някога е било родено на Изток.

Хегел.

***

Изминаха 5 г. от издаването, докато „Градът“ попадна в ръцете ми и започнах да я чета. Освен че не можах веднага да си я набавя от България, роля изигра и обемът на книгата. Забързаният днешен човек не се решава лесно да започне четиво от над 700 страници, голям формат и със ситно изписани букви. По-доброто качество на илюстрациите, които са много любопитни, навярно доста би оскъпило книгата, макар да е жалко, че не могат да се видят в целия им блясък. С това, надявам се, съм отказала поне половината от евентуалните читатели да посегнат някога към изданието. Но на останалите искам да кажа, че я смятам за най-доброто нещо, което съм чела на български през последните години. „Градът“ не е просто исторически роман. Това е разказ за Града през ХІV-ХVІІ век, през т. нар. тъмни векове. Същите онези, които учебниците по история, а и всякаква литература просто предпочитат да прескачат. Школата на споменавания и от автора Фернан Бродел за първи път обръща сериозно внимание на дълбоките промени, които се извършват през тази епоха – станали основополагащи за следващите исторически времена. В известен смисъл Йордан Велчев прилага неговия подход в условията на Балканите, връщайки на историята ранга на муза.

Колко ли години труд е нужен, за да може суровите списъци на регистрите, разсеяните, разкрасени или оскъдни описания на пътешествениците (често преписвали един от друг), правени през различни епохи, да се превърнат в увлекателен разказ – който не си позволява особени увличания.

Няма нездрав локалпатриотизъм, но има много обич към града; липсва самосъжаление, придружено с проклятия към историята, която ни е нахлупена на главата не по наше желание.

В историята авторът не търси оправдание, а иска да проумее корените на днешното ни битие, конфликтите, които го разтърсват, закодирани още в далечните векове. Защото именно това е времето, когато се зараждат много от съвременните обществени структури, натрупаният опит и създаденият през тази епоха манталитет оставят дълготраен отпечатък върху цялото общество от по-късно време, та и до днес. И то не само отрицателен, както често се опитват да ни убедят. Направо е необяснимо, че никога досега никой не се е опитвал да прозре това наследство и да го изчисти от щампите.

Велчев вижда в турския завоевател не само диво номадско племе, а и преносител на богатата персийска култура, от която в Пловдив е донесено най-доброто – десетки библиотеки, училища, изтъкнати учени и поети населяват Града и оставят своя отпечатък не само по камъните. Не пести жестокостите на поробителя, но не ги оцветява емоционално, а ги слага в цялостната система на османската структура и светоразбиране.

***

Ако в представите ни живее само образът на обезправената рая, лишена от всяко достойнство, как може да се обясни протестът на пловдивските граждани, възроптали срещу ограничаването на правата им, позоваващи се на това, че си плащат данъка (ХV век)? Познаването на подобен факт (и правилното му тълкуване) може да въздейства много повече за утвърждаването на гражданското общество, отколкото самосъжалителният образ на поробения човечец. Както и фактът, че свободата си човек не загубва от единия ден за другия, тя е не само въпрос на моментна политическа ситуация, а вътрешно усещане, което може да бъде унищожено единствено с усилията на дълго и системно изкореняване, поради загуба на вяра и примирение – и за това наистина са били нужни векове. Колко ли време трябва за възстановяването им.

***

Изрича с прост разказвачески глас очевидности, които рядко някой се ангажира да каже публично (при това без афектация, без откривателство, далеч от политически инсинуации – защо ли се учудвам, сякаш това не е най-естественото нещо на света).

Трудно е да се признае нелицеприятният факт, че конфликтът между православни и католици се оказал в полза на завоевателя, не само заради поведението на Европа. Самите източни християни – вече в рамките на султаната – охотно подкрепяли своите поробители срещу католиците, които им изглеждали по-големи врагове. Това особено важи за Цариградската патриаршия, която през ХV-ХVІІ век имала не един патриарх от български произход.

Конфликтът на православието с католицизма векове наред бил по-остър от този с исляма. За това свидетелстват и западните пътеписци, но не пестят думите си и православните попове. Йерусалимският патриарх виждал в Османската империя бариера срещу католическата мощ. Но не само той.

Какво да кажем за сведението, че католиците отивали да се венчават по-скоро по турски обред, ако нямат свещеник(!) – отколкото да влязат в православна църква.

Православните духовници първоначално гледали на исляма като на секта на християнството, като проява на еретизъм – основанието им е, че в основата му стоят много християнски постулати. Смятали го за много по-безопасен от католицизма.

Истинското настъпление на ислямския фанатизъм започва от ХVІІ век, когато империята упада.

***

Кръгово движение на мисълта около определени теми. То намира израз и в структурата на книгата – авторът многократно се връща на едно и също време, изследвайки го от различна гледна точка. Така дава предимство на източния тип мислене, което е кръгово, за разлика от европейското, което се стреми директно към целта.

***

Градът е мястото, където въпреки прекъсванията и промените, се осъществява най-пълноценно приемствеността на средата. И това става независимо от социалните условия и още по-независимо от ефимерните политически структури.

В Пловдив българинът не е затворен в балканското си битие, а общува със света.

Съвременният поглед към света (европейски) означава да сме в състояние да го въприемаме в неговото многообразие – а историята на Града е образец за подобно общуване.

***

Описанието на другите народи поражда интерес и предизвиква уважение; авторът не тръгва по щампата на осмиващите възрожденски описания, които наблягат на недостатъците, а създава за павликяни, арменци, евреи, католици, турци ярък и пълноценен образ, обвързан с конкретното време, но жив и в наши дни.

Колцина знаем, че жената на цар Симеон Велики е била арменка, например, сестра на (по-известния поне сред историците) Георги (Кеворк) Сурсувул. Както и патриарх Фотий или Давид, Арон, Мойсей и Самуил, или Лъв (Левон) Математик. Тези факти не стават за друго, освен за създаване на митологии. Но само познавайки взаимно митологиите си можем да осъзнаем тяхната несъстоятелност, неконвертируемост. Те може да са изиграли положителна роля за времето си. Днешното време изисква други митологии. „Градът“ ни отърсва от митологиите на миналото, давайки ни възможност да го видим със съвременен поглед.

***

Отделните общности съществували изолирано една от друга. Било време, когато хората живеели групово. До ХVІ-ХVІІ век все още били склонни да кажат добра дума за другия. Описанието на отделните народности и техните качества може да се възприеме и като един вид разделение на труда в едно общество, в което всеки имал своето точно очертано място. Защо авторът се е спрял на периода ХІV-ХVІІ век? Освен всичко друго, това е времето преди възникването на нациите, когато хората се обединявали от общата идея за Бога.

Колкото и изолирано да са живели отделните общности, влиянието на културите е всепроникващо и двупосочно. Източното влияние се открива дори върху орнаментиката на християнската книжнина или в характеристиките на православната икона!

***

Според Ив. Хаджийски, също цитиран в книгата, през първите векове на робството се изгражда общинското самоуправление, българското общество живее автономно и по своите обичаи. Шанс за бъдещето? Във всеки случай това е времето, когато се формират структурите на съвременното общество. Ако искаме да обясним нещо от днешния ден, корените му трябва да търсим именно в този дълъг период на вътрешно развитие на обществото.

В основата на българската идентичност стои неспирният диалог между „опредметявана приказност и обожествявана действителност“. И досега…

***

Огромната материя, натрупана за живота на Града от ХІV до ХVІІ век, се вълнува като жива – нещо непрекъснато се случва и преминава като тръпка през цялата тъкан на обществото. Погледът не е статично спрял върху делата на политиците, а се движи по шумните улици на града и живо и любопитно наблюдава случващото се от разстоянието и знанието на столетията.

***

Връщайки се на мотото, което е цитат от книгата, днес, през 2011, бих добавила: и ние. И ние не знаем повече за народите от бившата империя, към която сме принадлежали в продължение на 500 години. „Градът“ на Йордан Велчев е грандиозно начинание, което ни връща собствената история по един достъпен начин.

Светла Кьосева живее и работи в Будапеща. Завършва история и философия в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Отговорен редактор на списание Хемус. Тя превежда съвременна унгарска поезия и проза. В неин превод в България са излезли два романа и десетки публикации в периодичната преса. Пълнокръвността на преводите й ни докосва до тайните на оригинала. Стиховете й, публикувани в българския и унгарския печат, позволяват да надникнем във вътрешния й свят в мигове, когато човек е насаме със себе си. „Водоравно и отвесно“ е първата й самостоятелна стихосбирка.

Ново, но познато

Автор: Улрих М. Шмид

Рядко се случва притежателката на печатница да бъде едновременно и авторка. Божана Апостолова (род. 1945) ръководи в българския град Пловдив успешното издателство „Жанет 45“, към което принадлежи и собствена печатница. Берлинският издател Фолкер Дитрих не само печата своята поредица „Балкани“ при „Жанет 45“, но и предлага немски превод на романа на Божана Апостовлова „Кръстопът без пътища“. В този прецизно-наблюдателен текст необичайната издателка описва историята на две жени, които едва ли могат да бъдат по-различни, но въпреки това се сблъскват по едни и същи начини с противоречията на съвременна България. Сесил е успешна модна дизайнерка, която няма никакво време за личен живот, докато Мария се носи унесено из собствения си живот като студентка. И двете жени се сблъскват с балканския мачизъм и го опознават, всяка по свой начин. Борбата между половете се води от всички страни с помощта на многобройни трикове, в реални и виртуални форуми, но единственото, което остава накрая, е блудкав привкус на празнота.

Мария Станкова (род. 1956) също проследява в романите си различни женски психически състояния. „Черната жена и стрелеца“ е разказ с митическа сила, в който неукротимият любовен копнеж на една жена отново и отново се сблъсква със собствените ѝ сексуални желания. Подобно е основното настроение и в повестта „Скука“, в която журналистка пише статия за насилствената смърт на една жена и в края на краищата започва да се идентифицира с жертвата. Проблематиката на собствения ѝ живот започва да се отразява в сензационното убийство, при което липсват някакви разбираеми мотиви. Третият текст, включен в тома на издателство Дитрих – „Мрежата“ – е не толкова роман, колкото колаж от диалози, в който Станкова протоколира бързите изкушения на анонимното чатене в Интернет. В края на краищата обаче човешкото съжителство в Интернет се оказва не по-лесно от онова в реалността – изгледи за щастие предлага единствено окончателното изключване на чата.

Великолепна притча за преплитанията между престъпление, отмъщение и невинно страдание ни предлага Димитър Атанасов (род. 1953) в романа си „Тарпани“. Първата част се разказва от перспективата на дивите коне, живеещи свободно в планината. Във втората част се представят четирима бракониери, които преследват конете, но имат да уреждат и лични сметки. Жестокостта им намира израз не само в кървавата баня сред конското стадо, но и в едно братоубийство, в което прозвучава библейският мотив за Каин и Авел.

В най-новия си роман, „Аутопсия на една любов“, Виктор Пасков (1949–2009) представя българската творческа бохема в Берлин. Заплетен в един все по-задълбочаващ се въртоп от секс-оргии, дрога и изпълнения в нощни клубове, българският джаз-саксофонист Чарли е в пълен плен на страстите си. След като престава да получава покани за по-нататъшни участия, той се завръща в София, където дори една луда любов не може да му предложи някаква житейска стабилност.

Новата българска литература се представя на висотата на европейското разказно изкуство. Авторите успяват да представят по убедителен начин модерни теми като крехката идентичност на пристрастени Интернет-потребители, подновеното договаряне на традиционните полови роли и търсенето на правдоподобен творчески натюрел. При това изкусно се комбинират и преплитат различни жанрове, традиции и стилистични направления. Българските романи отвличат читателя в един завладяващ литературен свят, който е едновременно и нов, и вече познат.

Източник

Улрих М. Шмид е немски журналист и автор, сътрудник на швейцарския вестник Neue Zürcher Zeitung.

Коментари (1)

- 16-10-2011|Гостенка

Авторът приема, че има единни критерии за ВИСОТА НА ЕВРОПЕЙСКОТО РАЗКАЗНО ИЗКУСТВО, до които новата българска литература се е издигнала! Е, аферим и евалла! Хвала на такива съдници на ВСЕЕВРОПЕЙСКИЯ ЕДИНЕН ВКУС (ВЕВ)! Густете се, похвалени автори!

Изъ живота и положението на българите въ вилаетите – Част 1

Автор: Атанас Шопов

Деде Агачко и Гюмурджинско

Беше началото на прелестната пролет на 1891. Даде ми се възможност най-после да предприема пътуване по някои малко известни за мен места в европейските вилаети на Отоманската империя. Жъден бях да видя много места и градове, да се запозная с много работи и условия. Желаех да посетя най-напред Деде Агачко, Гюмурджинско, Скеченско, Кавалско и после да мина в Драмско, Неврокопско, Мелнишко, Серско, Солунския, Битолския и Скопския вилает. С параходи и железници не ми се искаше да пътувам. Жъден бях да язда на кон, да се скитам по сухо, да мина пеши през гори и планини, за да видя от близо богатата южна природа, да пия студените планински води и да си почивам под дебелите сенки на клончестите дървета. Това ме привличаше и пътувание с подобна програма си начертах. Но не беше възможно да захвана пътуванието си на кон от самия Цариград, защото в такъв случай щеше да потрябва година време за скитание; и за това, два деня след обирание на трена при Синекли, тръгнах с железницата за Деде Агач.

Бях много радостен и доволен, макар че обикновеното при всяко търгвание на път стискание на сърцето не отсътствуваше. Знаеш, читателю, какво е това чувство. При всяко търгвание като че оставя человек частичка от своята вътрешност на града, с когото се прощава. И аз се прощавах, оставях Цариград и при всичко че временно, пак значителна частичка от едно вътрешно, дълбоко, непостижимо, сладко чувство остаяше след мен. Исках, но не можех да взема със себе си тая своя вътрешност. Тя беше право на красивата Босфорска столица, която ми е дала любезно гостолюбие в течение на толкова години.

Първият звънец удари. Всякой прибърза да си избира по-сгоден вагон, защото пред нас стоеше, освен дълг път и прохладна пролетна нощ, през която обикновено сладко се спи, а във вагона приятно се дреме. В пътувание человек печели добри познанства и всякога намерва другари. Още между първия и втория звънец се сложи ръка връз рамото ми. Обърнах се и познах г-н P., кмет в Б.: „Приятно ми е, че ще пътувами заедно!“ Случи се да бъдем във вагона двоичка. Тренът приближи да търгне и две черни очи се опитаха да се просълзят при сърдечното сбогом. Турнах червеното си фесче, ново купено за пътуванието и се подадох из прозореца. Насълзените очи се усмихнаха, защото не бяха ме виждали в такава красива червенина. „Сбогом, сбогом…“ – казах ми, и влака се повлече и потъна в нощната тъмнина. Запушихми цигарите като предисловие на уединения разговор, който главно се въртеше върху целта на пътуванието. Другарят ми изказа няколко комплименти, аз му заплатих със същата монета и се заехми да се настанявани по-охолно връз бархетната постелка на вагона. Приятен беше разговорът, но скоро се изчерпи. Зададох му няколко въпроси, той ми зададе няколко, удовлетворихми любопитството си върху една-две интересни работи, разискахми злобите на деня, мина политиката, мина положението и настана дремката. Ах, тоя сън и това дремание! Те владеят человеческото същество и при най-жизнените въпроси! Като че главното назначение на человека е да дреме.

Едва беше се пукнала зората, когато пристигнахми на станцията Кулели Бургас, от дето трябваше да взема влака за Деде Агач. Простих се с другаря си и последвах едно момче, което взе малкия ми багаж, за да ме заведе в гостилницата, където да чакам пристигванието на влака от Одрин за Деде Агач. За да отидем до гостилницата, минахми през една ливада, в която бяхми заставени почти да прекрачвами много спящи хора, които бяха предпочели да нощуват в полето на чист въздух, отколкото в стаите си, пълни с животни, създадени да се питаят с человеческата кръв. И те тъй сладко и тъй дълбоко спяха в това чисто поле, щото и шумът на влака, заминувающ край самите им нозе през ливадата, не бе в състояние да ги разбуди. Тъй нареченият „хотел“, в който ме водеха, се оказа едно невзрачно селско кафененце, в което се продаваха за долнята прислуга по линията вино и ракия; можеше человек да пие и едно кафе, но не беше сигурен, че това е действително кафе, а не саждева вода. Почтеният притежател на тоя „хотел“ още спеше; моето пристигание го събуди и той излезе, облечен в дълг кожух, полубос и със съвършено разкрити гърди, да ми предложи не обичам ли да ми направят кафе с мляко. Той гордо някак си ми правеше това любезно предложение, защото бе осъзнал вече, че за да може един „хотел“ да прави кафе с мляко значи, че е вкусил вече от цивилизацията на настоящия век и стои по-високо от обикновените механи. Но наместо да се съглася да ми поднесат каквото и да било питие, предпочетох да заведа разговор с разгърдения отпреди и облечения в тежък кожух отдиря хазяин на Кулели Бургаския хотел. И по причина че ми говореше по гърцки, тоже прибягнах до същия език за споразумение.

– Какво название носи вашият хубав хотел? – го попитах.

– Той се нарича хотел, както и всичките други хотели по станциите, – ми отговори.

– А защо не сте го нарекли хан, а хотел?

– Защото ханищата дават прибежище и на коне и волове, а тука дохождат само хора; хотелите се различават по това, че са направени само за хора, докато в ханищата има обори, предназначени не за хора.

– Имате ли и други гости, освен мен, в хотела?

– Имами само един базиргянин (търговец), който ходи тука по селата и продава на селяните срещу яйца, вълна, жито и пр., разни бакалски стоки: сол, сапун, игли, конци и др.

Връз тезгяха в един ъгъл на кафененцето лежеше, с торбичката си за възглаве, един бос евреин. Това беше, освен мене, гостът в хотела. А вън, край вратата, дремеше вързано за клупа на хотела едно магаренце, което бе нещастно, че за него нямаше пригодни покои, защото хотела не беше хан, следователно имаше хляб за гостите, но не и сено за животните. Това беше хайванчето на базиргянина, с което носеше бакалската си стока по селата.

– А имате ли нещо за ядение? – попитах.

– Имами сирение и яйца, имами и прясна риба, сом, уловен вчера в Марица.

– В такъв случай да ми изпържиш малко от прясната риба, но с хубаво масло.

Хотелджията се зае да приготовлява закуската. Маслото му беше действително хубаво, селско. Това се позна от самото начало на пържението, защото по цялото малко кафененце се пръсна приятна миризма. След малко, пресният пържен сом ми се поднесе и гладно седнах да закуся. Но още първият залък ми показа, че това не само че не бе прясна, а направо горчива от сол риба.

– Абе, бае, това не може да се яде от сол.

– Прясна е, прясна риба, малко е по-солена.

– Как малко, дори горчи от соленина.

Впоследствие се узна, че рибата действително била прясна, вчерашна, но като я уловили, нарезали я и наместо да я посолят, както Господ дал, взели, та я хвърлили прямо в тагарчето със солта. И при пържението, хазаинът не намерил за нужно да я поизчисти и поумие, а из тагарчето я хвърлил прямо в тиганя. Така, щото се задоволих, наместо прясна риба, да хапна само сиренце.

– Позволи ми сега, след като похапнах, да те попитам от кое си село? – казах на хотелджията.

– Аз не съм тукашен, – ми отговори; – аз съм от горе, от Пловдивското, от с. Синджирлий, но съм задомен тука в Димотишките села; имам си деца, имам си от жената къщица, лозе, направих си сега и това хотелче и си поминувами, слава Богу.

– Значи, ти си българин. А защо ми не говориш на езика си?

– А белки ти знаеш български?

– Знам, зер.

– А де си се научил? Българският език се мъчно учи от чужденци.

– Научила ме е майка ми.

– Майка ти е българка?

– И майка ми, и баща ми.

– Значи ти си българин.

– Българин.

– Чудно, а аз те помислих за гърк. За това си такъв сладък и разговорлив.

– Ами децата ти знаят ли български?

– Не знаят, майка им говори гърцки, защото е гъркиня, но дъщерята си ожених за българин и внучетата ми сега говорят български; зетят ми излезе по-корав от мене.

– Слушай бе, чичо, я ми кажи, – ти имаш риза, имаш елече, защо не ги закопчееш, както Господ дал, ами ходиш тъй разгърден; що ще да ти послужи големият кожух на гърба, когато ти са голи гърдите и боси краката?

– Не мога да трая закопчан, – ми отговори, – защото ме задушва в гърдите; видиш, че имам кашлица, грухти в корубата ми; щом се закопчея и закрия гърдите си, задушава ме, тясно ми е, ще изскокна из кожата си, притъмнява ми; трябва да вземам въздух, да ми е открито и широко. А кожухът сгрява кръста и плещите ми.

Изслушах тая медицина, заплатих за прясната горчива риба и сиренцето и тръгнах за станцията, защото влака се зададе вече от Одрин. След четири часа, бях в Деде Агач.

***

Влакът пристигна в Деде Агач около полден. Един широк пайтон ме завози в гостилницата на барба Яни, ако помня добре името му. Непознат в града, аз се поумих, поизчистих и излязох да търся познанство. Към кого да се обърна в един чужд град? Намислих да отида най-напред в училището, което можеше да ми даде нужното упътвание, да ме научи на нещо, както учи и упътва младите ученици. Заварих децата в междучасие. Запознах се с учителя, който след малко издрънка звънеца, за да започне преподаванието си. Зарадваха ме малките дечица със своите отговори; зарадваха ме и с ревността си да се учат на матерния си език. Имаше 52 ученика, по-възрастните, от които повечето бяха от околните села. Тая беше първата година от отварянието българско училище в Деде Агач. В околните села е имало от няколко години напреж. Зарадваха ме най-вече разказите как селянчетата тичали да се учат в градското училище с надежда, че ще се научат повече от онова, което им е дал селския даскал. Някои от тях спят в долния, а се учат в горния кат на училищното здание; а други се квартируват в бедната стая на един дюкян, притежание на тамошен добър българин. Храната и облеклото на всичките иде от родителите им в селата. Бащите и майките им ежедневно или два три пъти на неделята дохождат от околните села в града нарочно или по разни свои работи и им доносят по нещичко за ядение. Храната им е хлебец, сиренце, пастармица, а понекогаш и топла пища. Тъй живеят, тъй се хранят и учат учениците в Деде Агачкото училище. Не мога ви каза дали храната и живота им се виждат сладки, но видех, че учението им иде много сладко. Те хвъркат от радост, че са дошли от селата да се учат в градското училище, дето се преподава по-дълбока наука. Разказваха ми, че една вдовица от селото Дервент със сълзи на очите си дошла да моли да приемат детето ѝ в Деде Агачкото училище, а сама си обещавала, че всякой ден ще бере по гората дърва, ще ги донося, за да ги продава в града и с това ще поддържа ревностния ученик. Детето се приело и майката продължаваше с потта на лицето си да му печели хляб, облекло и книжки. Полюбопитствувах да видя тая жена, но ми казаха, че сега е в полето по жътва, с която изкарвала повече, отколкото с бранието и продаванието на дърва. След жътвата, изново щяла да прибегне до обикновеното си занятие.

Що щях да кажа на тая добра българка, ако бях я видел? Щях да я потупам по рамото, но не бях сигурен, че възторжените сълзи щяха да ми позволят да ѝ кажа много думи. Вътрешно бях дълбоко трогнат от благородната ѝ постъпка. И тоя ученик, нейното дете, ще се изучи и ще стане може би един ден голям человек и ще разказва, че селската вдовица е брала и носила на гърба си дърва, за да го отгледа и възпита, за да може то да изучи сладката книга на матерния му език.

Случих се и при преподаванието на учителя по турския език, Емин ефенди, който в продължение на три месеца, беше научил учениците си да четат, да пописват и да поразбирват. Благородният турчин ми се похвали, че учениците му са селянчета, но че приемат, учат и напредват повече от гражданчетата. Гладно тичали на книгата, жъдно и лесно поглъщали всичко, щото им се разказвало. С прилежанието на учениците си той се хвалил в другите градски училища и призовавал висопоставени лица да видят успеха на класа му. Емин ефенди учеше учениците си по новата метода за преподавание и му се признах, че във време на нашето ученичество бяха нужни две-три години, за да може учителят да научи учениците си едва да прочитат печатано, но не и писано, турско писмо, когато той в три месеца, е научил толкова много младите селянчета.

Българите в Деде Агач си нямат още собствено училищно здание. Училището им се помещава в една двуетажна наемна къща, зад която се намерва една широка ливада, купена от българската община и предопределена за църква. След като се запознах с порядъка в училището, помолих учителя да ме упъти в запознаванието ми с някои от по-видните български граждани. Той ми даде един от по-възрастните ученици, за да ме заведе при г-на Чопанова, виден търговец и председател на българската община, и при г-на Бобева, общински секретар. Г-на Бобева не намерихми у дома му, а г-н Чопанов любезно ме посрещна в кантората си. След доста любезни приказки и излияния на чувства, ний излязохми да се запознаем с града и разходките му. Деде Агач е съвършено ново пристанище и нов град, но расте и се развива търговски с неимоверна бързина. Той е изходната врата за производствата почти на целия Одрински вилает. По-голямата част от Румелийските жита излазят из тия врата. Малкото близко Енеско пристанище е запустяло вече. До преди да се направи железницата, в Деде Агач е имало няколко само къщя, а сега са повече от 600 и ежедневно се умножават. Населението на цялата Деде Агачка околност е турско и българско, но търговията в града е почти изключително в ръцете на гърцки търговци, между които има и доста богатички хорица. Има и няколко български търговски къщи, но те са сравнително малко, па и съвършено нови и слабички. Няколко от гърцките богаташи в тоя град са се обогатили най-вече чрез прекупуванието на така наречените паламуди, които много се търсят и скъпо се купуват от табаците в Европа. Тия паламуди служат за много добро средство при обработване и щавение на кожите. И главното е, че те се раждат само в Деде Агачката страна; неизвестно е да ли се намерват по други места на Балканския полуостров. Това е един вид плод, приличен на жълъда; ражда се на такива же големи дървета, каквито са дъбовите. Дърветата са останали от старо време и се намерват тук-там в нивите. Обикновено по-плодородна е оная нива, в която има от тия паламудови дървета. Паламудът се продава на ока. Любопитно е, че тия дървета не могат да се развъждат в настоящето време. „Мъчили сми се да ги развъждами, – ми отговориха, но не виреят.“ И за да порасте едно паламудово дърво и да започне да дава плод, изисква се едва ли не един век. Както се вижда, това е накарало населението да мисли, че е невъзможно да се развъждат тия дървета.

Хората днес въобще гледат какво могат да спечелят сами от труда си, а за потомството малко мислят. Защо им са тия дървета, когато не могат да порастат и да дадат плод в пет – десет години! А много жално ще бъде, ако се не вземат някакви мерки за бъдещето размножавание на тия паламудови дървета, защото те докарват голяма и без труд и капитал полза на селяните. Ако една нива от двадесет уврати (1 уврат еоколо 1 000 кв. м. – бел. ред.) се продава за 25 лири, подобна же нива с три – четири паламудови дървета се продава за 120 лири. Ако от житото на една нива от 20 уврата се изкарват в годината 30 лири, от плода на паламудовите дървета в нея се изкарват 130 лири. И главното е, че за спечелвание на тия 130 лири не се изискват нито волове, нито семе, нето труд. Трудът е само при обрулванието, когато втаса този плод. Жално е още, че не се обръща внимание при брулението, а заедно с плода се унищожават и младите клончета на дърветата, които следующата година биха дали още повече плод. Ако съществуваше порядък и умение в брулението и бранието, рожбата щеше де бъде двойна.

Във всякой случай, в населението се е вкоренило убеждение, че в настоящите лукави и грешни времена не могат да растат такива крупни дървета, които да докарват такъв добър доход и безгрижна поминувка; те са никнали и расли, когато и хората са били по-добри, по-справедливи и по-милостиви.

Днес хляба се изкарва с пот на лицето. Това е наследство от добрите стари времена, което, рано или късно, било осъдено да изчезне. Но въпросът е, да се намери средство да не изчезва това богато наследство, тая рядка растителност на богатата южна природа.

Но думата ми беше, че тия паламудови плодове са обогатили само неколцина гърцки търговци в Деде Агач. И това обогатявание е станало чрез експлоатация на простото селско население. Раздават, например, пари на селяните за плодовете, които ще се родят след две-три години, но ги раздават с определено условие, а именно, че ще им се дадат паламудовите плодове по еди-колко си пари оката. По такъв начин селянинът е свързан, а търговецът праща същите тия плодове в Европа 20 пъти по-скъпи. Тая експлоатация заслужва сериозно внимание.

***

Г-н Чопанов ме заведе да ме запознае с една от по-главните градски разходки връз брега на бистрото Мраморно море. Човешката ръка нищо не беше прибавила на естествените красоти на това място за разходка; тя не беше посадила поне едно дръвце, напротив, според разказите, унищожила е от петдесет години насам гъстите лесове в Деде Агачкото поле.

Ний седнахми край една маса и заръчахми пиво. От едната си страна имахми бистрото море, от друга – ясното поле, а в средата ний, край пенящето се мюнхенско пиво. И в това положение прекарахми доста въпроси. Говорихми за красотата на природата, а главно любезният ми събеседник ме запознава с българските работи в града и околията.

Града Деде Агач е на равнище, но има вид и положение красиви; от едната си страна има морето, а от другата полето с вековен, при всичко че оредял, паламудов лес. След полето, което едва държи час и половина или два, идат ред планини, които венцеобразно са обсадили местността. Това море, това поле, тоя лес, тия върхове са редки преимущества. Не ти харесва морето, иди в полето, в леса, който е три минути от града; иди още по-нататък и се катери по горите. Не ти се понрави разходката и поезията по сушата, ето пред тебе е морето, хвърли се връз неговите вълни.

Между другите работи, върху които почтеният мой събеседник обърна вниманието ми, беше и това, че в тоя важен търговски пункт българската търговия и българските търговци държат много незавидно място. Съществува въобще мнение, че би трябвало в това пристанище да се отворят няколко български търговски и комисионерски кантори, които без съмнение ще намерят добра работа и печалба и ще водят успешна конкуренция с гърцките, защото житата, които въобще минуват през тоя град, идат от България, а при това и околното население е само турско и българско.

Наистина от седем-осем години насам, българщината е направила нещичко в това отношение, но то е много малко. Единствената състоятелна търговска и комисионерска българска къща в Деде Агач е къщата на г-н Чопанов, който е родом от Ференските български села. Отворили са се и други още няколко търговски дюкяни и бакалници за разни колониални стоки и успешно търгуват с околното население, което се радва, че има вземание-давание с хора, които разбират от езика и живота му, но те са още в самото начало на съществуванието си.

Във всякой случай, Деде-Агач е пристанище, което има и ще има голямо значение в търговско отношение и трябвало би да има български търговци и комисионери, защото търговията се върти повече с България и българи. Това за сведение на интересующите се.

Деде Агач е важен пункт и в друго отношение, именно в църковно – училищно. Одринският вилает, освен града Одрин, има три други важни в църковно-училищно отношение центра, които са: Деде Агач, Гюмурджина и Лозен град. Струва ми се, че Деде Агач ще има първо място между другите два центъра, защото оттам сполучливо могат да се ръководят и управляват църковно – училищнит работи на Деде Агачко, Гюмурджинско, Ференско, Енеско, Димотишко, па и на Скеченско. Едно добре уредено петокласно училище ще служи за всичките изброени местности. Иначе не се и може. Казаните околии се нуждаят от един по-силен център, от една духовно-училищна точка, която да стои в нещо по-високо. Тая точка не може да не бъде освен Деде Агач. Християните в Гюмурджинско, Ференско, Димотишко, Енеско и Скеченско могат да имат своите първоначални и еднокласни училища, петокласното обаче естествено трябва да бъде в Деде Агач; там трябва да бъде и главното архиерейско наместничество, което да управлява духовно християните от всичките изброени околии. Така, щото, виждате, че и в това отношение Деде Агач заслужва грижи и внимание, заслужва организирание. Тоя център трябва да се сдобие с добра църква, с по-добричко училище, с по-добро наместническо духовно управление, защото влиянието му е и ще бъде важно за населението на всичките други околии.

Доста поизприказахми ний връз тихия бряг на Бялото море. Слънцето беше вече зашло, когато станахми да влезем в града. В полето царуваше тишина и самотия. В отдалеченото кафене само се слушаше гласа на гърка, който ни донесе бирата. Предполагах, че сми само ний в това тихо поле, но на разстояние забележих, че сми имали зад себе си и други другари. Един черноок и пригладен момък седеше с една двадесет годишна симпатия; и двоицата, възслонени не на столовете, а и с двете ръце връз масата – за да бъдат главите им по-близо и шепнението им по- внятно. Те бяха предпочели да поискат по една мастика, неразделният спътник, на която е печеният чироз. Не знам дали другарят ми обърна внимание на позицията, избрана от тая приятна двоица, но аз предпочетох, при тръгванието си, да заминем по-далечко от тях, за да не смутим приятното им вечерно шепнение. Пообърнах се и забележих, че край двете пълни още с мастика чашки лежеше непокътната още и чироза, връз когото именно бяха наклонени и като че размишляваха главите. Що разсъждаваха тия млади във вечерната тишина? Какви думи си повтарвяха, какви тайни къпеха в тихите морски води?

Ний препречихми през средата на града и отидохми в градинката на г-н Чопанова, дето трябваше, край шадраванчето, да събудим охотата с по няколко ракии. Донесоха за мезе и печени чирози, които ми докараха на ума младите връз брега на Бялото море. Додоха някои граждани, срещнахми се и с г-на Бобева, един от привязаните на своята народност българи. Не след много, заедно с г-н Бобева отидохми в гостилницата да се погостим и да поговорим. В същия ресторант имаше доста гладни гости, между които особено привличаше вниманието една дружина, в която беше взел участие и един млад гърцки священик. Дружината се виждаше весела, разискваше живо, шумно; в разискванията се слушаше гласа най-вече на священика, който ядосано се захвалваше, удряше по масата, движеше се безспокойно. Лицето му беше запалено и виждаше се, че вътрешността му се вълнува. Що търсеше тоя отец във веселата тая дружина и що го вълнуваше?

– Предметът на разговора им сми ний, – каза другаря ми.

– Не ще да е тъй, те не ни познават, па и никаква причина не сми им дали, – отговорих аз.

– Священикът е от крайно буйните патриоти, познавам го, защитник е на правата на гърцката народност; предметът на разговора им са народните гърцки работи; струва ми се, че в тоя разговор смесват и нас.

Барба Яни, хазяинът на гостилницата като че усети и забележи нещо, защото доде, седна при нас и любезно заговори. Разговорът ни се продължи около половин час, след което предпочетохми да оставим веселата дружина под председателството на священика да пие и разисква насаме. Аз пожелах на другаря си легка нощ и се оттеглих в стаята си. При всичко, че пътуванието, разговорите и разискванията бяха ме уморили, аз взех „Пътуванието на Гъливера“, от неподражаемия Свифт, когото намерих забравен от някой пътник в гостилницата на барба Яни, и започенах да чета в леглото с намерение, че сънят скоро ще ме унесе и ще грабне фантастическата книга из ръцете ми. Прелистих насам-нататък и прочетох няколко страници там, дето малките човечета нападат спящия Гъливер, навлазят в джебовете и по всичките части на дрехите и тялото му, за да правят обиск, и сънят затвори очите ми при тая именно борба на пътника със задокеанните. Фантастически човечета, които били толкова дребни, щото могли да влазят и в дупките на носа, за да видят да ли не ще изнамерат нещо скрито и там. Колко време съм спал не знам, но по едно време почувствувах, че цялото ми тяло е рукнало в огън и че ме щипе, лази, хапе, пари нещо. Всевъзможни неясни сънища, свързани с пътуванието на Гъливера, с моето пътувание и с безспокоителните хапания и щипания по тялото ми не ме оставяха и минута. Аз простирах ръце да се чеша, но сънувах, че това не бях аз, а Гъливер, който се защищаваше от нападенията на човечетата; че това не беше моята ръка, а Гъливеровата, която немилостиво мачкаше дребните нападатели. Най-после една остра и отвратителна миризма ме събуди и станах.

– Господи, дали не са нападнали и мен Гъливеровите човечета!

Запалих свещта и видях най-напред ръцете си, че са кървави. Погледнах в лѣглото и що да видя – хиляди дървеници. И щом видяха светилото, разбягаха се по всичките страни. Седнах и започенах да мисля какво ще се прави сега. Да чистя беше нещо непостижимо, защото дървениците валяха и от дъсчения таван. Припомнювах си разни лекарства против тия кървопийни животни; доде ми на ума, че някой изказваше мнение, че за да се избави човек от това ужасно страдание, трябва да измени миризмата на тялото си, тъй любима и тъй привличающа тия животни.

Но как, с какво да измени миризмата на тялото си? Как да започена да мириша не на человек, а на друго нещо? Тука можеха да послужат разни духи, миризми, леванти и помади, но от де да ги взема в среднощ? Мина през ума ми разказа, че някой се мазал с газ, за да скрие от дървениците действителната миризма на тялото си, с което и сполучил, защото проклетите животни не могли да подушат в кой ъгъл на спалнята се намерва търсената жертва. Но не бях наклонен да направя и аз подобно нещо. Предпочетох да седна на стола и да философствувам, да сравнявам положението на Гъливера със своето. Дремката страшно натискаше клепачите ми. Заобиколих леглото и не видях нито една дървеница. Всичките бяха успели да избягат, защото свещта светеше. Тъй тия нощни кървопийци се боят от светлината; тяхното царство е нощта, тъмнината. Стой, за лекарство ще употребя светлината. И запалих две свещи, които поставих от двете страни на леглото; едната откъм главата, другата откъм краката. Легнах, но ме хвана смях, защото бях заприличал на покойник със свещи на главата и краката. По такъв начин дремах цяла нощ.

Сутринта се оплаках на барба Яни, но той хладнокръвно погледна на въпроса. Това нещо било обикновено в гостилницата му.

Откъсът, публикуван тук, е от едноименния пътепис,

публикуван от издателство „Факел“, 2011.

Благодарим на издателите за съдействието.

Атанас Петров Шопов e български общественик, писател, член на БКД (1884 г.). Роден е в Панагюрище на 18 януари 1853 или 1855 г. Завършил е Военно-медицинско училище в Цариград. Работил е като писар в българско печатарско дружество „Промишление“. Пише статии по педагогически въпроси, публикува стихотворения, превежда от гръцки и френски език. През 1887 г. и 1891 г. предприема пътувания из Тракия и Македония и след тях издава проучванията си в трудовете: „Народността и езикът на македонците“ и „Из живота и положението на българите във вилаетите“. Награждаван е с редица ордени за граждански заслуги. Споминал се е в София на 7 април 1922.

Коментари (2)

- 14-10-2011|читател

Много живо и поетично – сладкодумно разказва този човеколюбив пътешественик!

С удоволствие ще тръгна заедно с наблюдателната му, умна и толкова пространна книга из българските вилаети.

Издателство „Факел“- поздравления!

Мисля, че сте попаднали на словесно съкровище, толкова се смях на финалната случка.

- 14-10-2011|читател
Във всякой случай, в населението се е вкоренило убеждение, че в настоящите лукави и грешни времена не могат да растат такива крупни дървета, които да докарват такъв добър доход и безгрижна поминувка; те са никнали и расли, когато и хората са били по-добри, по-справедливи и по-милостиви.

. Ах, тоя сън и това дремание! Те владеят человеческото същество и при най-жизнените въпроси! Като че главното назначение на человека е да дреме.

За Япония отдалеч – Част 1

Автор: Златко Ангелов

Попътни имейли от един български американец

С жена ми Румяна живеем от 20 години в Северна Америка. Шестте ми деца пораснаха и се пръснаха по света. Интернетните връзки ни държат обаче близо един до друг: пишем си имейли и почти всеки ден се виждаме чрез Скайп. През юни 2011 жена ми, професор по лингвистика, беше поканена да изнесе четири лекции в два университета в Токио, както и пленарната лекция на японската конференция по изучаване на процесите за усвояване на втори език в университета в Бункио. Аз заминах с нея като придружител. Децата искаха да им изпращам снимки и да пиша блог по време на пътуването. Така се роди този пътепис.

Токио, 1 юни сутринта

Поздрави и целувки от Япония. Пътуването идеално, но дълго. Хотелът в Токио супер: Century Southern Tower, в центъра на Шинджуку, което е средоточие на много и много луксозни магазини и на развлекателната индустрия, вкл. и квартала на проститутките Кабучи. На 30 етаж сме, изгледът е страхотен. Хотелът започва от 19 етаж нагоре, рецепцията е на 20-я етаж.

Снощи, още замаяни от деветнайсетчасовия полет над Северна Америка и Тихия океан, се отзовахме на поканата на колегите на Руми да вечеряме в малък суши ресторант в Шинджуку, на три пресечки от нашия хотел – направо същото суши каквото ядем и в Америка, просто добро, но нищо особено. Часовата разлика е 14 часа: тръгнахме на 30 май рано сутринта от Айова, а като кацнахме на летището Нарита беше късно след обяд на 31 май.

Коментар: Решението да придружа жена си до Япония дойде в последния момент. Нямах време да се подготвя, освен да купя един пътеводител и карта на Токио. От малък бях заживял с чувството, че Япония е на края на света и че никога – ама никога – няма да отида там. Затова и не съм се интересувал от японската история и култура в степента, задължителна за всеки образован човек. Моята собствена култура претърпя сериозно преразглеждане откак започнах да принадлежа и на Америка. От център на света България се превърна в далечно петно на картата, въпреки че остана като незараснала рана в сърцето ми.

От сегашния ми център, Япония започна да ми изглежда като учебникарски пример за постиженията, на които е способен капитализма. Но освен филмите на Акира Куросава и Ясухиро Озу, както и беглите представи за японските цветни гравюри, нищо от духовната и социална култура на японците не ми е служило като отправна точка за сравнение. Отбелязал съм си да прочета романа на Дейвид Митчъл „Хилядата есени на Джейкъб де Зут“, но още не съм намерил време. Това е роман написан от най-продуктивния съвременен английски писател, който е женен за японка и е живял там дълги години. В него става дума за холандското присъствие на острова през 17 век. А интересът ми към Харуки Мураками не е толкова заради това, че от него разбирам какъв е японския характер, а защото той пише модерна проза за една световна публика, макар и от японска гледна точка.

С една дума, трябваше да тръгна несведущ и без предразсъдъци към Япония. Иначе казано, неподготвен за онова, което ме чака. На моята възраст това предизвиква известна съпротива. Особено след като бях преживял имигрантското си „детство“ в Канада в средната си възраст, не исках отново да се чувствам социално неадекватен, дори и само за три седмици, в своите „златни“ години. Две култури – българско-европейската и американската – са ми предостатъчни, особено в конфликтното състояние, в което те се намират в съзнанието ми. Вроденото ми любопитство обаче преодоля съпротивата. Купих си самолетния билет и, погълнат от всекидневните си ангажименти, реших, че ще отида в Япония и ще се срещна с нея колкото се може по-малко информиран. В това има предимства. Едното от тях е спонтанността на преживяванията. Другото е отсъствието на душевен ангажимент към едно общество, в което със сигурност няма да живея. Третото е готовността за всякакви изненади.

Такасаки, 1 юни вечерта

Първия ден с най-повърхностните впечатления: невероятно много красиви мъже и жени, супер облечени, повечето мъже са със сложни прически. Вървиш по улиците и насреща ти сякаш се движат манекени по катуок, а между тях най-фантастични типове. Сами се оправихме във влаковата система и надвечер, след един час пътуване от централната гара на Токио на северозапад, пристигнахме в едно градче, което се казва Такасаки – утре, 2 юни, Руми ще изнесе първата лекция в един университет на около 40 км от тук. Вечеряхме неща приготвени по метода темпура. Най-хубавото на местния хотел е японската баня. Тя е винаги отделна за жени и мъже. Има курни за измиване, басейн с гореща вода, където се киснеш, или сауна, ако предпочиташ суха горещина.

Коментар: Впоследствие, в огромния бански комплекс в Осака, наречен „Световни минерални бани“, разбрах, че японската сауна е солена. В средата на помещението, което не е облицовано с дърво, както финландската сауна, има едно дървено каче с морска сол. На влизане натриваш цялото си тяло с шепи сол и така сядаш на седалките да се потиш.

Чистотата е безупречна. Във и край големите сгради в Токио видяхме хора, които мият бордюрите и стълбищата с вода и четки. Веднага прави впечатление колко изобретателно японците организират пространството, което явно не им достига.

Очаквах много по-силен културен шок, но всъщност преходът е много плавен. Общо взето инфраструктурата е като тази на Америка и Западна Европа. Но за пръв път съм в страна, където не само не знам езика, но не мога да чета какво пише. Хората практически не говорят английски, но са супер любезни – и това е една поразяваща разлика от местата, в които живеем. Но за това и за ефективността, която моментално те шашка на всяка крачка, в следващото писмо.

Такасаки, 2 юни

Списък на нещата, които са уникално японски, т. е., не са обичайни в Европа или Америка:

1. В хотелите винаги има чехли – в скъпия хотел препоръката беше, че можем да си ги вземем със себе си – и нощен халат. Също така има четки за зъби за еднократно ползване, опаковани заедно с малки тубички зъбна паста, и гребен за коса, подобен на четка. Но никой от посетилите Япония не ни беше казал да не вземаме със себе си тези четири неща, а колко добре би било да не си обременяваме багажа.

2. В хотела ти дават да ползваш чадър безплатно и без да го записват към стаята ти – понеже сме в дъждовния сезон, почти постоянно ръми леко – и, като се прибираш, има специален уред, където прекарваш чадъра да изсъхне за секунда.

3. Разписанието на влаковете за цяла Япония е постоянно, непроменимо и се спазва до секундата. От всякъде, където се намираме, можем да научим как да стигнем да речем от Токио до Йокохама и изобщо от която и да е точка на Япония до друга.

4. Какво ще кажете за надписа „Работно време от 16:00 до 25:00“? Все още единственото ми тълкуване е, че банята работи от 4 след обяд до 1 през нощта, но може би не съм прав.

5. Автоматиката на тоалетните чинии е универсална и уникална: има копче, което е с картинка на пръскалка, и като го натиснеш пуска струя да си измиеш задните части. Въпросът ми е с какво се избърсваш след това от мокротата? Руми казва, с окачените кърпи, но аз продължавам да мисля, че те са за лице. Явно не е с тоалетната хартия. От друга страна, ако има устройство да се измиеш, защо е оставена тоалетната хартия? Най-вероятно това устройство и приспособленията произтичат от някаква традиционна културна особеност на японците по отношение чистотата на дупето, но не мога да си изясня горните въпроси.

6. Цветът за мъж е син, цветът за жена е червен – не розов. Фигурките за обозначаване на тоалетните са в тези цветове. А в минералната баня на този хотел входът към женското и мъжкото помещение е просто прикрит до половина с нещо като перде в син или червен цвят, окачено над входа, без думи на английски или без фигурка.

7. Изобилието, например в магазините за електроника, е поне десет пъти по-голямо от това в САЩ, макар че като дойдеш от Европа в Америка ти се струва, че си попаднал в царството на изобилието. Явно няма граници за това нещо.

8. Обслужването също е доведено до едно друго ниво: поклоните, начините нещата да се увият, как изпращат клиента до изхода … В един от огромните магазини в Токио, срещу нашия хотел, Такашимая (или Таймс Скуеър), има подземен етаж с щандове за храна и сладкиши: европейски и японски. Невероятно разнообразие, красота, изобилие! Не можах да се стърпя и си купих една от тези бели кофички с крем и плодове отгоре, като мислех, че мога да го изям на място, както на всяка улична сергия. Не беше възможно не просто защото наоколо нямаше столове и маси, но защото жената трябваше да го увие. Сложи го в целофанен плик и го затвори с телче, което се усуква, след това добави две други пликчета, после салфетка в отделно пликче и лъжичка в пликче. Всичко това тя сложи в найлонова торбичка с името на фирмата, много красива, и я затвори с някакво специално тиксо. Когато най-сетне успях да седна на едно столче в друга част на магазина и да си изям съдържанието, видях, че двете пликчета съдържат лед, да се държи съдържанието на кофичката охладено.

9. В асансьорите бутоните за етажите са поне по три от четирите стени; можеш да ги натиснеш от всякъде. Също са на две нива – по-ниското ниво е за хора, които са на инвалидна количка.

10. Почти няма сухи салфетки: всички салфетки са в найлонови пликчета и са навлажнени.

11. Явно много найлон се изхвърля, но НИКЪДЕ не се вижда боклук. Чистотата е на безумно ниво – както споменах, мият с четки тротоарите и стълбищата пред сградите.

Хайяма, 4 юни сутринта

12. В хотелските стаи електричество се пести по интересен начин: ключът, който е една пластмасова картичка, веднага след като отвориш вратата, трябва да го поставиш в едно уредче на стената до самата врата, за да се включи електричеството в стаята; като излизаш, си вземаш ключа и всичко угасва. Това също помага да не си забравиш ключа в стаята.

13. Дисциплината на хората е немислима за нас, хората от Европа и Америка. Те просто никога не нарушават установените правила. В къщата в Хайяма, където сме настанени с колегите на Руми, които са учили в университета МакГил [в Монреал], стара традиционна къща като тези, които сме виждали по японските филми, всеки обува чехли и си оставя обувките до външната врата. Вечерята беше обявена от 6 до 8 и започна точно в 6: има обслужващ персонал, който трябва да бъде освободен в осем. Всеки от нас си донесе на масата табличката с храната, която те бяха приготвили. След това точно в осем си я изнесохме. Банята работи от 4 до 11 вечерта, т. е., горещият басейн е готов за това време. Японците се къпят вечер. (Както знаете, ние в Америка вземаме душ сутрин.)

Токио, 4 юни вечерта

Японците смятат за въпрос на чест да не бъдат хванати в нарушение. Влаковете наистина вървят абсолютно точно и всеки влиза само във вагона, за чиято категория има билет или карта. А има най-различни категории влакове и вагони. На всеки перон, а те са хиляди по стотиците гари на Япония, на земята са обозначени номера на вагона и неговия вид: обикновен, зелен, експресен, за жени и т. н. Влаковете спират точно пред обозначенията. Хората се нареждат на опашка пред мястото, където очакват да спре техния вагон. В Осака по средата на влаковете има вагон само за жени; в часовете на върхово натоварване това предпазва жените от мъжките отърквания.

Такситата са феноменални. Чистотата им е поразяваща. Вратата се отваря щом се приближиш до таксито: винаги задната лява, нямаш право да влизаш в таксито от дясната страна (припомням, че тук движението е ляво). Шофьорите са с бели ръкавици, не говорят с пътниците. И винаги спират така, че лявата задна врата да е пред мястото, където искаш да стигнеш.

Любезността към чужденците е потресаваща, но ни казаха, че помежду си не са чак толкова любезни. Обаче стандартът изисква облужването да бъде поне 90% съвършено и затова в обслужвашата сфера има много хора. Например, приближаваш се към хотелската рецепция и поне четирима души ти се усмихват и чакат да ги удостоиш с вниманието си. Също ако искаш нещо по-особено – например кафето ти да е с повече вода – питат няколко пъти преводача ни. Никой от обслужващите, с изключение на луксозния хотел, където сме в момента, не произнася нито дума на английски, дори и да личи, че те е разбрал. Това е така, обясниха ни, защото японците имат вроден стремеж да не сбъркат.

14. Може да ви се види смешно, но ми направи шокиращо впечатление, че японските банкноти са винаги като току-що отпечатани. Те са в деноминации от 1,000, 5,000 и 10,000 йени. Монетите са от 500, 100, 50,10, 5 и 1 йени.[110] Дават ти ги лъскави, пръхкави, сякаш девствени, независимо кой; и банкнотите, с които ти плащаш излизат от джоба ти също толкова гладки, да ти е неудобно да сгънеш някоя на две.

15. И, разбира се, Токио. Слагам го тук, защото ми се струва, че наистина няма такъв друг град в света и не би могло да има. Това е уникално японско творение на архитектурата и градското планиране. Няма център, а поне три главни точки, които си имат свои характеристики: Шинджуку, Токио и Уено. Станцията в Шинджуку е най-оживената влакова гара в света. От небостъргача Мори Тауър, построен върху Ропонги Хил – не може да се обозре цялото Токио, дори и при най-ясно време. Сякаш си се издигнал с хеликоптер над море от сгради, магистрали, паркове, вода, и т. н.

(Изглед към квартала Гинза от Ропонги Хил)

Усещаш невероятната енергия на огромния град, но е по-различно от Ню Йорк. Шашкаш се от това какво може да направи човекът с талант, дисциплина и трудолюбие. И какво нещо е новаторската технология. В този град ти се струва, че не може да се загубиш, въпреки че си прашинка в океана от сгради, подземни и надземни транспортни съоръжения, милиони хора, заведения, градини, канали, коли и каво ли не още. По две главни причини: всичко работи безупречно благодарение на доведената да съвършенство компютърна технология и хората изглеждат винаги готови да ти помогнат, дружелюбни и покланящи се.

Нито една сграда в Токио няма пукнатина или драскотина след земетресението от 11 март: а всички са се люляли. Оказва се, че сградите не са вкопани в земята, а поставени върху пружиниращи стоманени съоръжения, като амортисьори. Умът ти не го побира каква може да бъде тази стомана, едновременно твърда и гъвкава, за да носи чудовищната тежест на един небостъргач.

Но най-интересно е да се гледат хората, заведенията в най-различни светлини, надписите, съчетанието между старите сгради, които са запазени в подножието на небостъргачите, и модерната архитектура. Младите хора са облечени ултра-модно, ресторантите и кафенетата са пълни и препълнени, в прочутата Гинза – кварталът с най-много банки и суперлуксозни магазини, нещо като комбинация от Уол Стрийт и Пето авеню, потокът от хора в събота след обед е просто невъобразим, магазините са подредени с много повече вкус и стока, отколкото в Америка, а магазини имат и всички европейски модни къщи. Особено много са френските и италианските имена – водещите световни модни дизайнери. В ресторантите никога не се дава бакшиш: връщат ти се парите до стотинката; няма отделно начисляване на данък – плащаш точно толкова, колкото е написано.

Утре отиваме в Йокохама. Всички казват, че е много интересно – това било първото пристанище на Япония отворено за посещение на чужди кораби.

Коментар: В Йокохама живее една японска студентка на Руми от Айова, която през март се омъжи за образован в Америка професор по политически науки в един от най-престижните стари японски университети Уаседа. Те ни посрещнаха на гарата и разведоха из стария град. Денят беше замъглен, градът красив и оживен – тук през 1854 американците са успели да убедят Япония да отвори своето пристанище за чуждестранни кораби и това е променило цялата история на тази държава. Първите американци и европейци от нехоландски произход са се заселили на хълма, по който се стига от стария град. Къщите там са тухлени и масивни, гробището е католическо. От този хълм се вижда гигантското пристанище, разположило се върху земя отнета от морето, по холандския пример.

Докато обядвахме в семеен китайски ресторант на една от уличките, препълнени с хора, казах на професора, че съм забелязал колко дисциплинирани и етични са японците, но това обикновено е белег на консерватизъм, който не стимулира новаторство. Могат ли японците да бъдат сравнявани с американците по размах на въображението при обновяване на технологиите и индустриите, попитах го? Има новаторство, което създава съвършено нови, непознати дотогава неща, отвърна ми той. Но има и новаторство в умението да приложиш по нов и изобретателен начин онова, което другите вече са открили. Нашето новаторство, каза той, е от втория тип. С това той потвърди появилото се у мен усещане, че японците нямат равни в умението си да прилагат по оригинален начин всичко, каквото човечеството е създало.

Малко по-късно, преди да се разделим, говорихме за политика и той каза нещо неочаквано за мен. Япония, каза той, е зависима от връзката си с Америка. Ако нещо прекъсне тази връзка, има голяма опасност Япония да се изложи на заплахата на други азиатски държави. Америка е необходима за нашето оцеляване.

Токио, 6 юни

Всичко казано дотук са първи, повърхностни впечатления и сигурно в тях има много категорични изказвания, които при по-продължително стоене биха се променили. Но сега искам да разкажа за две чудесни преживявания.

Снощи бяхме в един прочут токийски бар, Ню Йорк Джаз-бар, на 52-я етаж на хотел Парк Хайят, който е на 15 мин пеша от нашия хотел, в района на Шинджуку. Тук са заснети много от сцените на филма „Изгубени в превода“, на режисьорката София Копола, с Бил Мъри и Скарлет Джохансен – любим филм на Руми. Това беше и причината да отидем в този бар.

Стените на бара са облицовани в черно, масите са в махагон. Освен обичайния бар, зад който свещенодейства барманът в папийонка, пред него има една много дълга маса с високи столове, на която може да се сяда от двете страни. Тя е приглушено осветена от тела, които приличат на нощни лампи. Така при влизането от дясната страна барът с келхибарените цветове на напитките и кремава светлина остава като витрина, пред която на дългата маса сядат посетителите – там във филма седеше и Бил Мъри с меланхоличните очи на мъж в менопауза, поглеждайки с надежда към Скарлет, седнала на маса пред срещуположната стена, цялата от стъкло, от която се открива пресекваща дъха панорама на Токио. Беше около седем, падаше здрач, и светлините на града постепенно се усилваха. Когато напълно се стъмни, Токио пулсираше пред нас с милионите си светлини, издигнати с помощта на човешки технологии до равнището на птичи поглед.

На двете срещуположни стени, между които са разположени масите и креслата с ниски масички, има две пана в ярки цветове. Осветлението на всяка маса идва от високо и се ръководи по някакъв начин, защото само онези маси, на които има клиенти, са меко осветени по средата. Подиумът за музикантите е към остъклената стена.

Точно в седем двама американци – единият пред пианото, а другият на саксофона – засвириха онзи вид джаз, който и двамата с Руми обичаме, нещо по средата между Майлз Дейвис и Оскар Питърсън. Поръчахме си сухо мартини и сингъл-малц скоч Лафройг с плато сирена. Кефът беше пълен. Повторихме напитките си и към осем решихме да останем за вечеря. Взехме паста с къри сос и омари и студено телешко с глазирани лукчета. Сервитьорът ни попита дали искаме да си разделяме порциите и ни ги донесе по половин всекиму. Беше се стъмнило вече и онази част от Токио, която можеше да се види от този хотел, блестеше в неон и червени мигащи светлини по най-високите небостъргачи. На масата до нас седеше с гръб богат американец с Ролекс на лявата ръка, с която поглаждаше гърба на сочна, на презряла възраст, проститутка. Помислих си, че изчаква времето, когато действието на Виаграта ще бъде максимално, за да отидат в стаята му – почти не приказваха, а само гледаха към светлините на града. Когато станаха да си тръгват, видях, че мъжът има добре оформено коремче и папийонка.

Междувременно на масата до тях беше седнало едно от тези чудно красиви японски момичета, придружено от висок човек, за който в полутъмното беше трудно да се определи дали е хомосексуален мъж или лезбийка-буч. В лице напомняше Стийвън Фрай, но ми се стори, че цепките на очите му бяха азиатски. Беше обут в кецове на бос крак, а яката на сакото му беше вдигната през цялото време. Поклащанията на врата и раменете му бяха плавни и без всякакво съмнение издаваха женственост. Пушеше Марлборо, но не като пушач, а като човек, който използва цигарата като повод да жестикулира красиво. На няколко маси по-далеч седяха тихо по три или четири японски момичета.

За десерт си взехме шоколадов мус и топка замразено кисело мляко. Джазът разнасяше абстрактна тъга, заприиждаха повече хора. Филмът „Изгубени в превода“ разказва за срещата на известен американски актьор (криза на средната възраст, рекламен договор за японското уиски Сънтори – срещу 2 млн долара), и американско момиче, женено за млад фотограф в Токио. Двамата проявяват интерес един към друг, но не стигат до секс. Мисля, че това е по-честият сценарий в живота. Но киното и литературата имат нужда от стимуланти – най-вече от секса и насилието. В този бар, в неговата притаена естетика, човек наистина може да се почувства амбивалентно, когато е сам. Търсенето е най-интригуващата игра на нашия мозък. Въпросът е какво да правим след като се намерим – тук започват колебанията, несигурността, суетата да бъдем харесани на всяка цена. И след като се намерим, доколко предразсъдъците и морала ни спират да заобичаме, да се отдадем на любовта, която е нещо много повече от мимолетното харесване?

Група млади хомосексуалисти се отправят на молитва в храма в гей квартала на Токио

Тази сутрин, понеделник, станахме в пет, за да отидем с метрото – различна от влаковете система – до прочутия Цукиджи рибен пазар, най-големия в света. Очаквах да видя изложена риба, но се оказа, че продажбата на едро се извършва в стиропорни кутии. Обаче успяхме да щракнем две-три неща (например, огромните месести тела на някакви раковинообразни миди, каквито не бяхме виждали никога, във фуниеобразни черупки, като тези на черноморските миди) преди учтиво да ни поканят да си тръгнем, защото без да знаем се бяхме озовали във вътрешно-търговската зона, разрешена за посетители едва след 9 сутринта. Успяхме и да видим огромните риби-тон, замразени, как ги режат и изнасят на парче. И най-сетне седнахме в едно от мини-ресторантчетата обкръжаващи пазара да ядем традиционната японска закуска от суши, риба или сашими. Беше вкусно, непривично за този час на деня, и екзотично. Като си тръгнахме беше осем сутринта. Едва се измъкнахме. Подреденият хаос, зашеметяващо бързото движение на количките със стока, управлявани с големи кормила, малките камиончета, които маневрираха между кутиите и количките, заедно с отсъствието на шум и суматоха – всичко това беше невероятно преживяване.

Най-големия в света рибен пазар, Таджуку: изглед от хотела Шисодоме в Гинза

Токио, 7 юни

Вчера – ден за храмове и мода. Наглед странно съчетание, но по своему метафорично за японската култура, която съществува като функционална комбинация от традиция и ултрамодерни технологии.

Бяхме на посещение в храма Сенсо-джи, най-старият в Токио, построен преди единадесет века. Сенсо е китайското произнасяне на името на храма – изписва се с китайски йероглифи – а на японски звучи Ас’куса. Но поради нашата религиозна незаинтересованoст, прекарахме там не дълго. Храмът е действащ, паркът му е пълен с туристи и заобиколен от обичайните будки за сувенири и редици от магазини за кимона, нови и употребявани. Тук е задължително на сватбени тържества жените да са облечени в кимоно и затова те купуват или наемат употребявани. Много рядко срещахме жена в кимоно по улиците или в метрото.

После отидохме в модния квартал Омотесандо. Най-новата придобивка тук е свръхмодерната сграда на Прада. Срещу нея е сградата на Картие и редица други по-малки. Зад Картие има четириетажна сграда с бутици и френски ресторант на четвъртия етаж, до който се стига с асансьор направо от улицата.

Токио, 8 юни

Лекциите на майка ви са днес следобед, та употребихме предиобеда да доразгледаме Омотесандо. Великолепната четириетажна сграда на Прада лежи върху нещо като ниша от гладки камъни останали от отминали векове. Вътре не позволяват да се фотографира. Практически никой не влиза, а на всеки от четирите етажа има по три или четири усмихващи се японки в тъмносиня униформа. Изложени са чанти, обувки и дрехи, струващи милиони йени. На пръв поглед ненужна красота – изложбата имам предвид. Дори бих предпочел да видя моделите в списания. Но дизайнерската мода ми е интересна като синтез на самовлюбения капитализъм. А самовлюбеност, която черпи от човешката сексуалност, може да произведе форми, вдъхновяващи и възпитаващи човешкото око. Аз не се дразня от това, че става дума за пари и че само една тънка прослойка богати хора поддържат този вид изкуство. В края на краищата изкуството винаги е било поддържано от минимален брой богати хора, които са били освен това образовани и вдъхновени. Най-богатият институционален меценат, разбира се, е била църквата. Сега поне нещата са изведени на едно човешко ниво. Хората са суетни и колкото по-богати са, толкова по-суетни изглеждат – не че непременно са. Модната индустрия произвежда стоки с невероятна естетическа стойност, за да задоволят нечия потребност. Щом е човешка потребност и не потиска никого, аз я приемам (потребността) и се радвам на продуктите, които я задоволяват.

Сградата на Прада по улица Омотесандо

За първи ден над Токио небето беше синьо – без да е горещо – и разходката из ултрамодните квартали, Хараджуку и Шибуя, беше великолепно преживяване. За първи път прекарвам повече от четири часа по магазини без да се уморя и без да ми омръзне. В Хараджуку има две улици, които са известни с модата си: Омотесандо, по която са подредени къщите на най-известните в света дизайнери, и Такешита, по която има различни бутик магазинчета, специално за много млади хора. Първата прилича на парижки булевард с кестени – само че тук дърветата са от друг вид – с широки тротоари и двупосочно движение на коли помежду, а втората е тясна почти като в арабски сук и пълна с хора. Между тях има много други малки улички с ресторантчета и барове – чувстваш се почти като в курортно градче от Южна Франция.

Две неща отличават всичко това от местата, където ние се движим обикновено: публиката и подредбата на магазините. Разбира се, основната разлика е в цените: тук всичко е много по-скъпо от Европа и САЩ, а в тези изложбени къщи няма намаления. Като цяло нивото на цените в Япония е по-високо и трябва да получаваш парите си в йени, за да можеш да се чувстваш добре – нашите долари тук нямат еквивалентна покупателна способност. Но думата ми е за естетиката и хората, които я създават и ползват.

Архитектурата на магазините е своеобразна и разнообразна. Вътрешният им дизайн и дизайна на изложените дрехи, бижута, обувки и т. н. е необичаен за моето око и ми изглеждаше много по-красив от онова, което съм виждал. Вървиш и си с чувството, че си в една изложбена зала, продължаваща от къща в къща, направена специално за теб: да ѝ се радваш. Хората наоколо са облечени по същия красив начин и повечето изглеждат щастливи, весели, любезни, добронамерени. Не знам дали е поради квартала, в който се намираме или навсякъде в Токио е така, но младите хора просто бликат по улиците. И много рядко, да не кажа изобщо, се вижда враждебно лице. За красотата на жените и мъжете вече казах, но то се повтаря всеки ден и е част от прелестта на мястото. От моята гледна точка Токио създава постоянно чувство на еуфория и благополучие.

Хараджуку е спокойно място и някак по-тежкарско. Шибуя е стълпотворение от хора, пак предимно млади. Вървях всред тълпата и непрекъснато се чудех, че не ме е страх, че някой може да ни обере, нито че се намираме сред хиляди непознати. Казват, че кръстовището около станцията в Шибуя е най-оживеното пешеходно кръстовище в света. Тълпата обаче не ме умори. Всеки си гледа своята група или приятел, най-често се заливат от смях, облечени са със същите модни дрехи, каквито са изложени в магазините, момичетата са много гримирани, а на момчетата прическите са нещо специално. И още нещо уникално за Япония: много често се виждат хора, които носят маска на устата си – казаха ми, че някои носят, за да се предпазват от инфекции, а други, за да се предпазват от алергените във въздуха. На никого това не прави впечатление – не ги сочат с пръст, искам да кажа.

Особеност на този град, а по всичко личи и на цяла Япония, е, че заведенията за хранене са предимно на горните етажи на високите сгради; по-малко са тези, които са на нивото на улицата. Влизаш в подножието на магазина и на електронно табло виждаш на кой етаж се намират ресторантите, какви видове ресторанти има и цените на ястията. Също нещо необичайно е, че на тези табла или пред всеки ресторант са изложени пластмасови модели на ястията в цвят. Някои не са никак апетитни, но има и много добре направени.

Снощи вечеряхме на осмия етаж в една такава сграда недалеч от нас в тайландски ресторант. И ето нещо за проявите на младите хора: имаше място за продажба на сладолед, който е от същата марка, каквато имаме и в Айова Сити – казва се Cold Stone Creamery. Поръчахме си сладолед от зелен чай с натрошени бадеми и преди нас имаше три момичета, които си бяха поръчали някакви други смеси. Зад щанда работеха три момичета и две момчета, почти на училищна възраст. Всички постоянно усмихнати и смесването го правят върху студена метална повърхност с шпатули, а към края пеят в ритъм и слагат сладоледа в конусите или кофичките. Подават го на момичетата и се покланят. На нас не ни пяха, но момчето ни заговори на английски и ни пожела приятно прекарване. По улиците долу тълпата беше все същата, весела и жизнерадостна. Просто не е ясно от къде всички черпят толкова енергия: дали от зеления чай, който се пие постоянно и навсякъде, дали от това, че се къпят и чистят непрекъснато, или просто защото са щастливи по някакви техни приини.

Япония подбужда към интересни аналогии между модата и храненето. И двете задоволяват фундаментални човешки потребности, но с помощта на парите са доведени до изящество и превърнати в скъпа стока, която удовлетворява потребностите на минимален брой клиенти, способни да си платят. По улица Омoтесандо окото ни се радваше на италиански, френски и японски дизайнерски модели и след това, уморени от гледане и ходене, влязохме в малък френски ресторант, наречен „Мозайка“. Първата изненада беше, че собственикът, който ни посрещна и настани, беше невероятно точно копие на един от приятелите на моя син. До подробности, като височината, цвета на очите, обръснатата глава, правия като дъска врат и т. н. Но се оказа човек от Южна Африка. Единият от сервитьорите беше французин и съм сигурен, че остана с впечатлението, че и аз съм французин, който живее в Америка, защото си говорихме на чист френски. Изпих и една френска бира, известна като Жълтата (La Jaune).

Нямахме намерение за голям обяд, но във френски ресторант, колкото и да е неформален, не може просто да грабнеш сандвич или салата. Започнахме със супа, след това Руми си взе бяла риба направена върху печка, а аз кускус с агнешко. И двете бяха приготвени идеално. За десерт беше задължително да си изберем три неща от една табла с голям асортимент и, разбира се, малиновия мус и пая със смокини бяха най-доброто от всичко. Обаче кафето се оказа истинския връх, отдавна не бях пил толкова вкусно и енергизиращо еспресо. Обслужването и изпращането до асансьора бяха на японско равнище. А, да не забравя публиката! Две безумно красиви японки обядваха на съседна маса: едната имаше рожден ден, другата беше с детето си. Не знам дали да се отплесвам в разкази за женската красота в Япония, но изразът „дъхът ти спира“ тук при мен получи пълно покритие. Вървиш по улицата или влизаш в магазин, асансьор, влак и внезапно погледът ти пада на лице, от което не можеш да се откъснеш и спираш да дишаш и да мислиш за всичко друго. Не преувеличавам!

И най-сетне вечерта отидохме в един тих квартал, където явно живеят заможни хора и интелектуалци и вечеряхме пица в италианско бистро.

Бункио, 10 юни

Днес сме точно по средата на посещението си. Възторгът ни от лицето на Япония е нестихващ. Какво има зад това лице, не можем да научим от едно толкова кратко пребиваване. Но дори и да имаме съмнения, че в дълбочина има и грозни черти, за нас Япония е важна с онова, което е постигнала. Как го е постигнала е проблем на самите японци. Формите, с които Япония се представя – невероятно изобретателната архитектура, съвършената електроника, изобилието, видимата красота – произтичат от някаква история, която за нас ще остане непозната, неузнаваема и поради това загадъчна. Мен ме интересува, например, защо Токио е съзнателно превърнат в един град-чудо на материалния свят. И как преживяванията на японците в тяхната история, затвореността им от останалия свят, чувството им за миниатюрна естетика и много други не-европейски неща са ги предизвикали да създадат онова, което с пълно основание може да се нарече уникална красота и функционалност. Да го създадат с технологията, произлизаща от европейско-американската цивилизация.

Японците изглеждат жизнерадостни и щастливи в своята собствена среда – казвам го със съзнание за цялата относителност, която това твърдение неизбежно съдържа. Но понеже няма да се местя да живея тук, съзнавам, че любопитството ми едва ли ще бъде задоволено. А и трябва ли?

Но не мога да не се радвам, че дойдохме тук и ще се върнем разширили погледа си за света още повече.

Преди да напуснем прекрасния Century Southern Tower, правихме снимки в парка Шинджуку. Като ги пренесох в Пикаса и отворих албума, от екрана на компютъра ме лъхна същото спокойствие, каквото ме беше обзело по време на разходката. Японците имат дарбата да организират малки пространства сред невероятно шумни стълпотворения от хора, където е внезапно тихо и някак приказно. Също и призрачно, ако го възприемаш и с очите. Паркът Шинджуку e много голям, но е създаден и пазен като оазис на тишина и съзерцание всред тътнежа на най-шумната част на Токио – Шинджуку. Как се постига това е тайна, която японците сигурно ревниво пазят. Или за тях то е толкова естествено състояние, че не се опитват да го обяснят.

Спокойствие в парка Шинджуку

Вътре в парка има английска, френска и японска градини; последната е най-спокойната и съзерцателна от трите. Съчетанието на трева, вода и дървета, които като пинии простират иглолистната си зеленина върху зеления фон на моравата, най-вероятно са ключа към ефекта на тишината. В японската градина имаше две чайни, този предиобед затворени. И си спомних, че когато вицепрезидентът на Университета Чуо ни развеждаше из кампуса, той специално ни поведе по една странична пътечка в гората, само и само да ни покаже тяхната стара чайна. Не беше отворена дори. Той просто искаше да ни потопи за минути в тишината и спокойствието, което беше само на метри от шумния университетски двор.

Японската градина в парка Шинджуку

Текстът е публикуван първоначално в списание „Съвремнник“, кн. 3/2011.

Публикува се в „Либерален преглед“ с разрешение на автора.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Коментари (4)

- 17-10-2011|milla – banknoti

Имам бегъл спомен за съществуването на машина за изглаждане на банкноти. Ако споменът ми е достоверен, то мистерията е разрешена!

Впрочем много приятен за четене текст!

- 17-10-2011|Tatyana – blagodarnost

Четенето на текста ми достави ИСТИНСКО удоволствие! Благодаря на автора и на издателя!

- 22-10-2011|Marina Vasileva

Невероятно! Благодаря на автора, който така поетично ме пренесе в тази Страна на Чудесата!

Много бях чела, чула и видяла – на снимки, в е-нет…, но докато четях това, се пренесох в един свят на Тишина, Красота, Духовен мир!

- 03-07-2012|ИВАНКА ЦОНЕВА – Благодаря на автора!

Тъй като в момента моя приятелка е в Токио при сина си и снаха си и знам доста за Япония, всичко което прочетох допълни моята представа! всеки може да разкаже или напише нещо, но…не всеки може да го поднесе ИНТЕРЕСНО! А ВИЕ ГО ПРАВИТЕ! ЗДРАВЕ И УСПЕХ ЗА ВАС И ВАШИТЕ БЛИЗКИ!

Да пием турско кафе

Автор: Таня Мангалакова

ПРОЕКТЪТ: По пътя на турското кафе

„Да пием турско кафе“ е изследване на традицията от Османско време за приготвяне на кафе на джезве в няколко региона на съвременна България. Проектът представя географията на турско кафе в ежедневието на българите, превръщането му в туристическа атракция.

В онлайн брошурата „Да пием турско кафе“ има истории и фотографии от различни краища, намерени и заснети в хода на пътувания през лятото на 2011. Проучването ни показа, че в смесените райони, където живеят турци, в Исперих и Разград, в Кърджали и в Шумен, турското кафе е изчезнало от заведенията, а се пие само по къщите. В Балчик тази традиция също отмира. Глобализацията е накарала турците и мюсюлманите в Родопите също да предпочитат да пият кафе еспресо в местните заведения. По-възрастните си го правят вкъщи. В туристическите центрове като Златоград, Велико Търново, Етъра кафето на джезве е станало туристическа атракция. Установихме, че на някои места то мимикрира като „кафе на пясък“ или „гръцко кафе“.

Историите, които намерихме и описахме в брошурата, показват начина, по който вековната традиция на турското кафе присъства в ежедневието на много българи, независимо от техния етнос, култура и религия.

„Да пием турско кафе“ е опит за създаване на платформа за възпитание на толерантно поведение и преодоляване на предразсъдъците към българските турци. Надяваме се, че онлайн, брошурата и представянето на проекта ще стане повод за дебат за толерантността към „другия“ и „различния“. Брошурата се разпространява в социалните мрежи, блогове и интернет платформи, сред неправителствени организации, туристически оператори, хотелиери, местни общини, партньори на сдружението в смесени райони.

В изследването участват членове на сдружението „Балкански форум“ и журналисти от балканската мрежа на тази неправителствена организация, както и журналисти, активисти от неправителствения сектор, български учители, активисти от Турция и Република Македония. Пътуването в Лудогорието беше по време на Рамазана.

Настоящата брошура „Да пием турско кафе“ стана възможно благодарение на помощта на Фондация „Работилница за граждански инициативи“ по фонд „Толерантност“ с финансовата подкрепа на Тръст за гражданско общество в Централна и Източна Европа.

Журналистическо сдружение „Балкански форум“

www. balkanite. info

balkanguru@gmail. com

ТУРЦИЯ: Част от националната култура

„Една чаша турско кафе има 40 години хатър!

Приятели за цял живот!“

Турска поговорка

Турското кафе се отличава със специфичен вкус, пяна, аромат, сваряване и поднасяне. Това е единственото кафе, което се поднася с утайка. Кафенетата са част от турската национална култура и идентичност. Турското кафе съдържа малка доза кофеин, сервира се във филджан[111], който запазва температурата. То няма нужда от филтър, защото утайката остава на дъното.

Класическата рецепта на турското кафе е на всеки човек да се прави индивидуално кафе, затова и най-хубавите медни джезве- та съдържат доза само за един човек. За да стане хубаво кафе, рецептата е следната: слага се по една кафена чаша студена вода на човек в джезвето, две чаени лъжички кафе, захар по желание. Когато е по-сладко, кафето става шекерлия.

Хубаво свареното кафе трябва да има плътен каймак, цветът на кафето да е светлокафяв, то трябва да се сервира гореща, за да се сърба. При поднасяне се сервира заедно с вода и нещо сладко – локум, шоколад, курабия. За да се усети по-добре вкуса на кафето, първо, трябва да се отпие глътка вода.

ИЗ БАЛКАНИТЕ: „Византийско кафе“ и „Босанска кахба“

Кафето, тази черна понякога горчива, понякога сладка, но винаги приятна и магическа напитка е питие, без което не може да си представим всекидневния живот на милиарди люде по света. Не вярвам, че съществува човешко създание на този свят, което да не харесва приятния вкус и още по-приятния аромат на кафето. Но вярвам, че повечето хора не знаят много за произхода на кафето, потеклото, етимологията на названието кафе, дума, която е еднаква кажи-речи във всички световни езици, както и хронологията на появата на напитката. Противно на стереотипното свързване на потеклото на кафето със страните от Южна Америка, Бразилия, Колумбия и други големи износителки на кафе, малцина знаят, че истинската родина на кафето е Етиопия (Абисиния), по-специално областта Каффа в Южна Етиопия.

Според легендата арабинът Халид пасял козите си в този край. Когато животните ядели зърна от непознато растение, Халид забелязал, че с тях ставало нещо странно. Козите се превъзбуждаш, ставали весели, по-жизнени. Обзет от любопитство, Халид събрал зърна и ги сварил във вряла вода, изпил напитката, без да си дава сметка, че по този начин става човека, изпил първото кафе в историята.

Бързо били забелязани свойствата на кафето, които благотворно въздействат на човешкия организъм, предимно на нервната система. Свойства, които създават не само жизненост и ведрина, но и по-добра концентрация. Именно заради това мюсюлманското население го консумира в голям размер поради концентрацията и въз държанието от сън при намаза, молитвата. Така кафето станало популярна напитка и твърде бързо от Етиопия през Йемен стига до Мека през 15 век, а оттам се разпространява в цялата Османско- турска империя, в която по онова време се намират и днешните балкански държави. Оттук идва и днешното име „турско кафе“ за магическата напитка, която арабите нарекли „qahwa“, а в турския език станала „kahva“.

През 1645 г. кафето е пренесено във Венеция, където получава названието“kaffe“, а малко по-късно през 1650 г. в Англия, където го занесъл известен турчин по име Паскуа Розе, който отворил първото кафене в Лондон. Там арабската дума „qahwa“ получава английския си еквивалент на „coffee“.

Манията от Арабия се разпространява в цялата турска империя, а през Турция и на Балканите и в Европа, където като гъби след дъжд никнат първите заведения за кафе, наричани кафенета или кафеджийници. На Запад първите кафенета се намирали във Венеция, Марсилия, Лондон, а малко по-късно през 1680 – в Париж. Кафенетата и на Запад, и в Ориента се превръщат в място, където се събира елитът на обществото, агите, пашите, писателите, поетите и други величия, интелектуалци и бохеми. Те до такава степен променят обществения живот, че се превръщат в главоболие за султаните, а на Запад ще ги нарекат „напаст от Ориента“.

В Османската империя кафето било забранено по време на султан Селим II, а по времето на султан Мурат IV дори било под заплака от смъртно наказание. Голяма заслуга за премахване на забраната имат дервишките ордени, които виждали колко много народът харесва тази напитка, както и други мюсюлмански управници мюфтии (мюфтията Бостанзаде), които застанали против наложената „фатва“ за религиозна забрана.

И в мюсюлманската книжовност, и на Запад са създадени произведения на изкуството, в които се възпява тази магическа напитка. Така например известният композитор Й. С. Бах посвещава на кафето своята Kaffeekantate. В една севдалинка[112], се пее: „Кафе ми изпечи, драга моя“, в песен от Македония се пее „Кай що турци кафе пият, арнаути баш ракия, а ергени руйно вино“. В песента „Кога тръгна в Цвето во ту джина“, авторско дело на моя голям приятел торбеш от Струга, Абас Цаноски, съпругът обвинява изневерилата му невярна Цвета с думите: „Църно кафе, Цвето, го служеше, бело лице ти любеше“.

Съществуват и народни поговорки, в които се споменава кафето: „Снегът е бял, ама кучетата го мочат, а кафето е църно, ама агите го пият“; „Сладко кафе, горчив живот, горчиво кафе – сладък живот“, „Кафе без тютюн е като турчин без вяра“ и др.

Балканите нямаше да са Балкани, ако не са кръстопът и разединение във всичко, та дори и по въпроса за кафето. Макар че във всички световни езици кафето е запазило своето изворно арабско име и своето турско „презиме“, Балканите са се потрудили да привнесат нещо друго. Така например вместо „турско кафе“, често ще намерим „наше кафе“, „домашно кафе“, „черно кафе“, „македонско кафе“, „сръбско кафе“, „българско кафе“, „гръцко кафе“, дори и „византийско кафе“?! Макар че Византия е изчезнала от политическата и географската карта на света почти два века преди историческата поява на кафето! Този „бисер“ на мъдростта беше казан от известен гръцки дипломат на срещата на високо равнище на НАТО в Охрид през юни 2007. Един телевизионен екип анкетираше участниците на форума каква чорба и салати са яли, какви питиета са консумирали, какво кафе са пили и др., разкривайки балканските националистически замъгления. Всички балкански лидери дадоха свой национален знак на кафето, но най-далеч стигна гръцкият дипломат, който на определението „гръцко“ на турското кафе залепи определението „византийско кафе“!

Точно тук читателят ще забележи недостиг на един балкански национален префикс на кафето, „босанско кафе“ или по-точно „босанска кахва“. Това не е грешка или пропуск. „Босанската кахва“ с гордост може да носи този префикс за разлика от гореспоменатите. При това не само заради задържането на съгласната „х“ като в изворния арабски език, не само заради специфичния босански начин на приготвяне и варене и не само заради специфичния босански прибор за сервиране, наречен „кахвани такум“. Пояснявам, че в него се включва естетически обковано джезве, шекерлик, филджан без дръжка и малка табла, както и прибори за приготовление като мангал, и всички те са направени със специален дизайн, типично босански, изработени от бакър с резба с ориенталска орнаментика. Но най-вече защото в Босна кафето е издигнато на пиедестал на национална напитка.

Векове наред босненските мюсюлмани създават култ към кафето, усъвършенствайки до субтилност всички елементи на приготвянето му, мелене, печене, варене, сервиране, пиене, така че то се е превърнало в неотменна част от всички босански обичаи. В Босна кафето е получило и други определения, които му дават една или друга характеристика, епитети, които се срещат само при бошняците, мюсюлманите на Босна и Херцеговина, няма ги нито при сърбите, нито при хърватите, при които кафето може да бъде: kahva priljevuša (кахва прилевуша), kahva razgalica(кахва разгалица), kahva razgovoruša (кахва разговоруша), kahva šutkuša(кахва шуткуша), kahva hošgeldija (кахва хошгелдия), kahva sikteruša(кахва сиктеруша)……

Казват, а и авторът на тези редове изцяло е съгласен с това, че никъде в кафенето хората не се кефят, така като в Босна. Ако някой се съмнява в това, нека отиде на Баш чаршията, в хан „Морича“ или на някой теферич, та да „кахвенише“[113].

ИЗ ЛУДОГОРИЕТО: Исперих: „Пием го само вкъщи“

В градовете на Лудогорието (Делиормана на турски) Разград и Исперих турско кафе не се предлага по кафенетата. В този край на България само турците по селата пият кафе на джезве вкъщи.

Пътувам из Лудогорието в края на август, когато мюсюлманите се готвят да отбележат Шекер Байрам, да отпразнуват края на едномесечните пости на Рамазана. Само по-старите мюсюлмани правят пост, не ядат и не пият, от зазоряване до залез слънце. Това се дължи на времето, през август се прибира реколтата, това е най-важният месец за хората в Лудогорието, които се препитават благодарение на земеделието. Наоколо кипи усилен селскостопански труд сред огромни земеделски масиви със слънчоглед, тикви, царевица, жито, малко тютюн. От тази година в района на Исперих са засети, 200-300 дка бамя като алтернатива на тютюна. Тукашните села са живи, не са обезлюдени драстично като в много други части на България. Мнозина от местните хора са мигрирали в Турция и Западна Европа, но все пак има население.

Турското кафе изчезва от град Исперих веднага след началото на трансформацията на политическата система в България, разказва Боряна Матева, директор на Историческия музей в града: „Доколкото си спомням, последното турско кафе в заведение в Исперих пих някъде през 1989-90 година, след това еспресо-машините изместиха окончателно джезветата по кафенетата. Това, което всички варим по домовете си не е турско кафе, макар че така му казваме. Да, варим го в джезве, но дотам свършват приликите. Турското кафе се прави по специална рецепта, има специфичен вкус, който не допада на всеки, така че единици са тия, които го приготвят дори и в къщи“.

Джанан Родоплу, секретар на община Исперих, обяснява, че местните турци пият турско кафе само вкъщи. „Като се каже турско кафе, в нашия край всеки знае за какво иде реч, че това е кафе с джезве и е част от бита на хората, ние не го приемаме като турско кафе. Аз пия турско кафе всеки ден, използвам кафе „Нова Бразилия“, знам рецептата от родителите ми. Задължително се прави на бавен огън и се сервира с вода. Слага се ръж и леблебия, за да се получи плътност и хубав каймак. Сервира се с бяло сладко и вода. „

Докато разговаряме в общината, идва служителка с молба да вземе почивни дни за Рамазана. Отпускът за религиозни празници не може да се даде, той е само в рамките на полагаемия отпуск, обяснява г-жа Родоплу. Модернизацията е променила навиците и традициите на по-младите турци по отношение на религиозните празници. Докато разпитвам местните турци за традициите на Байрама, се оказва, че само по-възрастните се въздържат през деня от храна и вода по време на едномесечния пост.

В най-известното кафене в град Исперих „Бохеми“, както и в останалите кафенета и сладкарници не се предлага турско кафе, нито традиционните ориенталски сладкиши като баклави, кадаифи, тулумбички, халва, които са традиционни за Рамазана. Откъде ги вземат тогава местните мюсюлмани? Носят им ги от Турция техни роднини заедно с оригинално кафе от марката „Мехмед Ефенди“.

Турското кафе се пие масово само в селата на Делиормана. Кметът на община Исперих г-н Адил Решидов ме съветва да отида в две съседни села:“Ако искате да пиете турско кафе, отидете в село Белинци и Духовец. Дори в Белинци се продават оригинални порцеланови чаши за кафе, наричат се филджани, и ще ги намерите в магазина на Джеват. Ти само отиди в селото и попитай за него, той ще те посрещне. Непременно си купи филджани, защото в България само в Белинци ги продават“.

Белинци: Джезве-котлон и филджан „а ла турка“

Пътувам с маршрутка от Исперих до село Белинци с отрудени селяни. Възрастните жени са забулени с чембер, младите момичета са модерно облечени. Повечето пътуващи не постят заради тежката жега и тежката селскостопанската работа и бит. Говорят на турски помежду си и по мобилните телефони. Заради мен говорят на български език и само бъркането на мъжки и женски род подсказват, че са турци. Любопитни и добронамерени, няколко души дори ме поканиха на гости.

Преди завоя към селото има оригинална табела „Варна (128 км) – Белинци (0,5 км)“, зад която се вижда стара вятърна мелница, визитата картичка на Белинци. Това е единствената в Североизточна България работеща мелница, която се завърта в посока на вятъра, паметник на културата. В миналото мелничарите от Белинци са си приготвяли на жар ароматно турско кафе, чакайки да се смели зърното, както и вкусен качамак. В момента това не се прави от съображения за пожарна безопасност.

Най-важната част от тази мелница със стогодишна история са чарковете, които се намират на втория етаж и са изработени от дрян, бял и черен дъб. Селяните от района идвали да мелят царевица, пшеница, ечемик и дори просо, а също така червен пипер и каменна сол. Във ветровити дни посетителите могат да видят атракцията как с „хванатия“ вятър се мели фино брашно от зърно. Историческият музей в Исперих, който я стопанисва, е издал брошура за единствената действаща мелница музеи на открито, в която има снимки на турско кафе в медно джезве. Тази туристическа атракция не е посещавана от много туристи поради отдалечеността на селото от основните пътни артерии. За визита е необходима предварителна уговорка с музея в Исперих.

Джамията в Белинци е къща като всички останали с малко минаре отстрани. Мюсюлманските храмове в тукашните села имат малки минарета, построени до джамията. Вписват се живописно в равнинната земя на Лудогорието. На входа на храма има две обяви за Рамазана, призив за „закат“[114] за бедните хора по 3 лева. Снимам няколко ята гъски из селските улици, които са асфалтирани. Селото е населено с мюсюлмани, за които гъските са зимнина. Къщите са ниски, едноетажни, повечето не са измазани отвън.

Айше Хикмет Осман работи в пощата и след като се запознаваме на улицата, ме кани на гости. Тя е на 30 години, има две чудесни дечица. Украсата на едната от трите джамии в родното ѝ село Климент, Шуменско, реставрирал баща ѝ, който е художник. В Белинци живеят 150 семейства, Айше прекрасно знае това по броя на фактурите за тока, които разнася всеки месец, 620 души население. Айше обяснява, че селото е смесено. Преди години тук живели чехи, в момента освен турци живеят помаци, роми, кърджалии, така тя нарича турците от Кърджали. С децата си тя говори на турски език, който се учи като свободно избираем предмет.

Селското училище е затворено преди няколко години заради миграцията на местните. Повечето млади хора не могат да си намерят добра работа и затова живеят в чужбина, най-вече в Западна Европа, в Белгия и Франция, някои са във Варна. От селото има миграция, много местни жени са отишли на гроздобер във Франция. Има разделени семейства, на които само мъжете работят в чужбина и редовно пращат пари на съпругите, децата и възрастните си родители. Местните хора все още гледат тютюн, макар че е трудоемко, отглеждат по 3-4 крави.

Айше ми се радва, че ще пия турско кафе. В селото го наричат домашно кафе и то е задължителен жест за добре дошъл на всеки гостенин. Следва запознанството ми с джезве-котлонче, интересно приспособление, което не съм виждала другаде освен по селата в Лудогорието при българските турци. Тук кафето не се приготвя в джезвето, а във филджана. В чашката без дръжка се слага захар, 2-3 малки лъжички кафе. Като заври водата в джезвето-котлонче, с нея се залива сместа във филджана.

Айше знае от своите родители, че едно време само мъжете и старите хора са пиели кафе, от 20 години традицията вече е променена. Показват ми снимки от посещение на семейството в Демир Баба Текке. Нейното семейство ще отдели 12 лв. за „закат“, дарение по случай празника на по-бедно семейство от селото.

Айше държи да ми сложи буркан с лютеница, когато тръгнах да си вървя. Гостенинът задължително се черпи за добре дошъл с кафе и се изпровожда с армаган.

Заварвам кмета на Белинци Хасан Мюмюн в жегата с десетина майстори, които асфалтират една от улиците. Доволен е, че селото е спечелило проект за асфалтиране на 1 км път, а също и за 2 хил. метра бордюри. Кметът обяснява, че основното препитание на селяните е земеделието. Тукашните хора садят, пшеница, ечемик, от тази година и бамя, гледат животни, предимно крави, някои семейства имат по 30-40 крави, други по 10-15. Имало сметка, ако си ги гледат сам. Гледали са много тютюн до 2009, когато имало субсидии, но сега мнозина са се отказали.

Кметът ме води в магазина на селото Джеват Мюмюн, където още от Исперих знам, че се продават оригинални чаши за турско кафе. Джеват е млад синеок мъж, който върти семеен бизнес. Продава хранителни стоки, безалкохолни напитки и нещо, което никъде другаде в Делиормана няма, филджани, порцеланови чаши без дръжка за турско кафе. Фабриката „Китка“ Нова Загора имала поръчка за Саудитска Арабия и останали чаши за кафе „ала турка“. Джеват изкупил всички чашки и сега ги продава по 90 стотинки бройката. И от Турция идват много хора в Белинци да купуват чаши за кафе „ала турка“. Джеват държи да ми подари комплект от шест чанти за спомен.

В селското магазинче на Белинци срещам бай Съткъ, чичото на кмета, който ме кани на кафе. Твърди, че той е измислил приспособлението, с което всички села наоколо си варят кафето, а именно джезве-котлонче. Запознава ме с жена си Райме. Кафето приготвя той самият. Бай Саткъ приготвя кафето за секунди, при това с мерак. Обяснява ми, че кафето на джезве не е вредно, може да се пият по няколко на ден, младите хора – по 10 кафета, а по-старите – най-много до три. Шегувам се, че не съм очаквала при турците мъжете да сервират на жените си.

Таня Мангалакова е журналист. Родена е през 1966 г. в Стара Загора, завършила е журналистика в СУ „Кл. Охридски“ през 1989 г. Има много статии, анализи, репортажи за български и европейски медии. В момента работи като кореспондент на „Осерваторио суи Балкани“ за България и координатор във фондация „Балкански политически клуб“.

Коментари (7)

- 16-10-2011|Велко Милоев – Браво, Таня

Това са много ценни наблюдения, колкото и да са анекдотични донякъде, но интересни и полезни за твърди балкански кратуни, които, както си знаем с Таня, ще прекръстят „караджорджевата шницла“ на „скендербегова“ или „самоилова“, както и „турското“ кафе на „домача кафа“ при сърбите или „боканска кахва“ при бошняците мюсюлмани. Вече предложих на Таня да продължи с изследване на баниците и бюреците, ама май ѝ стигат теми, при които почти няма риск да те набият по време на теренното проучване. Да направим нещо етно-културно и социо-психо-политическо за ракиите?

- 16-10-2011|Климент

четох. доста повърхностно написано. загуба на време. лелята няма талант да пише. явно се прехласва по клишета и политическа коректност. тия неща може да ги опише всеки, който малко е обиколил Балканите. Хубаво е и да се каже как съвременните турци пият… чай. черен, силен, горчив, горещ. А гърците слагат в кафето и… ами същото като нашите баби преди да го смелят. Бошнаците също. Мангалакова, а класиката е към турското кафе не само вода и локум, но и бяло сладко или… ами научи сама.

- 17-10-2011|Златко

Ами то така става, когато човек не може, или по-точно не иска, да види, че в този текст става дума не за кафе, а за хора… Обикновени, нормални хора като нас с вас. И когато човек е насъскан отнапред да вижда в тях някакви други, чужди, вражески…

Абе, знаем си се, какво да говорим…

- 03-11-2011|bozman

Не се коси Златко, „знаем се“…

Това изречение на български език ли е според теб?

„Кметът ме води в магазина на селото Джеват Мюмюн, където още от Исперих знам, че се продават оригинални чаши за турско кафе.“

Кметът я водил (води се кон и магаре, човек се отвежда, представя и т. н.)

Магазина на селото пък е Джеват. А пък магазинката Джевадка.

Още от Исперих знаела… за хана ли гοвори?

Оригинални чаши за турско кафе, пък правени в българско.

Не е за всеки българската реч, къзъм Таня, не става така. И тук една девойка ми сподели преди време, че имала приятелка Ашли от нейното село. А девойчето е туркинче. Е, как ще е Ашли питам, пък от твойто село? Е, не бе-е, Айше се казва, ама за по-така…

Айде със здраве.

- 03-11-2011|Гост

Bash bulgarski si e…

- 03-01-2012|Станимир Лучков – Кафе елементаризми.

Крайно незадълбочено четиво. Очаквах повече.

Без да съм специалист, бих „изпил“ поне сто кафета из любопитната територия преди да си съставя изводи. Бих се съсредоточил първо върху самото кафе – няма начин да няма вкусови пристрастия към сортове, смески и нюанси, които да се проследят и изследват. То за едната ракия що описания има.

Бих се заинтересувал и от подробности за индивидуално време на пиене, съпътстващи ястия, зависимост от вида домашна или друга дейност, конкуренцият спрямо други напитки, като чай и т. н. Липства ми и изследване на отношението към самото кафе.

Отделно самите хора, характерите, атмосферата…

Никаква харизма в текста и крайно неграмотна фотография.

Чиста лоу кост халтурка.

- 28-02-2012|анонимен – Бабини десетини от 1001 нощ

Абе Мангалакова какви са тези простотии които сте написали и с какво право? Може ли от някаква тъпа пощальонка да черпите информация за самото село Белинци още повече за етническото съсловие на месното население? Та тя самата знае ли какво потекло има. От къде знае кой читак е минал по край къщата на баба и? Още повече че не е родом от самото село и кой и дава правото да говори от името на всички за цялото село? За какъв чеп е този кмет там? За бога хора някой на 100% може ли да каже от кой етнос е? Какви ли не са минали през тез земи. От къде е сигурна че дядовците и не са минали под турския ятаган и да са ги потурчили насилствено? Но Вие Мангалакова носите огромна вина за това че публикувате грешно получена информация от посредствени екземпляри.

НИЕ и ТЕ

Автор: Велко Милоев

В говоренето около 3 март 2006 година пак ни се каза – на фона на Санстефанските карти – че българският войник никога не бил губил битка. Това спорно от военноисторическа гледна точка, доста митологично твърдение вероятно трябва да значи между другото, че нашият велик войник винаги се е борил като лъв, обаче политиците са ни водели от една национална катастрофа към следващата. И тъй като властващите политици в България никога не са били особено обичани, пък и князете и царете ни са били импорт от една немскоезична династия, много е лесно да се живее с утехата, че те – управляващите, имат монополно право върху срама по челото, а ние – народът, макар и препатили, сме носители на традиционните му разни там добродетели.

Това душеуспокоително, но всъщност злочесто разделение на ТЕ и НИЕ е дълбоко вкоренено в съзнанието на българина и на балканските му съседи. То замъглява взора към миналото и изкривява картината на настоящето.

***

Спряха тока.

Пуснали са портокали.

По-младите не знаят, че някога „пускаха“ портокалите и бананите за Нова година. Тогава „не даваха“ да празнуваме Коледа.

***

Погрешно е да се вярва, че туй отстранено възприемане на действителността бе патент на социализма. И при демокрацията „облагат с данък“, „вдигат цените на топлото“ и „дават на прокурора“. Разговорният език и езикът на свободните медии взаимно се обогатяват в изкуството на деперсонализацията и дистанцирането от отговорност. Прекалено сложно, а комай и ненужно е за читателя и за повечето от полуобразованите ни журналисти да се знаят подробностите около това, кой точно „затяга или отвърта кранчето“ – какво и как е изкалкулирало търговското дружество например, какви са правомощията на съответната държавна агенция и има ли някаква отговорност парламентът. Главоболие. Пък и всички тези институции са ТЕ. Като става дума за „тях“, по-интересно е какви са заплатите на президента или на „онези от министерството“, за колко пари са къщите, беемветата или кюфтетата на депутатите. Българинът обича да мечтае за заплати, имоти, луксозни автомобили и безплатни кюфтета, но повече обича да завижда и мрази. В което също съвсем не сме уникални в огромното сумрачно пространство на изток от Запада и на запад от Изтока.

Манталитет на бедните, подчинените, мачканите.

***

Девочка, что дают?

Пак за по-младите читатели ще обясня, че някога в оскъдицата на съветските магазини внезапно се случваха тъй дълги и рунтави опашки, та по-задните купувачи не можеха да видят какво са пуснали.

Виктор Ерофеев пише в „Енциклопедия на руската душа“: „Народ е едно от най-точните понятия в руския език. То включва двоен пренос на отговорността: от „аз“ на „ние“ и от „ние“ на род: „ние – те“, външно-вътрешен фактор, който определя вечното търсене не на самопознанието, а на самоопределението. Думата „народ“ е бетонирала народа от векове и за векове.“[115]

***

За миналите векове ще поразсъждавам след малко. А днес, на Балканите поне, очевидната пагубна последица от разделянето на НИЕ и ТЕ е превръщането на гражданина в поданик и електорално тяло, отчуждаването му от властта и политиците – независимо колко често гласуваме или не гласуваме за тях и как понякога им подаряваме ей така, от воле, прекалено много власт наведнъж.

Не се оправяме или бавно, едва-едва се оправяме, защото все някой друг ни е крив.

***

Ние сме пословично трудолюбиви, всепризнати с високото си ай кю, талантливи и изобретателни – децата ни печелят грамоти и медали по цял свят, измислили сме компютъра и киселото мляко, „бием германците с два на нула“, ние сме предприемчиви, същевременно – пестеливи, скромни по нрав и богати на полезни изкопаеми, обаче ТЕ – правителството (сегашното или предишното май), Шесто, НЕК, НАП, НОИ, НАТО, Джордж Буш, Путин и Муамар Кадафи, некомпетентните евроексперти, съдията на мача, шефът в службата, мафиотите и циганите, дето крадат, турците, дето превзеха властта от горе до долу, пък и гърците, дето ни отнеха излаза на Бяло море, а сега ни правят въртели на границата – все някой ни е крив. За политиците да не говорим – Бай Ганю си знае отдавна, че и лебералите, и консервите са маскари.

Питам се често – нашите политици и лидери не са ли българи? Да не ги внасяме от Марс или от Германия като едно време? Вярно, царят си е малко нещо немец или испанец и българският му куца; с премиера или с президента имаше някаква съмнителна работа – полуруснаци са май, Доган си е турчин отвсякъде, а президентът е и турско мекере. Освен царя всичките са бивши комунисти и тайни агенти.

***

Съзнанието, разделящо света на „ние“ и „те“, само чака да дойде някой да му пошушне колко лесно можем да се оправим. ТЕ трябва да се махнат. Да падне правителството. Да падне и следващото. Да изгоним комунистите отвсякъде, да си дойде бащицата цар, после да го свалим и него. Да пропъдим турците и циганите, а покрай тях защо и евреите да не си вървят за Израел?

Всички съвременни конфликти, засягащи големи групи хора, започват по същия начин – консолидирането на „ние“ и отделянето, изолирането на „другите“. В теорията на конфликтите терминът за това е in-grouping и out-grouping. Вождове от всякакви времена и раси с тънък усет за недоволствата на народа – наричат ги популисти – използват все едни и същи пропагандни техники за изграждане на образа на другия като образ на врага. Национализмът е най-типичната проява на този универсален социописохологически и политически механизъм.

***

Но най-често все пак, когато си говорим с понятията „ние“ и „те“, мислим за народа и властта.

Ние, които чакахме да ни пуснат портокали за Нова година и вода по системата три часа с един час без, или обратно, които сме чели апокрифно „Ние“ на Евгений Замятин, си въобразяваме понякога, че аморфното НИЕ е уродлива рожба на близкото тоталитарно минало. Обаче колективизацията на собствеността и икономиката, на труда и бита за пет или за седем десетилетия социализъм е само горният слой на проблема. Колективизацията на мисленето, свеждането на общестевното съзнание до полусъзнателни масови рефлекси и клишета не биха били толкова успешни без опита от предишни векове, в които народите от споменатата по-напред огромна сумрачна зона научават единствено, че всяка власт е враг.

Цитатът от Ерофеев продължава така: „Въпреки разликите между съсловията, поколенията, половете и областите руснаците са съюз на потомци, бити с камшик и пръчки. Руснаците са чеда на мъченията. Там където особеностите на индивидуалния живот процъфтяват за сметка на обществения, народът е метафора или изобщо не съществува като дума. В тази страна тази дума изразява същината на неправото дело… Народът е около 75 процента от населението на Русия.“

***

Струва ми се очевидна балканската приложимост на тази мисъл, независимо дали ще си мислим за нихилизма на Ерофеев като за маниерен и циничен или като за пречистващ и отрезвяващ. Ако впрочем за чистота на разсъждението погледнем относително хомогенното по нрав и култура славянство само на нашия полуостров, ще видим една ясна историческа линия, от двете страни на която днешните степени на оправяне или закъсване са драматично различни.

Австро-Унгарската империя, при цялата си враждебност спрямо славянството и с ловката си политика на насъскване на едни потиснати народи да доминират над други, е успяла все пак да възпита у своите, по-късно независими поданици един специфичен манталитет – на уважение, ако не към държавата, то поне към реда; дала им е културни и трудови навици, основани едновременно на лична инициатива, дисциплина и респект към закона. Докато в крайно неефикасната и неуспяла да се модернизира Отоманска империя българинът е научил, че държавата, ако изобщо си помръдне задника от миндерлъка, то ще е за беля. При отсъстваща или враждебна държава, в която животът, имането и честта са постоянно изложени на риск, оцеляването е възможно само колективно – край огъня в огнището, с родово-историческите приказки за миналото, зад високия дувар със заключената порта. И богатият е враг – да убиеш турчин или наш си чорбаджия изедник е все народополезно и богоугодно дело; и белият свят е враг – в родината ни грабят, а в чужбина сме немили-недраги.

А след формалното политическо освобождение недоносени елити от хъшове, комити, селски чорбаджии и търговци с дисаги ведно със слабоватите монарси създават пак държава враг. Бог е високо, а цар – далеко. Общо няма – моето е до междата, там спорните въпроси се обсъждат със секира в ръка. Данъците са грабеж, да измамиш властта е въпрос на дълг и върховно задоволство, Андрешко влиза триумфално в социалистическите учебници по литература като национален герой.

Civil society

Такава е патриархалната ни люлка – тясна и сиромашка, на бодливата слива край синура. Когато Бог е високо, а цар е далеко, спасението е родът. Цялата ни традиция на взаимопомощ се е развивала в рамките на голямото семейство. В турските времена и при капитализма, по-късно – в „мазните влакове“ между провинцията и столицата, също и при социализма, когато за назначение на работа, за луканка или за цветен телевизор трябваха връзки. Днес луканката и телевизорите са в свободна продажба, но между столицата и страната все още пътуват кашони и щайги с домашно приготвени консерви, а всякакви кръвни и партийни братовчеди продължават да осъществяват мечтите на Чичо Денчо и да си делкат солунските митници.

В социалистическия гимназиален курс по литература изучавахме „Гераците“ от Елин Пелин и „Снаха“ от Георги Караславов – за разпадането на патриархалното общество под натиска на зараждащия се капитализъм. Е, да се беше разпаднало най-сетне, нали върнахме капитализма…

***

Част от парите, с които можах да си позволя известно време да не работя за пари, а да пиша тази книга, спечелих в Азербайджан, република от бившия СССР, на географската граница между Азия и Европа. Задачата ми бе да организирам извънкласно обучение на ученици и студенти за принципите на демокрацията. Подготвихме „тренери“ – дузина студенти, които да водят занятията със свои колеги или средношколци – по върховенството на закона, човешките права, честните избори и гражданското общество. Последното се оказа най-трудната тема. Бях измислил „блестящи“ примери за различни ситуации на взаимодействие – правим си къща, обработваме земята, сполетя ни природно бедствие, трябва ни чиста вода, продаваме си пъпешите – а насочващите ми въпроси бяха как такива конкретни работи са ставали някога в Азербайджан, по времето на СССР или днес, или в някои други страни. Скритата цел – останала неосъществена – бе младите слушатели сами да схванат как общото действие е винаги основано на общи интереси, които обаче в даден цивилизационен момент надхвърлят родово-клановата рамка. След дълги брейнсторминги с тренерите едно от окуражаващите прозрения бе на Афиг – младеж с чудесни, от по-рано развити умения да преподава и с голям опит в неправителствените работи: „Гражданско общество е всичко, обратно на всичко, което бе в Съветския съюз.“ Ами децата, които не помнят Съветския съюз, а носят на учителката подкуп, който тя ще предаде на директора? Към края на проекта Афиг имаше семинар с ученици в южния азербайджански град Ланкаран; „залата за конференции“ бе дворът на училището им. След като се поизмъчи с въпросната, вече многократно отработвана тема, след няколко контролни въпроса, които, уви, не показаха дълбоко разбиране на материала, Афиг опита нещо съвсем лесно: „Добре де, аз мога ли да бъда член на гражданското общество в Ланкаран?“ „Не може, не сте регистриран тук“, отвърнаха децата. Докладвах на спонсорите от Лондон, че темата се оказа мъчна, защото концепцията е непозната, но пък точно за това си струва да се продължава с гражданското образование.

***

Впрочем само няколко години преди това на мен самия ми беше трудно да разбера какво значи civic education. Такива проекти има в много страни в преход, участвал съм в някои, следил съм развитията на Балканите. Сiviceducation – гражданско образование, е доста сходно на някогашното ИВР, за по-младите – идейно-възпитателна работа, термин от Живково време. По-широките понятия са демократизация и реформи.

***

Демократизацията и реформите, спонсорирани и прокарвани от Запада, са, най-общо казано, налагане на проверените западни модели на либерална демокрация – провъзгласила свободата и инициативата на индивида – в бивши тоталитарни и все още дълбоко патриархални общества. Както можем да видим всяка вечер по телевизията, някъде хич не върви – в Ирак или в Афганистан например, да не говорим за черна Африка. На Балканите върви, ама „полако“. Западняците често не могат да разберат защо при толкова много пари и експертна помощ промените тъй мудно кретат. Имало много корупция и непотизъм – защо? Като не разбират защо, обвиняват политиците – с техните тесногръди и теснопартийни интереси, липса на политическа воля, обструкции. Тоест виновни са пак някакви ТЕ.

***

Аз по никакъв начин не се опитвам да залича обществените отговорности и вини на властващите индивиди и групи, на партии и правителства.

Въпросът ми обаче е защо все тъй немощни са лидерите, все тъй неефикасни и корумпирани администрациите, като поне по пет-шест рунда на свободни посткомунистически избори се проведоха в балканските държави? На западните спонсори и автори на проекти за демократизация много често им липсва така наречената културна сензитивност, разбирането на местния манталитет. Не щат да признаят, че не сме „развиващо се гражданско“, а умиращо патриархално общество, че за смъртта и за раждането трябва време. А те бързат. Техните правителства и данъкоплатци са нетърпеливи – тъй много са конфликтите, войните, пропадналите държави по цял свят, които застрашават тяхното чисто и подредено благоденствие. И те търсят причините в близкото социалистическо и тоталитарно минало, не щат да разберат, че няма на Балканите „ние, добрите граждани“ и „те, продажните лидери“, ние сме си ние – 75 процента народ – какво да го правиш?

Кои сме ние

При толкова висок процент „народ“ откъде да дойдат „политическата класа“ и „елитите“?

Възможно ли е муцуните на село и по градската улица да са много по-различни от муцуните в учрежденията и муцуните по телевизията?

Муцуни-мутри станаха героите на новините, че дори и на новото ни игрално кино. Кой ги вкара така триумфално в историята?

***

Ние, активните днес граждани на страната, сме в огромното си мнозинство първо или второ поколение градски жители, първо – в политиката, второ – най-много – в интелигенцията. Кои са духовните ни лидери, ориентирите?

Сред политициТЕ може би най-ясно се вижда, че са почти всичките първа реколта от новите сортове социалисти, либерали или националисти. Нито пък блестят с някаква наследствена политическа култура нароилите се файтонджии на практически частни земеделски или монархически файтони. Общият знаменател на огромното им мнозинство: ненаяли се.

И интелигенцията ни, неведнъж кърваво подкастряна в миналото, е с плитки генеалогически корени. Ненаяли се ще да са писателите и сценаристите, хипнотизирани от загадъчната примамливост на новата героическа класа с едри рамене, големи джипове и красиви любовници. Имаме, разбира се, творци, известни – кои заслужено, кои – не, от десетилетия, а превърнали се днес в мълчаливи наблюдатели на объркващи и плашещи промени. Някои мълчат от срам от днешната си бедност, други – от срам за времената, когато са яли и пяли, а ако отворят глас – то ще е да се самоожалят. Жалба за младост, жалба за себе си.

Така общественото мнение днес се формира най-вече от едно блестящо със самочувствието си поколение млади журналисти, чийто професионален опит е в държането на микрофони пред парадните входове. Те задават лесни въпроси, гледат умно, когато ги лъжат в очите, надничат в чиниите с евтини депутатски кюфтета и търчат в редакциите си, за да лъскат публицистични ножове над умрели политически кучета, да сеят семената на популизма, без да се усещат, че примитивната злобица издава завистта на ненаялия се.

***

И въобще – елити или прост народ – голямата част от днешната популация в активна възраст сме относително сити едва първо или второ поколение, но все още ненаяли се истински – на кюфтета на корем и на уиски на корем, на маркови дрехи, на скъпи коли и луксозна млада плът. За тия неща през последните десетилетия надничахме пред девет стобора в десетия двор единствено с помощта на чужди телевизии и тайно внесени лъскави списания – забранени, за да не ни развалят. Бедни през вековете, бедни през въпросните десетилетия, когато бедността бе превърната в изопачен синоним на братство и солидарност, а по Нова година ни организираха „дни на изобилието“ – и днес няма достатъчно за всички от всичките лъскави работи.

Затова сме богати на завист. Завистта ни е еднакво гореща към мутрите и към президентите. Не мразим всъщност корумпираните и крадците, а им завиждаме, че могат да крадат толкова много повече от нас. Ей това не го разбират чуждестранните демократизатори – че народонаселението копнее да бъде корумпирано. И че основна форма на солидарност, която сме научили в неблагодарната си историческа съдба, е да крадем групово – с братовчеда от село или с градския партиен другар. Ако не можем – групово и поединично ще се оплакваме.

***

Написах „ние, днес активните…“, пък се сетих да отгърна позабравена от мен книга.

Ние не можем да се похвалим с особена социална дисциплина. Държавна вещ у нас е тази, която може да се обсеби без всяко гризене на съвестта. Такова отношение имаме изобщо към имуществата на юридическите личности (общини, дружества), чието безнаказано „докопване“ е чисто и просто геройство… Колко пъти е прилаган законът за преследване на незаконно забогателите чиновници, гласуван още през … година?…

Едно нещо обаче ние положително донасяме [от чужбина]: европейски вкусове към живота, европейски образци на харчене; лукс и мода, бижута, декоративен блясък и всевъзможни средства за показ. Висшите среди у нас безспорно могат да имат всичко това в нашенски мащаб. Трагедията почна, когато интелигенцията на средните слоеве у нас се зае да им подражава…

Първата работа на мнозина, сдобили се с диплом, е да променят с един нов костюм класовата си принадлежност, да покрият с всички средства произхода си, да се отчуждят от козинявата торба на бащата, с която ги е отгледал, и да потърсят лека печалба на държавната трапеза, използвайки най-лесния път – партизанщината…

Какво да кажем най-сетне за прочутата масова болест у нас – завистта, за тази болест на посредствеността, на несполучилия дребен собственик на морални и материални блага…

***

Годината, която нарочно пропуснах по-горе, е 1895-а, а цитатите са от „Оптимистична теория за нашия народ“ на Иван Хаджийски. Писал я е през трийсетте години на миналия век[116].

***

Страхът от чуждата завист е вероятно една от причините за склонността ни към вайкане и жалене. Дори когато е добре, българинът не ще да си признае. Като го питат „Как си?“, с изразителни жестове, междуметия и неясни фрази ще се опита да отклони подозрението, че му върви или че държи поне някакво сносно положение. Разни изследвачи на народната душа са обърнали критично внимание върху тази черта, която и според моя скромен балкански опит е донякъде балканска, но много повече наша си. Правят се и социологически изследвания сред разни народи по света за очакванията им за утрешния ден и българинът редовно се класира сред убедените песимисти. Правят се също опити да се измери самооценката за удовлетвореност и щастие – пак сме на опашката, а далеч по-честити се оказват крайно бедни по нашите стандарти общества…

Ако обаче опитаме да се вгледаме обективно в „народното“ недоволство – а разните митинги и колективни протести дори в телевизионния си образ дават немалко възможности за това, – ще забележим непременно една справедлива компонента на ропота и сръднята. И тя не е заради бедността, която за повечето хора е относителна – не животозастрашаваща, не е дори в споменатата ревност към успелите да имат повече, а в основателното усещане на „широки слоеве от населението“, че никой не ги пита за нищо. Туй е впрочем един от сериозните рискове за обществото, благодатната почва за национал- и социалпопулизмите – отчаяното убеждение, че нищо не зависи от теб, че са те изключили от процесите и си лишен от реални шансове. Видял съм това униние и сред други балкански електорати, излъгани в очакванията си за прехода, проточил се и усложнен като патологична бременност. Как и защо демокрацията, която по дефиниция значи тъкмо участие, роди този аутсайдерски манталитет, е питане за дълъг анализ. Струва ми се очевидно обаче, че по силата на прословутата кибернетична обратна връзка това състояние на системата е едновременно резултат от и усилвател на продължаващото неговорене между НИЕ и ТЕ. На тях им е все едно, за нас те са чужди. Според кибернетиката такава система може само да отива на по-зле.

***

Оптимизмът в теорията на Иван Хаджийски (от която приведох песимистични цитати), идва от убеждението му, че кривиците на народа не са кръвно наследство, и от вероятно основателната марксическа вяра, че всичко би било другояче при един по-добър социален ред. И аз не мисля, че сме генетично ощетени, нито пък изключително надарени. Гласувам с лява и с дясна ръка за реда. Песимизмът ми обаче идва от повторяемостта на ситуациите и от неубедителността на двата най-скорошни опита за по-добър ред – единия, вече пропаднал по света и у нас, и следващия, все още продължаващ, на който оптимистично давам шансове 50 на 50.

Трети опит може и да няма. Времето няма да е вечно наше.

***

Може да ви се стори малко онова, което съм в състояние междувременно да предложа за мислене.

Вместо да си мерим горестите и гордостите, оптимизмите и песимизмите, да се огледаме първо. Да се видим наистина.

Застаряваща и смаляваща се нация, с падащо ниво на образованието, за което никой, ама никой не ни е крив. Потенциалът ни – демографски, интелектуален и всякакъв, е точно колкото го виждаме на улицата, по телевизията и в парламента. Нямаме скрити залежи – нито от полезни изкопаеми, нито на по-млади, по-умни, по-честни и по-работливи българи.

Нито имаме някаква историческа гаранция за срок на годност или лихвоточки заради 1300-годишната си вноска – падали са множество големи държави и империи, а историята и ЮНЕСКО имат дълги списъци на изчезнали или изчезващи народи и езици.

Трябва да спрем да сънуваме миналото и бъдещето, докато проклинаме настоящето. Да си дадем точна като в бизнеса сметка за ограничеността на историческия ни избор, за истински ценното в запазеното наследство, но и за пропуснатите шансове.

Да спрем да се сърдим на света, на който сме дали ранния Ренесанс, компютъра и киселото мляко, пък той, светът, който през нашето славно минало говорел на немски само с конете си, днес кара мерцедес с бордови компютър, слага си мюсли в йогурта, без понятие да си има, че бацилус булгарикум вирее само в нашия климат.

Не получаваме приходи от имитациите на гордост, нито ни чака награда за историческо вайкане и актуално самосъжаление.

Вместо това малко лично чувство за срам може и да помогне. Повече скромност и здрав разум. Трезвост.

***

Никакви абстрактни идеали, а здравият разум, мъничко срам и тънката сметка дано помогнат на имащиТЕ да схванат колко малко радост ще им носи имането, ако тъкмо отвъд високия им дувар започва в буквален, социален и криминален смисъл бунището, а децата им трябва да пътуват до частните си училища в бронирани джипове и с телохранители. Дано час по-скоро се понаядат и научат на висшите форми на солидарност и патриотизъм – законен бизнес и плащане на данъци.

Неимащите НИЕ пък имат също толкова малко време да осъзнаят, че никак няма да им стане по-добре с поредната експроприация, бутане на правителства, прогонвания на турци и цигани и внос на бесарабски българи. Да си изплакнат очите от гурелите на половинвековния социалистически сън за осемчасов работен ден, безплатни обеди и гарантирана по рождение държавна пенсия. И пак всеки да си направи сметката: дали повече е опитвал или повече е очаквал. На какво е научил децата си – на четене и труд или на екранни и улични идеали. Проста аритметика.

Иначе в учебниците ще пише някой ден, че Балканите от кръстопът на Европа и Азия се превърнали в полуостров на Латинска Америка.

Да не забравяме впрочем, че не само прабългарите, а и други народи са бивали на кръстопът, разделяли са се и частите им са поемали в различно благодатни посоки.

Милиони балканци поеха на път.

Въпросът за останалите и за колебаещите се е „накъде?“ и можем да го разгледаме като сложен или като прост. Голямото „накъде?“ ме подсеща за „Рибния буквар“ на Петър Берон и неговото предупреждение в раздела аритметика – че освен събиране, изваждане и умножение имало и едно четвърто действие, което не било за всяка глава. Това сме научили и то е сериозно упование. Винаги се е намирал някой да ни събере, да извади неподходящите и съответно умножено да ни насочи във вярното за момента направление. Затуй и аз спирам най-сетне да ви занимавам с тънкостите на делението и с разните възможни пресмятания за народната съдба.

В простата аритметична перспектива на моето и на следващото поколение въпросът „накъде?“ е елементарен като при потегляне на екскурзия с трамвая и после пеша по Витоша или като при далечно пътешествие – тоест нужно е да знаеш не само колко искаш, а и колко можеш да извървиш или прелетиш.

Скромност, повече скромност ни трябва.

Скромността ще рече между другото и това, не само да си дадем сметка колко искаме и колко можем, а и православнохристиянски да благодарим на съдбата, че съвсем не ни е най-лошо на света. След като така или иначе прекарваме не знам колко много процента от живота си пред телевизора, би трябвало да сме забелязали, че светът всъщност не кара мерцедес. Светът е страшно закъсал за вода, за хляб или ориз, за лекарства. За минимум сигурност – дори богатата му четвъртина или петина. Пък ако не ни трогват и утешават крайната бедност на африканеца и всекидневните сводки за погубените в Ирак, нека погледнем съседите си и да благодарим на Господ-българина, че за пръв път ни се размина дотук цял рунд от балкански кръвопускания и палежи на овехтяла инфраструктура. Злото може би не е зад нас, а само зад ъгъла, обаче не и в двора ни.

Двора го пооткрехнахме. Влязоха по-далечните западни съседи, мръщят се на боклука, броят ни кравите, че дори и кокошките, въртят кранчето на казана с ракия.

Е какво – нали пък царството сме го правили и славили някога с вино? Имаме ли вино?

Имаме ли велики българи от стотицата и дори от десятката – гении на трезвостта?

Гениите впрочем затова са гении, да бъдат единични примери за почуда. Ама можем ли веднъж НИЕ, на трезво, в утрото на нова ера, да си оправим сметката заедно с кръчмаря, вместо да продължаваме да пием, пеем и ядем на историческа уж вересия, колективно да мечтаем как ще му палнем на кръчмаря къщата, а кръчмата ще си остане наша?

Тая кръчма, балканската, е бивала много уютна в определени вечери, но погледнато отвсякъде, си е пред затваряне.

Песимистична май излезе тази глава, знаех си.

Велко Милоев (56) е бивш журналист (най-дълго работил за вестниците „АБВ“ и „Континент“), а от 1996 година е консултант на свободна практика за международни организации. Работил е по различни проекти на Балканите, а в последните години – в Ирак, Йемен, Афганистан и Судан. Автор е на няколко книги, сред които сборникът с разкази „Където не сте били“ (2001) и публицистичните „Салата от глухарчета. Босна между две войни“ (1990) и „Балкански случки, войни и легенди“ (2007).

Коментари (14)

- 14-10-2011|Златко

Признавам, че съм поразен. Признавам го с удоволствие, без да се притеснявам от мисълта, че това може да изглежда като поза или свещена простота. Мислите на бат’ Велко, ясни, разбираеми и прости, без да бъдат „прости“, сякаш изразяват всичко, което ми се е искало да кажа през последните няколко милиона моменти от живота си. И отново, за кой ли път, обръщам очи накъм високото и благодаря – благодаря за всичко, което ми изпраща Господ, Вселената или Късметът, което от трите го има… Благодаря за приятелите, благодаря за съмишлениците, благодаря дори и за дребните, заядливи хорица, които ми пишат писъмца със съдържание като „Посочете друг случай български интелектуалец да проси пари…“ Нали знаете, „всичко, което не ме убива…“

И все пак това тук ме порази истински. Не по някаква друга причина, а защото досега не бях вярвал във възможността за някакво толкова плътно припокриване на мислите. Имам, слава Богу, немалко приятели, с които ме свързва духовно сродство. Имам и такива, с които ме свързват споровете, дори несъгласията (те са по-малко, признавам). Но още никога не бях срещал някого, за когото да имам усещането, че е чел мислите ми. Или аз неговите…

Впрочем, очевидно това усещане не е само мое. Ще си позволя тук да цитирам кратичкото съобщение, което получих сутринта от Велко (досега не сме се познавали, за съжаление)…

Цитат:

Снощи прочетох статията ви „За отговорността“. (Заедно с дискусията:(:).

За пореден път изпитах приятната изненада как с някой човек, от когото те делят километри или епохи, можете да споделяте толкова близки възгледи.

В случая става дума за гледането в чуждата чиния и търсенето на кривицата все някъде навън. Изкушавам се да пратя един свой текст на същата тема. Това е глава от книгата ми „Балкански случки, войни и легенди“, която излезе в „Сиела“ през 2007 година. Прочетох си го снощи пак и си казах „Да, наистина имаме много сходни тези.“ Веднага си помислих също как вашите опоненти биха ме упрекнали, че не съм дефинирал прецизно-научно понятията, с които боравя или целевата си група… Но дано на вас ви даде усещане, че хората могат все пак понякога да са духовни съюзници, по някаква тема поне.

Желая ви добър ден,

Велко

- 15-10-2011|Ива – Благодаря за хубавия текст!

Впечатляващо! Благодаря на Либерарен Преглед!

- 15-10-2011|Гост 15-10-2011 17:47:32

:-)

Да, действително, какво епохално съвпадение: двама души (Златко и Велко) независимо един от друг и приблизително по едно и също време, са стигнали до еднакво погрешни изводи!

Цялата дълбока „идея“ на автора Милоев може да се каже и с едно изречение.

И то ще звучи така:

„Да, действително, на нас все някой ни е крив – но все пак от всички най-крив е народът български.“

- 15-10-2011|Златко Ангелов – Духовни съюзници

Прекрасно! Ясно! Дълбоко и неподправено. Присъединявам се към адаша за сходното мислене. Значи има надежда. А че „героите“ на Велко Милоев ще започнат да протестират и да плюят по него и по адаша е сигурно (първият анонимен Гост вече се е обадил) – и е сигурно потвърждение на онова, което той така точно е анализирал. Те дори не се усещат – както децата от Азърбайджан, които не знаят що е гражданско общество не могат да схванат концепцията, така и за тях концепцията, че не народът, а индивидът носи отговорност за всичко просто не може да им влезе в главите. Няма от къде. Няма с какво. Балканска орисия! Впрочем, по-горе май прибързано казах, че има надежда. Появи се просто още един, по когото да се плюе. Но всъщност надеждата, трябва да уточня, е, че имаме духовни съюзници.

- 16-10-2011|Гост 16-10-2011 09:13:32

В писанието на Милоев има неща верни – има и неща дълбоко погрешни.

И ако той самият беше успял поне от верните неща да си извади смислени изводи, като цяло текстът нямаше да е толкова безсмислен, колкото е в момента. Но за съжеление е станало точно това: споменавайки разни верни неща, Милоев е пропуснал да продължи мисълта си към нещо по-градивно – и вместо това се е отплеснал във възможно най-безперспективната посока.

Хубаво е, например, че авторът се е осмелил да определи Османската империя като „крайно неефикасна и неуспяла да се модернизира“. Хубаво е също, че по-нататък авторът посочва като фактор за днешното състояние и следосвобожденските „недоносени елити“ и „слабоватите монарси“.

Хубаво е също, че авторът изрично е подчертал: „На западните спонсори и автори на проекти за демократизация много често им липсва така наречената културна сензитивност, разбирането на местния манталитет.“ (Е, отделен въпрос е доколко самият Милоев е съумял да прояви каквато и да било „културна сензитивност“ към местния манталитет при собствената си работа в Азърбайджан…)

Хубаво е също така, че авторът е наясно, че съществува един, както той сам го нарича,

„универсален социописохологически и политически механизъм“: „консолидирането на ‘ние’ и отделянето, изолирането на ‘другите’ „, или още „in-grouping и out-grouping“…

Когато обаче излиза от анализа на миналото и стига до нашата съвременност, с нейните нормални и естествени процеси, които се развиват, авторът не вижда нищо положително – а е обхванат главно от опасения, свързани с „един от сериозните рискове за обществото“: „национал- и социалпопулизмите“ …

И така в крайна сметка какво имаме?

Авторът, тъй както се оплаква, че ТЕ – „другите“ – „сеят семената на популизма“ – така и не успява да „посее“ нищо друго!

Авторът не успява да ни предложи нищо друго освен собствения си песимизъм (заедно със старозаветни елементарни съвети от типа:“скромност, повече скромност ни трябва“, да учим децата си на „четене и труд“, както и че „висшите форми на солидарност и патриотизъм“ били …“законен бизнес и плащане на данъци“.)

- 16-10-2011|Златко

Питам се какъв ли би бил светът около мен, ако проблемите на България не бяха толкова банални, просто скучни? Ако не беше вечно сърдитото и недоволно, но редовно подаващо копита за подковаване народонаселение, ако не беше манипулирането на електромерите, ако не беше мълчаливото неплащане на сметки в надеждата, че държавата ще умре преди нас с вази, ако не беше повсеместната взаимоизмама, ако не беше това или онова… Сигурно в такъв случай и аз, като гореуважаемия читател, бих зачакал тогава да дойде я светец на бял кон, я извънземни, я поне американски десант, та да измие с някой голям-преголям маркуч, аламинут, и проблемите, че и цяла България, ведно с всичките ѝ себе-оплаквачковци и всичко-ненавистници… Или поне да ми даде някакво „оригинално предложение“ за решаване на „бълхарскиот проблем“

Само че няма… Няма оригинални решения за банални проблеми, няма чудодейни спасения, няма врачки и баячи, които да излекуват язвите на душата българска. Има само прости, очевидни неща, които никой не ще да зачита, защото май-май трябва да започне първо със себе си… Елементарна почтеност, елементарна чистота (не говоря за моралност, а просто за усещането да си начисто със себе си, повече от това нито искам, нито ме интересува). Елементарни, не лъжещи самите себе си хора…

Само че къде ги?

- 16-10-2011|Георги Симеонов – Да, верно е, но не за всички

Не народът български, а зомбираните от предишния режим и съжаляващи днес за бедността си маси, са среда за измислици и лесна пропаганда в полза на (познайте кого?).

Но има много много хора, които мислят с главите си – тях „мафиотско-роднинските“ общности (изразът е на Л. Канов) не могат да заблудят… но от това умните хора не забогатяват и не могат да влияят съществено.

- 16-10-2011|Ан – Не ми се пишат чудатости.

„Няма оригинални решения за банални проблеми.“ Прекрасно казано, г-н Енев. А иначе си е толкова истинско, че няма на къде. Така си върви светът, а ние го виждаме с нашите, творческите очи…, за да помагаме колкото можем …

- 17-10-2011|Ваня Стоименова – Браво

Браво, Велко! Колкото хора, толкова мнения. Ти, обаче, си преживял твоите.:))) Възхищавам се от начина, по който осмисляш впечатленията си. С голям интерес ще прочета и други неща от теб, ако решиш да ги публикуваш тук.

- 18-10-2011|Lucy

Велко, с годямо удоволствие си припомних книгата ти. Винаги те чета с радост! Обичам това закачливо намигане към проблемите и мисълтта ти, с която сякаш градиш стена! И все пак: «Адът-това са другите!» Или…?:)))

- 07-05-2012|Вла Дунев

Стра-хот-но!

- 07-05-2012|Иво С – Аз май не съм достатъчно интелигентен…

Умни думи. Добре написани и право в целта. Само не разбрах какво е решението на проблема:) Кажете как да оправим нещата, от къде да тръгнем. Още време ли трябва, нов Левски ли…

За да има промяна в България, очевидно трябва да се промени мисленето на хората. Не на „народа“, на хората. На всеки човек по отделно. Давайте конкретни предложения, че не остана време, аз лично имам 20тина години смислен живот.

- 03-07-2012|Един от Народа – Нищо лично…

Много хирургическо и нищо конкретизиращо – типично за така наречените „журналя“. Наистина НАРОДЪТ ни е виновен за всичко – родил е хора като този който е написал това. Раждайки подобни творения явно НАРОДЪТ си вкарва постоянно автоголове и съответно буксува на едно място. Ако постоянно мразиш и критикуваш собственото си племе – къде отиваш всъщност? И какво искаш да постигнеш? Да генерираш още повече нихилизъм в и без това обърканото съзнание на НАРОДА? И какво ще постигнеш с това? Гледам тук те възхваляват глумци които са харесали хирургията сякаш тя не се отнася до тях. Сякаш всичко е загубено и край, по-добре да отваряме турската и всички други граници и да закриваме Държавата България. Много е гнусно това свойство на „журналя“ тип човеците да калят и мажат с черна боя без никакъв смисъл. Кефи ги явно. Дано изкефи и децата им. И дано същите тези деца върнат тъпкано на тези мразещи семката си хора. Не, че ще се промени нещо, но пък ако го доживеят ще има нещо като възмездие все пак.

- 03-07-2012|blag009 – Стигнах до …

Стигнах дооо … „Докладвах на спонсорите от Лондон, че темата се оказа мъчна, защото концепцията е непозната, но пък точно за това си струва да се продължава с гражданското образование“.

Както и оная мадама, дето се мъчеше да докаже на спонсорите СИ в Германия, че не е имало Баташко клане…

Бих помолил човека да развие темата „Защо и 10 годишните американчета се стрелят в училищата и да ми гувори за „гражданско общество“!

Жалко … Велко!

Абе нямаше ли един Велко дето на едни избори викаше на Ж. Желев „Абе Желю, ти имаш ли фес“???

Но иначе УЧЕН, МЪДЪР та чак ВОСР!!!!!

Кибик Блаже

Какво не е наред с Нобеловата награда за литература?

Автор: Тим Паркс

И така, шведският поет Томас Транстрьомер спечели тазгодишната Нобелова награда за литература. Освен няколко дълги стихотворения, които могат да се намерят из мрежата, аз не съм чел Транстрьомер, и все пак имам усещането, че това е едно много благоразумно решение, погледнато отвсякъде. Най-вече за Нобеловата комисия. Позволете ми да обясня.

Те са осемнадесет, членове на една организация, наречена Шведска Академия, на която в края на деветнадесети век е била поставена задачата да присъжда Нобела. По онова време двама от членовете са посочили, че би било грешка да се приеме работата. Основателският манифест на Академията, от 1786, постановява, че нейната задача е да насърчава „чистотата, силата и възвишеността на шведския език“. Но дали това е съвместимо с подбирането на най-доброто творчество с „идеалистическа тенденция“ от целия свят?

Всички членове са шведи и повечето от тях държат пълни професури из шведските университети. В настоящата комисия има само пет жени и никога досега жена не е имала председателството. Само един член е роден след 1960. Това се дължи отчасти на факта, че човек не може да се откаже от Академията. Това е доживотна присъда, така че нова кръв се влива рядко. В течение на последните няколко години обаче двама от членовете отказаха да участват в обсъжданията на наградите, поради предишни разногласия, едното касаещо реакцията, или липсата на такава, против фетвата срещу Салман Рушди, а другото – заради присъждането на наградата на Елфриде Йелинек, която според един от членовете била „хаотична и порнографска“.

Но как тези хора решават кои са най-големите романисти и/или поети от международната сцена на деня? Те се обръщат към голям брой литературни експерти от множество страни и им плащат да пишат кратки коментари за евентуалните кандидати. От такива експерти се очаква да бъдат анонимни, но някои от тях неизбежно се оказват познати на хората, които са номинирали.

Нека се опитаме да си представим колко четене означава това. Да допуснем, че всяка година биват номинирани сто автори – това не е немислимо – от които членовете на комисията се опитват да прочетат поне по една книга. Но тази награда се дава за цялостното творчество на даден писател, така че нека предположим, че докато стесняват кръга на кандидатите, те сега четат по две книги от ония, които остават, после три, накрая четири. Едва ли е невероятно да се допусне, че всяка година те са изправени пред задачата да прочетат двеста книги (в допълнение към ежедневните си задължения). От тези книги само малко ще бъдат достъпни в шведски преводи; повечето ще са писани на английски или достъпни в английски превод. Но тъй като англичаните и американците са печално известни с това, че не превеждат особено много, някои от книгите трябва да бъдат четени във френски, немски или може би испански преводи, когато са от по-екзотични оригинали.

Имайте пред вид, че ние говорим и за поезия, и за романи, и че те идват от целия свят, като много от тях са интензивно обвързани с култури и литературни традиции, за които членовете на Шведската Академия разбира се знаят само малко. Така че работата около купа книги, които тези професори трябва да усвоят и сравнят всяка година, е разностранна и уморителна. Отговаряйки на критиките, че през последните десет години седем от наградите са отишли при европейци, Петер Енглунд, председателят на настоящата комисия, каза, че членовете ѝ са добре подготвени по английски език, но загрижени относно познанията си по езици като индонезийския. Какво пък, поне е честен.

Нека на това място направим кратка пауза и си представим нашите шведски професори, призовани да поддържат чистотата на шведския език, докато сравняват някой поет от Индонезия, може би преведен на английски, с романист от Камерун, достъпен вероятно само на френски, и още един, който пише единствено на африкаанс, но е публикуван на немски и холандски езици, а накрая и някоя внушителна знаменитост като Филип Рот, когото те разбира се могат да четат на английски, но биха могли да се почувстват изкушени, ако и само от изтощение, да прегледат на шведски.

Завиждаме ли им за тази задача? Има ли много смисъл във всичко това? Двамата членове, които преди един век са имали усещането, че тази чаша трябва да им бъде спестена, са били загрижени от това, че Академията би могла да се превърне в „космополитен трибунал на литературата“. Нещо, което те инстинктивно са възприемали като проблематично. И едва ли са грешали.

А сега нека си представим, че сме били осъдени до живот да вземаме, година след година, това непосилно и почти невъзможно решение, на което светът все повече и някак необяснимо придава лудешка важност. Как да го направим? Ще потърсим някакви прости, бързи и широко възприети критерии, които да ни помогнат да се отървем по-бързо. И тъй като, както е отбелязал самият Борхес, естетиката е нещо трудно и изисква специална чувствителност, както и дълги размишления, докато политическите обвързаности са по-лесни за схващане, ние се съсредоточаваме върху онези райони по света, които са привлекли общественото внимание, може би поради политически вълнения или злоупотреби с човешки права. Откриваме онези автори, които вече са достигнали значително уважение и евентуално важни награди в литературните общности на тези страни, и които са открито на страната на което и да е политическо разделение, за което ние говорим, и ги избираме. Ето така се получават периоди, в които наградата отиваше при дисидентите от Източния блок, или при южноамерикански писатели, борещи се против диктатурите, или южноафрикански писатели против апартейда, или – най-изумително – при настроения против Берлускони драматург Дарио Фо, чиято победа предизвика немалки брожения в Италия.

Това е достатъчно благородна формула, но за съжаление не всяко място на размирици може да се похвали със свой собствен дисидентски писател (Тибет, Чечения), към което можем да добавим, че тъй като наградата се възприема като отиваща при целия народ, а не само при автора, става невъзможно тя да се даде на писатели от едно и също размирно място в две поредни години. Каква главоблъсканица!

Понякога членовете на комисията откровено се опарват. След като беше получила толкова много важни литературни награди в Германия и Австрия, лявата феминистка писателка Йелинек изглеждаше като солиден избор. Но нейното творчество е яростно и нерядко откровено несмилаемо (тя никога не би спечелила литературна награда в, да речем, Италия или Англия), а романът Алчност например, който се появи малко преди да ѝ се връчи наградата, беше истински нечетивен. Знам, защото се опитвах многократно. Дали членовете на журито наистина са го чели? Човек може само да се пита. Не е за учудване, че след полемиката, предизвикана от този избор, за известно време те започнаха да предпочитат очевидни претенденти: Пинтър – политически подходящ и полузабравен; Варгас Льоса, за когото кой знае защо бях имал усещането, че е получил наградата още преди много години.

Какво облекчение тогава, да можеш от времена време да си кажеш, по дяволите!, и да дадеш наградата на някой швед, в този случай един осемдесетгодишник, признат като най-големия жив поет на нацията си и човек, чието творчество – както чаровно отбелязва Петер Енглунд – може да се побере в една-единствена книжка с меки корици. Накратко: победител, когото цялата комисия може да прочете на оригиналния чист шведски в течение на само няколко часа. Може би един уикенд. Без да споменаваме дребната подробност, че в тези времена на криза наградата от 1,5 милиона долара ще остане в Швеция.

Но – и това е най-здравомислещото от всичко – едно подобно решение (което, всички разбираме, не може да бъде взето нито от американска, нито от нигерийска, а може би, и преди всичко, от някаква норвежка комисия), ни напомня за принципното безсмислие на наградата и нашето собствено безразсъдство, когато я приемаме на сериозно. Осемнадесет (или шестнадесет) шведски граждани могат с известна сигурност да оценят творбите на шведската литература, но коя група би била в състояние да се оправи с безкрайно разнообразните творчества, идещи от множество различни традиции? И защо трябва да го очакваме от тях?

Източник

Тим Паркс (род. 1954) е британски писател. Образован в Кеймбридж и Харвард, той е автор на 16 романа и множество статии и критически текстове за издания като The New Yorker и New York Review of Books. Тим Паркс живее във Верона, Италия.

Коментари (10)

- 16-10-2011|e-ink

Да не забравяме, че „самият Борхес“ така и не взе Нобел…

- 16-10-2011|Роман Димитров – Не е само Борхес

По времето, когато вече наградата се е връчвала, са били живи Толстой, Чехов, Горки – само от руските писатели, да не говорим за света…

- 16-10-2011|no_blonde

Както и Джон Фаулз не получи навместо Пинтър, както и Бернхард не получи вместо Йелинек, както и Кундера на получи вместо как-се-казваше-онзи-французин.

Нобеловата награда е като Лотарията във Вавилон, за да се позовем на „самия Борхес“.

- 16-10-2011|ivan – Така е…

Така е, но какво да се направи?

Да се закрие – не бива. Някакво „голямо четене“ едва ли ще свърши работа – явно така ще продължава. Да я дадат поне на ЛЛ, че и ние да се погордеем малко.

- 17-10-2011|Яни Милчаков

Какво е литературната награда изобщо, от лавровите венци през древността до милиона на Нобел? Тежката дефиниция гласи: механизъм за институционално легитимиране на литературен авторитет. Тук обаче логично идва въпросът за „легитимността на легитиматорите“. Ефектите от наградата на книжния пазар са относителни, поне това сочат досегашните изследвания и някак завинаги остават в сянката на суетата: речи, фракове, вечерни рокли, писателски поклони, читателски снобизъм „чел ли си лауреата, не си ли О-о-о!…“, критически нагаждания и празнословия, академични наваксвания „трябва да го има в програмата“ и т. н. Статията е много точна като диагноза на двата основни проблема с Нобеловата награда. Първият е салонното ѝ политизиране- с дебело болдиране на „с а л о н н о“ („а, бе, ние наскоро наградихме (плашливия полудисидент-б. м.) Пастернак, разгневихме ушанките в Кремъл, май сега трябва да я дадем и на колхозния пазвантин Шолохов, че да мирясат малко!“). Вторият проблем вече не зависи от Почитаемата Комисия: радикално промененото понятие за световна литература и неговият обхват (няма време за подробности, но те, общо взето, са известни на всеки интелигентен читател). Той без колебания би се подписал под думите на автора за „принципното безсмислие на наградата и нашето собствено безразсъдство, когато я приемаме на сериозно“. Иначе можем да се питаме до Второ пришествие „защо Исмаил Кадаре например още не е нобелист?“

- 17-10-2011|Златко

Е, благодаря, Яни! Не е редно да се обаждам навсякъде, но тоя път наистина се изкефих! Благодаря, благодаря!

- 17-10-2011|Пенка Ангелова

По-скоро бих казала, че Йелинек получи вместо Бернхард, а не обратното, както се твърди тук. Когато Йелинек получи наградата, Бернхард беше вече мъртъв.

А Елиас Канети сам си признава, „вместо“ кого я получава, споменавайки Роберт Музил и Херман Брох и атмосферата на Виена от тридесетте.

Няма абсолютна справедливост и винаги някой се учи от някого.

Нищо не идва от Нищото.

И все пак в Нобеловата награда има някакъв „политически ангажимент“ в най-добрия смисъл на думата.

- 17-10-2011|Весела Великова – Кръгът се отваря

И Нищото може да дойде от Нещото – например нулата!

- 11-10-2012|Гост

Не съм съгласен, Нобелисти да обират наградите, само защото се подчиняват на неписаното никъде право, всичко да бъде политизирано. За мен Нобелистите са предварително избрани и съвсем не са така лесно четимо смилаеми. Това е фарс. Съжалявам.

Нека уважим по-непретенциозните автори,

които се обръщат към необикновено обикновените теми, засягащи по-голям кръг читатели!

Нека уважим живота. Това наистина заслужава Нобелова Награда. Нобелистите да пишат научни трудове.

- 12-10-2012|Гост

Аз пък се питам, не могат ли да разширят периода, през който наградата бива присъдена и след като това ВЕЧЕ е международен трибунал на литературата, да разширят комисията, ама доста да я разширят… Не знам, малко измислено ми звучи като цяло това да са една такава малка група хора.

:(

За Япония отдалеч – Част 2

Автор: Златко Ангелов

Осака, 13 юни

В момента сме на 11 етаж на хотела в Осака, Fraser Residence (Резиденция Фрейзър). Издигнат в самия център на града, хотелът е част от верига, придържаща се към една интересна концепция: стаите са оборудвани с кухничка, пералня и т. н., така че можеш да имаш домашни удобства, има безжичен интернет, уред за ай-под – в момента слушаме Чарли Паркър от колекцията на телефона на Руми – плазмен телевизор, който е абсолютно хай-дефинишън, нощно фенерче и разни тукашни джаджи, които дори не знам за какво служат. Хотелът пак има гореща баня, само че тук е без басейн, а с малко парно помещение. Цената на стаята ни по някакъв странен начин е по-ниска от стаята в хотела в предградието Бункио, която ни бяха резервирали за времето на конференцията: тук е 7,500 йени, а там беше 7,900 (курсът е около 80-85 йени за долар).

Дойдохме дотук на прочутия Шинкансен, или влакът-куршум; от Токио до Осака е около 3 часа. Цената на билета е много висока, но с нашия рейл пас, който си купихме в Айова, наистина спестяваме сериозно. Рейлпас се продава по интернет само на чужденци и може да се купи само ако не си жител на Япония и се намираш извън Япония. На влизане през границата, в паспорта ти се отбелязва, че си турист, и само срещу това ваучерът за 57,000 йени платени от Америка, се превръща в карта за пътуване, която има точно три седмици давност и която показваш всеки път при влизане и излизане от станциите на най-голямата тук железопътна компания, Джапан Рейл. Цената на Шинкансен между Токио и Осака е 20,000 йени, а рейлпасът позволява да се движиш навсякъде без ограничение, където има влакове на Джапан Рейл, а това са главните пътни артерии, свързващи градовете на Япония.

Вагоните на влаковете-куршум са 10 или 16 и са широки, с пет седалки на редица (2 + 3) и широк коридор помежду. Разстоянието от редица до редица е много голямо, така че като си наведеш облегалката можеш почти да се опънеш хоризонтално. Седалките могат да се обръщат, така че компания от шест или четири души могат да седят един срещу друг и да си приказват. Влаковете са два типа: Нозоми и Хикари – Нозоми не спира никъде между главните станции, Хикари спира на няколко места. Ние имаме право на Хикари. Оказа се, че Хикари обаче са по-празни, в нашия вагон имаше по един човек до прозорците и много свободни седалки. Но видяхме, че Нозоми беше пълен до последната седалка. Разписанията са идеални – няма нужда да се бърза, защото влаковете са на по-малко от десет минути.

Осака е подходящо място да пиша повече за храната. На мен лично японската храна не ми харесва – и това може би е другата причина да отбягвам тази тема. Най-точно не ми харесва поднасянето на миниатюрни порции от десетки неща; просто няма основно ястие. Да не говорим, че стомахът ми се бунтува срещу идеята сутрин да ям солена супа и риба с ориз. По време на конференцията в Бункио се хранихме по следния начин. Сутрин в хотела закуска по японски, от която аз можех да ям само салатата от макарони с майонеза. На обяд ни даваха по една бенто-кутия с малки преградки напълнени с ориз, риби, странни зеленчуци, мариновани неща и т. н. Руми умира за всичко това, но аз го изяждам без особен апетит. За пиене навсякъде има зелен чай, хубаво кафе има само в Старбъкс, но пък там е наистина отлично, така че всеки ден поне по един път отиваме в Старбъкс. Вчера изведнъж почувствах, че тук не се яде сирене – страшна потребност имах от българско сирене и трябваше в Старбъкс да си взема сандвич с чедър (единственото налично европейско сирене).

Осака от височината на Умеда скайуок –

южен изглед през движещия се елеватор

По време на конференцията имаше веднъж банкет и два пъти ни водиха на ресторант. Първият беше италиански тип и бяха избрали прошуто и пица, така че се нахраних добре, но банкетът беше от китайски спринг-ролс, малко суши, и клуб-сандвичи, полети с бира или лошо червено вино.

Много интересно беше мястото снощи: типично японско, всяка група седи в отделна стая, масите са на ниско, но под тях има място за краката, за да не седиш със сгънати крака на седалката. Този път имаше много вкусни японски неща, като например пиле териаки и ориз и увито в тънки листа свинско месо. Пие се бира или вино, но те винаги го смесват, особено в края на вечерта, със саке. Сакето има шоколадов привкус, алкохолната му сила е като на виното, но поради бъркотията, лесно те напива. Бяхме и на караоке бар, организиран по японски, т. е., идеално. Групата получава една стая с два телевизора и електронно табло за избиране на песните. Има два микрофона и когато се пусне песен, по телевизора се появява някакъв „подходящ“ клип и думите на песента на японски – хора от групата запяват по двата микрофона. Плаща се за време и се получават напитки, колкото може да се изпият.

Днес влакът ни пристигна в Осака в един и половина по обяд и Руми беше гладна. На излизане от вагона, на самия перон, имаше малка будка с барче, където продаваха супи с макарони. Видях как ги правят. Макароните ги потапят с една замрежена кофичка във вряла вода, сипват ги в купата, след това върху тях наливат приготвения бульон, ситно нарязан лук, царевични зърна, ако искаш едно сурово яйце; една огромна купа нахрани и двама ни.

Осака изглежда съвсем различен град – много по-отпуснат, хората са различни, като физиономии и като облекло. Сигурно ще има интересни неща, плюс специфична храна, за която ще пиша специално.

Осака, 15 юни

Досега пътуването ни минава абсолютно по план и без никакви инциденти. Винаги намираме пътя си, никога не сме закъснели, нито сме забравили нещо в хотелите или изгубили по пътя. Един-единствен път нещо неприятно щеше да се случи, но то беше предотвратено от японската честност и ефективност. Хотелът Шисодоме в Гинза, където беше отседнала нашата приятелка Юкико Хасата (тя ни разведе из най-луксозната част на Токио), започва от 30 етаж нагоре – на това ниво беше ресторантът, където обядвахме по типа бюфет и от където направих някои хубави снимки на Токио. Преди да отидем на вечеря, Юкико искаше да вземе нещо от стаята си и ние с Руми останахме да я чакахме в лобито на хотела седнали на едно от канапетата пред рецепцията. Моят фотоапарат обикновено виси на рамото ми в калъф, който се отваря отгоре. За този калъф е закачен втори калъф, в който държа телеобектива – общо взето нормална тежест, която усещам на рамото си. Юкико дойде, станахме от канапето и взехме асансьора за приземния етаж. Изляхме от хотела и повикахме такси. Таксито приближава, лявата врата се отваря и Руми е вече на път да влезе в колата, когато осъзнавам, че капака на калъфа е отворен и апарата го няма. Едва казал на нея и на Юкико да не влизат в таксито и всъщност само няколко секунди след като трескаво бях започнал да мисля къде може да съм загубил фотоапарата Канън (доста скъп, впрочем), виждам през стъклената стена в коридора вътре да тича един от хотелските служители. Докато разбера какво става, той отваря входната врата и се насочва към нас и ми сочи към моя апарат, който е в ръката му. Почти нямахме време да се притесним. Някой от рецепцията ни е наблюдавал, веднага са видели апарата, който се е бил изплъзнал от отворения капак на калъфа върху канапето, и един от тях е хукнал да ни догони с асансьора от 30-я етаж. Не мога да си представя в друга държава това да се случи по този начин, ако изобщо се случи.

Онзи списък, който започнах, с неща уникални за Япония, досега сигурно щеше да стигне бройката 40-50; реших да не го продължавам, защото самото изброяване щеше да стане банално, но японското умение да се справят със ситуациите по необичаен начин се вижда на всяка крачка. От това, че в обществените тоалетни има закачалки между писоарите да си закачиш чадъра до упътването, на което са обозначени станциите в метрото, така че дори и да не знаеш японски, не можеш да се объркаш; или от това, че автоматите винаги отброяват абсолютно точно рестото, картинките или нумеричните указания са винаги спрямо най-простата схема и веднага става ясно как да действаш и никога не засичат, до безумното спазване на светофарите от пешеходците и колите, които изчакват да завият надясно дори да си едва стъпил в противоположния край на пешеходната пътека – всичко е ясно, чисто, функционално и красиво. Тоалетни има на всяка крачка, така че никога не се налага да се стискаш при продължителното ходене. Също и автомати с различни студени напитки има под път и над път, така че не може и да останеш жаден.

Първия следобед в Осака отидохме до Умеда Скай Уок – две сгради една до друга с височина 45 етажа (173 метра), които са свързани с кръгова пътека за разглеждане на града от високо.

Вчера разгледахме Замъка на Осака, който е бил построен от един от шогуните през 16 век, след което отидохме в Spa World (Световни минерални бани), огромна обществена баня с естествена минерална вода, на четвъртия етаж за мъже, на шестия за жени, на осмия смесен басейн за плуване. Там, всеки на своя етаж, прекарахме два часа, и след това започна едно диво ядене на специфичните вкусотии, с които Осака е прочута. Яденето приключи на осмия етаж на магазина Такашимая, където ядохме прочутите окономияки в малък ресторант.

Трябва да отбележа две особености, свързани с хората. Първата е, че всеки се забавлява по улиците или в заведенията, пълно е с хора, светлини, шум. Но нито веднъж не срещнах лице, което да изразява агресия, така както срещам в нашия свят. Всички изглеждат добронамерени и се веселят в своята компания, по своя си начин, но всеки отстъпва път или място, всеки ти се усмихва или просто не ти обръща внимание. Изобилието от стоки и храна е направо невъобразимо и хората изглеждат задоволени и със самочувствие. Един-единствен бездомен човек видяхме да спи на улицата. Сякаш няма бедни. И сигурно има връзка между тази задоволеност и липсата на агресия у хората. Добих впечатлението, че японците съзнават, че са постигнали това изобилие със своя труд, и просто му се радват и го ползват.

Деца обядват на кея на пристанището в Осака (типична за Япония картина)

Коментар: Добронамереността, или видимото отсъствие на агресивност по лицата и в телесния език на хората, е наистина уникална черта на японския характер. Естествено и там има подземен свят, банди, които си съперничат за територия, и квартали, където е опасно да се разхождаш нощем. Но те са много малко. Те са изключенията. Статистиките показват, че в Япония кражбите и убийствата, т. е. социалното насилие, така характерно за западните демокрации, Русия и мюсюлманския свят, са забележително малко.

Същевременно, Япония е едно хомогенно общество. В Япония няма имиграция – или поне тя се свежда само до браковете с чужденци. С една дума, няма пришълци, които да търсят да установят своята религия и култура тук и, в процеса, неизбежно да влязат в конфликт с местните общности. Поради това и няма етнически малцинства. Ако има някакви социални противоречия, те са между хора, говорещи един и същ език, наследили една и съща история и обединени от едни и същи стремежи.

Работа на социолозите е да установят има ли връзка между хомогенността и добронамереността. Работа на психолозите е да анализират механизмите, които водят до липсата на агресивност, която е видима и повсеместна. Но след като бях в Япония – без оръжие, без предразсъдъци и без намерение да оставам там – не виждам кой би могъл да намери аргумент срещу факта, че отсъствието на социално напрежение е продукт на самородната японска култура.

А що се отнася до това, че хомогенността води до еднообразие и консерватизъм, ценности отхвърляни от радетелите на човешката пъстрота и освободеността от норми и социални зависимости, които характеризират западния свят, не бих спорил. Всеки отстоява онова, на което принадлежи. Японците, за разлика от нас, не изглежда да претендират, че са най-напредналата демокрация на земята.

Впрочем, моето възхищение от Япония не се посрещна с възторг от приятелите ми американци, с които споделих впечатленията си.

Втората особеност е, че не можах да видя по улиците нито един автомобил, който да не е лъснат до блясък или да има следа от удар. Вярно е, че автомобилите са най-малко ползвания транспорт в Япония. Влаковете между и вътре в градовете, както и велосипедите по улиците на градовете се ползват с непозната за нас честота. Колелата се карат по тротоарите, между минувачите, с изумителна ловкост, и със сигурност са повече на глава от населението отколкото в Холандия. Но има автомагистрали и камиони и коли по широките булеварди. Както разбирам, почти няма задръствания. Чистите коли се паркират в невероятно тесни места – къщите са малки и няма място за гаражи – най-честото паркиране е под навес, който е над единствената свободна площ между две къщи и на такива места видях коли паркирани с потресаваща точност на сантиметри от стените. Много БеЕмВе-та и почти няма Ауди; тук-там Мерцедеси. Хората от японската мафия карат Мерцедеси и Хамъри, черни, и се забелязват веднага. О, шофьорите на такси в Токио освен бели ръкавици, носят и папийонки.

Готов съм да препоръчам хотела, в който сме отседнали на всеки, който идва в Осака. Първо, имахме малък инцидент при чекирането. Ние бяхме резервирали студио и се оказа, че нямат студио за непушачи – както ни обясни момичето, понеже не сме отбелязали дали сме пушачи или не (запазването стана чрез интернет). Готова беше да ни даде студио за пушачи. Руми обаче се запъна и каза, че по правило хората трябва да бъдат смятани за непушачи, щом не са отбелязали предпочитанието си, и че иска да ни дадат стая за двама на цената на студио. Момичето се смути, но настоя, че не може. Причината, която изтъкна, ме шашна: другите в същото положение, каза тя, се съгласяват да вземат студио за пушачи и не е честно за вас да правя изключение. Но жена ми остана непреклонна и, след около 2-3 минути разговор, отвътре се появи мениджърката. Момичето ѝ обясни ситуацията и тя, макар и без удоволствие, но и без видимо раздразнение, веднага ни даде стая за двама на 11 етаж, за която платихме по тарифата за студио. Стаята е идеална, има кухничка с прибори, чинии и други кухненски неща подредени по японски в шкафове, има собствена пералня, телевизор, радио за ай-под, достатъчно пространство за куфарите, гардероби за окачване и за бельо, безупречно чиста баня и върховен изглед към града. На втория етаж, освен споменатата парна сауна, има стая за гостите с всички компютърни уреди и малка библиотека и гимнастически салон. Закуската, включена в цената, е на партерния етаж в заведение, което иначе предлага испански тапас. Най-голямото предимство на резиденцията е, че е разположена удобно до всичко, което би интересувало един чужденец в Осака и до централна станция на метрото.

Хората в Осака са по-разнородни, по-хипарски изглеждащи, изобщо по-интересни и не така формални както тези в Токио. Сякаш Осака е град за душата, докато Токио е град за ума. Младите момичета са облечени много женствено. Много от тях носят черни чорапи до над коляното и къси панталони, така че откриват бедрата си. И както Руми първа отбеляза, това ги прави много сексапилни. Ученичките навсякъде в Япония са облечени в чорапи до под коляното и полички и си изглеждат като деца. Но точно тази разлика, покритото коляно, което позволява на бедрото да се очертае при младите жени, е наистина предизвикателно сексуална.

На попадналия в Япония европеец с чувствително око не може да убегне една дълбока разлика между градските пейзажи на Западния свят и на Япония. Разликата е в това, че тук всичко във външното и вътрешното пространство е много по-красиво и това е състояние, което те обзема от самото начало без да разбираш какво е то точно и защо е така. И постепенно си даваш сметка, че в Япония чувството за красота – за това че предметите, лицата, улиците, градините, буквално всичко, до което се докосва човек, трябва да е красиво и фино – е присъщо на всички хора. То е може би по някакъв начин вродено или изработено с вековете, но започваш да го усещаш и колкото повече го наблюдаваш, толкова повече разбираш каква съществена част от японската душевност е. На нивото на архитектурата то се изразява в градоустройството, във формите на високите сгради, шосетата, улиците, двуетажните къщи. На нивото на природата – в градините и в съчетанието на цветята и цветовете. На нивото на човека – в облеклото и как поддържат лицата и косите си. На нивото на магазините – във витрините, в дизайна на продуктите, в подредбата на стоките по рафтовете, също в това как се увиват нещата. За всяко нещо има изработен ритуал, всичко се прави до последната подробност, т. е., до усмивката, с която ти връщат парите, подават пакета и те изпращат на входа.

Шогунският замък и отвътре, и отвън е комбинация на форми и цветове, които те пренасят в миналото, но в същото време ти позволяват да се насладиш и на настоящето от високо или в градините около него. Водата около стената на замъка се поддържа кристално чиста. Сливовата градина е оазис на гъста, сочна зеленина, мостчетата над водните пространства са от лакирано дърво, подходът от замъка към станцията на влака е очертан с дървета и зеленина, отпред е дъгата на хотел Ню Отани, после се качваш на перона на една гара на Джапан Рейл, която ми напомни гарата в Борущица, в Тревненския балкан – беше тиха и зелена, сякаш загубена на края на света. До пристигането на влака.

Вътре в замъка са подредени картини от битките, които са свързани с историята му – прочутите японски гравюри, които освен това се прожектират на една стена като диапозитиви в различен мащаб. Те издават една войнственост и жестокост – заобиколен си освен това с ризници и мечове, но също и с оригинални писма, писани от самия владетел, който е живял в замъка. Питам се как тези толкова войнствени хора постепенно са се превърнали в днешните мили и любезни жители на Япония, които са горди с онова, което са постигнали. И които, въпреки катастрофалното цунами от преди три месеца, не показват никакви признаци на отчаяние или страх. Напротив, репортажите във вестниците описват стоицизъм и решителност нещата да продължат както досега. А това значи да се строят красиви небостъргачи, магазините да са претъпкани със стока, градините да бъдат красиви и съзерцателни и от високо, докъдето ти стигат очите, да виждаш очовечена градска среда.

Съзнавам, че пиша набързо, много неща все още не съм дообмислил, други сигурно не описвам съвсем вярно, но мисля, че спонтанността е важна. Признавам, че за първи път моята система от стандарти е объркана и ми трябва време, за да вместя японските неща в тях – или да си променя системата. Но вдъхновението е силно! Освен всичко, никога не съм си представял, че ще дойда дотук и то без никакви очаквания, а ето че изведнъж съм в тази предизвикателна държава и всичко надминава собственото ми въображение.

Петстотин годишно дърво в сливовата градина в шогунския замък, Осака

Киото, 17 юни

Вчера напуснахме чудесната си резиденция в Осака и за 15 минути с влака Шинкансен бяхме в Киото. Тук сме настанени в риокан, традиционен японски хан. Обаче спим на традиционно европейски легла. Иначе старото дърво, малките стаи и модерните удобства са японски. Поради местоположението си обаче цената на стаите е най-висока от всичко досега, с изключение на Century Southern Tower в Токио. Странно, че тук за първи път тоалетната е без промиващата пръскалка – много готино приспособление, впрочем, с което човек свиква бързо – но пък водата се пуска сама след като станеш от чинията. Също в банята един и същ кран обслужва мивката и ваната с душа. Когато човек се къпе всеки ден на различни места, непременно обръща внимание на крановете и смесителите на топла и студена вода. И в тази толкова необходима на човечеството джаджа японците са най-изобретателни, моделите смесители са направо съвършени по функция и дизайн.

Повечето японци знаят много слабо английски. Които го разбират, почти не говорят. Но вчера на гарата в Киото влязохме в такси на човек, който дори не знаеше латинската азбука. Аз му показвам адреса на риокана от своето копие на интернетната страница, но личи, че той нищо не вдява. Нашето произношение пък на японски сигурно нищо не му говори. Но малко по малко той усети къде искаме да отиваме и се обади по телефона на своя диспечер. И след няколко минути чакане, оттам му изпратиха по Джи Пи Еса (Global Positioning System) дестинацията и маршрута. Беше близко. На едно друго такси, което взехме от центъра към риокана, пък показахме на картата къде е, и той се оправи.

В Киото най-ползваният обществен транспорт е автобусът. Но градът има взаимно перпендикулярни улици, като американските, и веднага се ориентираш. Казаха ни, че японците отбягвали чужденците, например в метрото ставали, когато бял човек седне до тях. Стори ни се само веднъж, че това се случи с нас в един доста пуст вагон. Но пък няколко пъти хора, които говореха малко английски, се обръщаха към нас да ни упътят. В автобуса вчера, когато Руми попита за крайната спирка шофьора, а по говорителя съобщаваха спирките само на японски, девойката на предната седалка, която беше чула въпроса, се обърна към нас когато спирката наближи да ни подскаже да слезем. Също в Осака, метрото за гарата имаше за крайна спирка една станция, която беше две станции преди гарата и видяхме, че всички слизат без да разберем, че са били предупредени за това по високоговорителя. Една жена специално спря на вратата да ни покаже, че трябва и ние да слезем. Просто имам чувството, че сме наблюдавани – от една страна да не нарушим правилата, от друга, да не се загубим, от трета просто от добро чувство.

Каменна градина в Киото

Най-впечатляващо от всичко обаче е, че вече на три пъти хора ни спират на улицата да ни питат дали се нуждаем от нещо. И след това ни благодарят, че сме дошли.

Коментар: Когато се прибрахме у дома, студентката от Йокохама и някои от колегите на Руми изразиха в имейли специални благодарности, че в такова трудно за Япония време не сме се отказали да я посетим. Явно не става дума за загуба на пари от намалелия туризъм, а за накърнена национална чест. Японците (както и аз, впрочем) смятат страха от радиация за преувеличен и приемат като лична обида, че толкова много чужденци се въздържат да посетят страната им. През цялото време на нашето пътуване нивата на радиация бяха безвредни – не че проверявах, докато сме там, но прегледах статистиките впоследствие – но почти всеки ден имаше малки трусове. Японците са се научили да живеят с тях и не им обръщат внимание: животът, който са си уредили, е толкова хубав. Но той е уреден в борба с природните стихии. И ако срещу земетресенията са измислили как да се борят, убеден съм, че предстои да измислят и как да предпазват земята и хората си от цунами.

Нека най-сетне кажа нещо за храната. В трите града има невъобразим брой ресторанти от най-различен вид и категория, но в Киото те са може би най-много на глава от населението. Най-много са японските, но почти толкова сякаш са и китайските. Ние избрахме обаче един малайзийски, който беше чудесен, и веднъж вечеряхме в прочут от години ресторант за унаги, за когото трябваше да си запазим маса предварително.

Тайната на успеха на един ресторант е в умението да предложи нещо уникално, по-различно от останалите. Дори в приготвянето на суши и сашими има разлики – макар че общо взето е все риба. Но няма да забравя нашия хранителен поход във вторник в Осака. След банята, обядвахме към три и половина в едно малко местенце – не повече от осем стола – с унаги. Това е парче от змийорка, разрязано на две и опечено на скара с териаки сос. Слагат ти го върху ориз и соса се просмуква в ориза. Отделно има настърган джинджър и ядеш от него колкото си искаш. Адски вкусно съчетание: унагито, което просто се топи в устата, заедно с джинджър и ориз в терияки сос.

След това влязохме в нещо, което може да се уподоби на кръчма – изакая – защото се предлагат и напитки. Но пак основното е рибата. Това заведение беше много изискано, приятно декорирано и осветено. На бара имаше човек с каскет, който си сипваше уиски от бутилка. Пак нещо уникално: постоянните клиенти си купуват бутилка и тя им се пази, докато свърши, надписана и поставена на специален рафт. Решихме да опитаме известното ни от филма японско уиски Сънтори – нищо особено – с мезе сашими от риби, които, увериха ни, са местни и уловени същата сутрин. Наистина имаше разлика в сравнение с многото други сашими, които сме яли. Рибата беше поднесена върху лед, с листа от японския босилек, който има много силна и приятна миризма, различна от тази на нашия. След това поръчахме други риби, наредени върху друг вид листа и с вариант на соевия сос.

Вървяхме по пешеходната Дотонбори и нейните пресечки, където правят окономияки и такояки. Млади сервитьори пред почти всеки ресторант стоят с плакати и ти предлагат да влезеш. Най-сетне спряхме на един уличен щанд да ядем такояки. Това е тесто с мляко, което се поставя в редици от кладенчета върху голяма метална плоча поддържана постоянно нагрята. Във всяко кладенче се поставя по парче октопод. Напръскват се с подправките и след това с две шпатули съдържанието на всяко кладенче, което отдолу се е запекло, се обръща ловко и така се получава топка. Това е такояки. Поръчваш си осем или десет, или колкото ти се иска, поливат ги с майонеза и с две пръчици започваш да си ги ядеш. С това върви бира и трябва да кажа, че японската наливна бира е много добра. Яденето е доста мазно и нездравословно, но неудържимо вкусно.

Пак ходихме насам-нататък, правихме снимки и най-после към осем и половина отидохме да ядем окономияки на осмия етаж на магазина Такашимая. Предния ден на Скайуока, от където правих снимки на Осака, бяхме попаднали случайно с ескалатора в подземния етаж, уреден като автентични стари улички с малки японски ресторантчета, и бяхме влезли в едно от тях, което предлагаше окономияки. Та вече знаехме вкуса и можехме да сравним. В тези заведения масите имат нагревателна плоча, а на подобна плоча, но по-голяма, работи готвачът. Всичко започва с изливане на няколко лъжици от смес за палачинки – точно каквато е и българската смес – върху горещата плоча и, докато тя се запича, върху нея се сипва онова, което си избрал: скариди, октопод, бейкън или пиле, голямо количество ситно нарязан праз и подправки. След това отново се сипва от сместа и питката се обръща, за да се опече от другата страна. Майсторство е в умението да я изпечеш точно до необходимата консистенция. Когато е готова, се намазва с терияки сос от двете страни, обръща се няколко пъти и ти се донася, като малко преди това плочата на твоята маса е включена и нагрята. Това пази окономияки-то топло, докато го ядеш. Дават ти се чиния и шпатулка, за да си отрязваш и, разбира се, вездесъщите пръчици.

Вечер по Дотонбори, в центъра на Осака (където ядохме такояки)

Дотук добре, но е толкова вкусно, че не можеш да спреш да ядеш. Първата вечер Руми поръча и нещо, което е смес от макарони и кълнове със скариди и бейкън, и което, заедно със соса, ти се изсипва върху нагрятата плоча и започваш да го ядеш, докато то се грее и малко по малко соса се втвърдява. Това и за двама ни беше още по-вкусно от самото окономияки. Та окономияки в префинения ресторант беше по-малко вкусно от първото, автентичното. Обаче самите окономияки бяха по-дебели. И понеже бяхме яли много, взехме си остатъците в кутия и обядвахме с тях на другия ден в хотела. Готвачите са много готини – случихме на двама, които бяха явно стари пушки в занаята, знаеха как да общуват с клиентите – ти през цялото време ги виждаш как работят и те могат да си приказват с теб.

Друга кулинарна магия са огромните подземни магазини за готови храни – във всеки универсален магазин има такъв подземен етаж, пълен (меко казано) с щандове за всякаква храна за в къщи. Също и щандове за сладкиши. Блясъкът, тълпата, изгледът на нещата по витрините трябва да се видят, всеки опит за описване ще ги подцени. Най-първия ни ден в Токио бяхме в такъв и доста срамежливо ядохме от един щанд за здравословни храни. Но сетне разбрахме, че истината е в това да си опиташ от най-пърженото и най-подправеното.

Един обяд през последния ден в Токио на деветия етаж на Такашимая беше пък в макробиотичен ресторант, но например вчера в Киото влязохме в един такъв магазин и си взехме: Руми кутия със суши, а аз два вида салати, едната от скариди с майонеза и макарони, а другата две огромни скариди, парченца бейкън и мариновани гъби от четири вида, мини царевички и всичко това в слизест сос. Седнахме отвън да го изядем, защото вътре няма места за сядане, освен ако има някои малки кафенета. Кафето тук е винаги отлично, впрочем, и то не само в Старбъкс. В сладкарските магазини предлагат много добър баумкухен: по-добър от този, който веднъж ядохме в Чикаго в една полска сладкарница.

С две думи: японците ядат добре. Тяхната местна кухня няма да ми стане любима, макар че унаги (за съжаление никой в Америка не прави такова унаги), суши и сашими ще ям винаги. Китайската кухня и малайзийската обаче стоят много високо в собствената ми класация.

Киото, 18 юни късно вечерта

Има нещо странно в това, че на 65-ия си рожден ден съм в Япония. В Киото – място пълно с будистки, т. е., зен храмове. Като погледна назад, 65 години ми се виждат много. 1946 е твърде далеч назад във времето. Като погледна напред, 65 ми се виждат все още малко на брой, недостатъчни.

Днес беше мек ден с променлива облачност, прекаран в съзерцание. От частния храм Гинкаку-джо, принадлежал на един от шогуните – победител в онази битка край Замъка на Осака, за която вече споменах – до комплекса от масивни храмове с най-невероятно могъщата порта, наречен Нан-Зен-джо, води една тиха пътека покрай канал с бавно течаща вода. Наречена е Пътеката на философа, защото преди около век по нея е вървял всеки ден един учител по философия в местния колеж. Над голяма част от нея висят клоните на стари вишни. Представете си ги в месеца на пролетния цъфтеж! Под пътеката водата в канала тече бавно и упоително, а на места има отклонения към стари гробища. Пътеката минава по хълмовете, които ограждат Киото откъм север и е на самия край на града. Ту върви край мистериозна стара гора, ту криволичи между махали с малки къщи и храмове с японски градини зад високите огради. Кварталът е за богати хора, но тук-там има миниатюрни сладкарници и кафенета. По пътеката почти не срещахме хора.

Златният храм в Киото

Да, странно е, че Япония толкова ми харесва и съм тук след 65 години живот. Да не би да имам корен тук? Питам Руми и тя не може да отговори. Никой не може да каже нищо със сигурност. Мога да твърдя само онова, което сетивата ми възприемат. И ето че надвечер взехме автобуса да отидем до ресторанта „Огава“ на майстор готвача Огава Коджи.

Бяхме го локализирали още предната вечер, но въпреки това пристигнахме десет минути по-рано. Вечерта беше топла и задушевна. Ресторантът е на една дълга улица, Киамачи, по която има само ресторанти, барове и кръчми. Докато се чудехме как да убием десетте минути, направихме двайсетина крачки нагоре по улицата и Руми видя до една врата надписа Pub на английски и спонтанно каза „дай да изпием по нещо.“ Влязохме.

Вътре нямаше никой освен кръчмаря, възрастен човек с посребрена късо подстригана коса. Малко си приличахме с него. Барът беше една масивна дъбова дъска, столовете бяха също тежки, от японски дъб. На стената стъклените лавици бяха пълни с триъгълни стъклени мензури – като декантерите за вино – само че два пъти по-малки, пълни с кехлибарена течност. Човекът ни каза, че това са напитките на неговите постоянни клиенти.

Нямаше нито бърбън, нито сингъл-малцово уиски. Но въпреки това Руми каза, нека останем. Поръчахме си Балантайнс, с лед. Кръчмарят натроши леда, сложи го в чашите и наля от бутилката на око. Видях, че на една от лавиците зад него има няколко тестета карти и попитах дали клиентите играят в кръчмата. Да, каза той. Типична японска кръчма ли е това? Да, типична.

Отстрани Руми видя две лавици с книги и попита, ама и четат ли вашите клиенти? Той се засмя и каза, да, четат. Говореше завален английски, но ни разбираше добре.

Както отпивахме от питието, той взе едно от тестетата с карти, разгъна го пред нас без нищо да каже и извади поповете на отделна купчинка. Прибра останалите карти и след това помоли Руми да си избере един от поповете. Тя избра поп купа. Той постави на бара манилов плик, тъмно жълт, и каза, че в него има също четири попа. Тогава накара Руми да постави попа купа с лице към нас между останалите три попа, обърнати към плота на бара. Тя го сложи между втората и третата карта. Човекът извади от плика четири карти със същите гърбове, но двойно по-големи по размер и показа нареждането им. Попът купа беше обърнат към нас на същото място, на което го беше поставила и Руми върху бара. Ние възкликнахме от изненада и Руми го попита как прави този фокус. Той каза на английски че е ESP, екстрасенс. До този момент не беше се усмихнал нито веднъж.

След малка пауза, човекът взе друго тесте карти както са в пакета си и сложи пакета на бара пред нас. Каза на Руми да си представи, че е избрала една карта, да я назове на глас и след това да я постави във въображаемо тесте с лице към нас. Думите си придружи с жестове на ръцете. Тя избра дама пика, но помня как направи пауза между думата „дама“ и „пика“. Той правеше жестове като че ли всичко това става с истински карти. Тогава извади тестето от пакета и бавно започна да го разгъва пред очите ни. Всички карти бяха с гръб към нас, единствено дама пика беше с лицето си.

Оставам на вас тълкуването. Руми беше абсолютно шашната. И цяла вечер не престана да се опитва да си обясни как така този човек е проникнал в нейния мозък и ѝ е наредил да избере точно онази карта, която той е подготвил предварително в тестетата.

Свършихме питието си и точно в седем влязохме в ресторанта. Оказа се миниатюрно пространство, не повече от осем на шест метра, в кремава светлина и махагонова мебел, с бар извит като дъга и осем стола. Менюто беше френско, фюжън на френска кухня с японски вкусове. От дългата страна на бара имаше пет места, от късата три. Нас той ни постави на ъгъла, по-точно на завоя – Руми седна на късата, а аз на дългата страна. Това е важно, защото откъм нейната дясна страна седяха двойка японци, които можех да наблюдавам без те да забележат – виждах ги в профил. Мадамата беше не повече от 30-годишна, висока, може би по-висока от Рада[117], изящна, с голи рамене и дълги пръсти, с лице прилично на Афродита. Най-вероятно модел или проститутка за скъпи клиенти. Беше от онези японки, от чийто вид ти пресеква дъха. Мъжът беше на средна възраст, много сериозен на вид, с правилни мъжествени черти, и лек корем като на човек, който е свикнал да си угажда. Те приказваха малко и ядоха същото каквото и ние, но малко по-бавно от нас. Към края, малко преди да станем, видях как под плота на бара той ѝ подаде пачка йени от по десет хиляди, захванати със зелено ластиче. А малко преди да видя това, между Руми и мен се размениха следните реплики: (Руми) „Не е ли странно, че ще отидат да легнат след вечеря?“ (Златко) „А защо не допуснеш, че са били легнали преди вечеря?“ Предаването на парите потвърди версията за „преди“ и сякаш разсея съмненията ми дали младата красавица е модел или проститутка. Впрочем, може и да е била и двете. Вечерта отново постави въпрос, на който нашите сетива не можеха да дадат отговор. Продължихме да си живеем с недостатъчната информация за света: най-обичайното човешко състояние. И не станахме по-малко щастливи.

А щастливи бяхме от това, че сме заедно тази вечер и че можем да си позволим да опитваме екзотично приготвени ястия. Тя избра шест-блюдно меню, аз – осем. Не съм в състояние да ги опиша, твърде стар съм, за да се науча да разпознавам подправките и начините на приготовление, твърде просто и еднообразно сме се хранили през целия си живот и се страхувам, че възторгът ми би бил прекалено неоправдан, понеже нямам база за сравняване. Ето списъка, за онези, които разбират: 1. Fois gras with apple sauce; 2. small pieces of squid, unagi, red pepper, a wedge of a fig, on a plate with spots of Japanese sauce; 3. sea urchin on a fish canape with jelly and mayonnaise; 4. lobster bisque; 5. fried white fish with potatoes, small tomatoes, egg, and anchovies; 6. Beef stew – беше миниатюрна купичка от парченца телешко с мини-картофчета и се сетих за българина посетител на Япония, описан от един наш приятел, който се питал защо в тази държава няма месо с картофи:-); 7. Japanese lake fish risotto rolled in a cabbage leaf; 8. Duck confit (Z) or beef tenderloin (R); 9. Curry sauce with rice – from the chef; 10. Coconut cream with Japanese beаn ice-cream; 11. Coffee with fig pie (Z) or parfait pastry (R). Бутилката френско розе 2008 беше много добро, но на ръба на презряването – реколта 2009 би била идеалното вино. Всичко беше вкусно и изискано, поднесено от готвача по непринуден начин, с обяснения по френски маниер. Руми го усети, че е много суетен и непрекъснато го хвалеше, при което той се разтапяше в самодоволна усмивка.

На излизане от ресторанта, около 9 вечерта, отидохме да видим какво става в онази pub. Надзърнахме през пердето на вратата. Старият кръчмар седеше на един от столовете на бара с гръб към нас. Съвсем сам.

Пишейки за тези странни неща, за които нямаме достатъчно информация, си мисля за онези мои дъщери и приятели, които вярват в свръхестественото и прераждането. Пишейки за храна и ресторанти, си мисля за дъщеря ми, която току-що отвори ресторант в Рио де Жанейро. Пишейки за Япония, си мисля за всички вас и ми се иска отново да се съберем някъде, макар и за една седмица, както бяхме през миналата година на същия този ден

На всички ви благодаря за чудесните пожелания!!

Модерната гара на Киото

Нарита, 21 юни сутринта, от лобито на хотела

Преди да взема автобуса от хотела за летището, изпращам ви няколко снимки от най-свещените зен места в Киото: Златния храм, Кинкаку-джи, и Храма на съзерцанието, Риоан-джи. Красотата и спокойствието на тези две места са наистина вълшебни, въпреки че има доста посетители. Градината с камъните е най-зен мястото на всички зен религии: Риоан-джи. Всичко 15 камъка, поставени в пространство от 25 на 15 метра.

Знам, че на никого от вас не му е до Япония сега, но не мога да се въздържа да не кажа, че това е страната, която изглежда най-напреднала в най-важни аспекти от живота и човешкото състояние. Дано се видим скоро – но първо ще видите албумите със снимки на Интернет. Храната не мога да ви изпратя, за съжаление – но беше великолепна. На мен японското хранене няма да ми стане любимо, но е интересно да с опита всичко.

Всекиму пожелавам да дойде тук и да изпита онова, което преживяхме ние. Токио е най-страхотният град на света, в това нямам съмнение и го казвам без никакви уговорки. Лично на мен ми допадна Осака, като удобно място за живеене и преживявания. Киото е стар и грозен град, с изключение на храмовете. Така че, за който не обича да гледа старинни сгради и религиозни паметници, нищо няма да е интересно. Може би гарата, която е едно архитектурно чудо. Много хубаво място е Кобе: модерен град, в подножието на планини и това му придава особен чар. Но Токио!!! Това е място, където всеки модерен човек би се чувствал прекрасно да работи и да живее.

Моят любим камък от зен-градината в Риоан-джи, върховния храм на зен будизма

Коментар: Накрая трябва да призная, че знаех малко повече за Япония, отколкото заявих в началото. Но пребиваването ми там всъщност потвърди убеждението ми, че всяко знание за Япония отдалеч си остава повърхностно.

Преди четири години шефът на Катедрата по спешна медицина в Айовския университет, д-р Ерик Диксън, един забележителен лекар и администратор, както и прекрасен човек, ме нае да му помагам в писането на научни публикации. Неговият централен интерес беше съсредоточен върху пионерския проект да се въведе метода за повишаване производителността в заводите за автомобили измислен от Тойота и известен под имено Lean[118], в Центъра за спешна медицинска помощ. Поради социологическото ми образование от Канада, аз бързо се превърнах от задкулисен писател на статиите, в съавтор.

Работата с д-р Диксън беше изключително интересна и творческа. Покрай нея прочетох доста неща за Тойота и автомобилостроенето в Япония. Неговият център постигна големи успехи в прилагането на Leanи заедно публикувахме една голяма статия в най-престижното американско списание за спешна медицина Аnnals of Emergency Medicine, която излезе през 2009. От тогава до сега нашата статия е между 25-те най-често сваляни от интернета статии на това списание – и всяко тримесечие аз получавам имейли, потвърждаващи това място.

На път към дома, от летището в Денвър, където беше второто ми прекачване след излитането от Нарита, написах на своя приятел следния имейл:

Скъпи Ерик,

Препращам ти имейла, с който отново ни съобщават, че и през последното тримесечие нашата статия е била между 25-те най-сваляни от Аналите.

Връщам се от Япония, където бях за три седмици като придружител на жена ми, която чете лекции в три токийски университета. Япония е забележителна страна и Токио е може би най-динамичния и красив град в света. Ако не си ходил, горещо ти препоръчвам да отидеш. И като попаднеш там, няма начин да не те удари същото прояснение, което удари и мен по отношение на Lean и целия почин той да бъде въведен в други държави извън Япония. А прояснението ми се състои в това, че Leanможе да бъде ефективен и дълготраен инструмент само ако системата, в която се прилага, е била замислена, изпълнена и ръководена от японци.

Не се съмнявам, че ще се опиташ да отхвърлиш този извод и че, за да те убедя в правотата му, би трябвало да ти обясня надълго и нашироко защо стигнах до него. Но казано най-общо, това е народ с качества съвършено различни от другите народи по света и по отношение на ефективност, дисциплина, работна етика и лоялност японците ми изглеждат ненадминати. Lean може да работи успешно и да бъде установен за постоянно само в ръцете на японски работници.

Прощавай, че говоря така прямо. Но дори и да не се съгласиш с мен в момента, сигурен съм, че един ден, след много години на напразни усилия – защото е факт, че дори твоя собствен център изостави Lean след като ти напусна – ще си спомниш за този мой имейл и ще се съгласиш с мен.

Но онова, което направи ти, да опиташ да въведеш Lean в САЩ и то в системата на здравеопазването, си беше, без всякакви уговорки, акт на голяма смелост и новаторство.

Текстът е публикуван първоначално в списание „Съвремнник“, кн. 3/2011.

Публикува се в „Либерален преглед“ с разрешение на автора.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Коментари (15)

- 17-10-2011|Златко
Цитат:

Докато разбера какво става, той отваря входната врата и се насочва към нас и ми сочи към моя апарат, който е в ръката му. Почти нямахме време да се притесним. Някой от рецепцията ни е наблюдавал, веднага са видели апарата, който се е бил изплъзнал от отворения капак на калъфа върху канапето, и един от тях е хукнал да ни догони с асансьора от 30-я етаж. Не мога да си представя в друга държава това да се случи по този начин, ако изобщо се случи.

Точно същото нещо ми се случи и на мен, само че познайте в кой град по света?

София! И то не някога отдавна, в полумитичните времена на „честни хора и добър господар“, а това лято, 2011 г.

Имахме среща с колегите от едно време в ресторанта на Ректората (тази година правим 25 години от завършването) и когато свършихме и си тръгнахме, младото и прекрасно момиче, което ни обслужваше през цялото време, ни настигна тичешком, за да върне забравения вътре в залата фотоапарат – моят. Който при това не е от най-загубените, макар и да не е професионална машина.

Така че, спокойно. Светът винаги е по-голям, отколкото си мислим, и много често най-неочакваните неща се намират точно под носа ни.

За младите хора, четящи „Прегледа“, които евентуално си търсят свестни и добри партньорки: бегом към Ректората, ако вече не е прекалено късно…

- 17-10-2011|Златко

Адаш, когато преди 15 години бях в Сеул, Южна Корея, успях да се наслушам до пресита на истории, представящи Япония и хората ѝ по един напълно противоположен начин. Но това са исторически обременени неща, също както е исторически обременена представата за немците, по неизбежност.

А инак, завиждам ти, наистина. Завиждам ти за тази толкова неопорочена от живота способност да се възхищаваш – дори и когато на самия мен това ми изглежда някак наивно – на неща, ситуации, природни картини и хора, които за мен си остават напълно недостъпни, поради вълчето ми късогледство (или детинство, което не винаги е нещо добро – нали знаеш колко зли могат да бъдат децата понякога?).

Халал да ти е дарбата, адаш! Кътай си я, пази си я, цени си я – тя те прави, поне според мен, истински интересен и ценен човек, ако и за осъзнаването на това да е нужна близост, която липсва на читателите тука, та комай те недолюбват, защото не те познават. Човешка работа, майната им!

- 18-10-2011|Златко

Странна работа, този текст не ме оставя на мира и ето – дори ми се наложи да скокна от леглото рано сутринта, за да не изпусна мислите, които бръмчат из главата ми вече от няколко часа насам (такива са нощите ми нерядко, факт). И това се дължи, няма как да не го призная, най-вече на усещането за, извинявай адаш, неправдоподобност на оценката за страната и културата Япония, която ме лъхва от този текст.

Познаваме се вече достатъчно и това е най-важната причина да си позволявам тази критика. Истината обаче е, че съм силно впечатлен от текста, защото той в такава огромна степен се различава от собственото ми преживяване – също туристическо, но и подплатено с дългогодишно четене, а и гледане на десетки, вече може би стотици филми (следя тамошното кино с яростно любопитство от доста години насам) – на Азия и нейните далекоизточни култури.

С две думи, ето собственото ми мнение: както навсякъде другаде по света, така и тук в края на краищата клишетата се оказват верни, поне що се отнася до цялостната картина на едно или друго общество. А клишетата за далечноазиатските страни са, че това са изключително затворени, почти непроницаеми култури, в които човек може да прекара и цял живот, без да бъде приет от тях в каквато и да е „човешка“ степен. В смисъл – там могат да се печелят добри пари, може да се води интензивен професионален живот, може да се постигне изключително много в професионалната област, но за „живот“ в смисъла, който тази дума има за българите, тоест нещо, което се живее в интензивна близост с различно широк кръг от приятели, не може да става и дума (отчасти това важи за всяка чужбина, разбира се, но в Азия измеренията на „чужденското“ отчуждение са убийствени). Имам двама доста близки познати (единият от тях – най-добрият ми приятел) – които прекараха дълги години в Южна Корея. Близкият ми приятел напусна страната след десет години живот там, най-вече защото никога не успя да се почувства „у дома“ в какъвто и да е смисъл на думата (Авраме, поправи ме, ако греша). Другият, който е странна порода американец – от тия, които не желаят дори да мислят за връщане в страната си – все още продължава да живее в Сеул, но мечтата на живота му е да дочака заветния момент, в който ще може грабне българската си булка и най-после да се спаси от южнокорейския рай в някое по-разбираемо кътче от света (източна Европа например).

Самият аз прекарах само две седмици в Сеул, през 96-та, но те ми бяха повече от достатъчни. Прекарал съм вече много голяма част от живота си в чужбина, но такова усещане за чуждост и неприемане още никога не бях изпитвал. Наблюденията ти за любезността и динамичността на тези общества се повтарят и от моя опит, адаш – но, за разлика от теб, на мен и през ума ми не е минавало някога да видя в тази любезност нещо повече от интерес към различното. Различното, повтарям! И в това за мен е ключът към пребиваването в едно такова общество – ако щеш се разчекни на четири, там винаги си оставаш различен. Това беше първият и единствен път в живота ми, в който придобих някакво усещане за това какво ли значи да бъдеш черен. Излезеш на улицата – и върху тебе по някакъв начин тегне нещо като огромна сянка. Хората просто те зяпат, макар че никога не можеш да ги уловиш директно: по някакъв начин повечето от тях успяват да извърнат погледи преди това да е станало нахално (прочутата азиатска любезност, данкешьон). Често-често се случва да те заговорят, най-вече защото се движиш из туристически ареали, а това е предпоставка за идентификацията ти като нещо любопитно, току-що дошло от някъде другаде. Английският по улиците на Корея е също толкова загубен, колкото и в Япония, предполагам, но студентите и добре образованите хора го говорят без проблеми (същата работа като у нас, с други думи). Хората са сърдечни и непринудени по един много особен начин (Корея, доколкото разбирам от Аврам, се различава от Япония – и дори Китай – в сериозна степен, защото династичните управления тук не са били толкова многовековно-непребродни, колкото това е било в другите две страни; впрочем, за това след малко). Но това се отнася най-вече до самите тях си – ти, от друга страна, си оставаш винаги обграден от непроницаема стена от любезност. Забрави флиртуване, забрави всякакви опити да свалиш набързо някоя гадже – всичко е като под стъклен похлупак, гледаш и се облизваш, защото тамошната красота е наистина убийствена, ако и постигната чрез много труд (според статистиките корейските жени прекарват средно по час – така май беше – на ден пред огледалото, за да се гримират). Лицата са буквално застинали под килограми пудра, но в такова съвършенство, че понякога направо се радваш, че не можеш да стигнеш до тях: ами после?! Мъжете се движат с отсечени, войнишки движения, разговорите помежду им приличат на справки в генерален щаб, поне за несвикналото око на нашего брата. Машинката трака безотказно и произвежда мучо, мучо доларс, но само те си знаят с какво го заплащат (не е виц това, че корейските мъже не искали да излизат в отпуска, защото това ги водело до депресии – когато не бачкат, просто няма какво да правят, защото в семействата си са напълно чужди, ако са нещо по-различно от абстрактната опора, която печели хляба, но която никой не вижда вкъщи).

Толкова за личните ми впечатления (сигурен съм, че тук има достатъчно много хора, прекарали в Азия повече време от мен – ако искат, нека и те се обадят). А инак, ако ми бъде позволено да стигна до любимите си ненаучни обобщения, азиатските култури ми се привиждат като връх на айсберг, на който ние се дивим и чудим, без да можем да забележим огромната планина, която се намира под него. И тази планина носи името „традиция“. За хора като нас българите, които са израсли в общество, напълно лишено от каквато и да е аристокрация (включително и от аристокрацията на духа), е почти невъзможно да си представят какво означава да живееш в общество, което през по-голямата част от модерната си история е било доминирано от застинали, неподвижни и тормозещи прогреса йерархии. В известен смисъл те са нашето огледално отражение – ние сме хаос и непредсказуемост, те са подреденост до степен, в която за чужденеца е трудно да диша. (Впрочем, нашето е не само лошо: несвикналостта с йерархии ни прави диви и непредсказуеми, но пък и мощно адаптабилни – колчем сме попаднали в някое чуждо общество, което ни предлага по-здрава основа за живот и развитие, без да бъде толкова непроницаемо като азиатските, ние веднага се приспособяваме и повечето от нас просперират, стига да имат нещо в главата си). Китай и Япония – за да вземем двете най-значителни култури от далечна Азия – са били буквално сковани от собствените си аристокрации, които са прекратили почти напълно технологическото, а може би и културно развитите на страните си – чак до средата на 19 век („отварянето“ и на двете страни бива насилствено извършено от западни сили: Великобритания започва опиумните войни в Китай: 1839–1842 и 1856– 1860, докато известното посещение на американския комодор Пери и конвенцията от Канагава, която бележи отварянето на Япония след близо 300 години на херметическа затвореност, датира от 1854 г.)

Какво означава това за съвременността? Според мен: мощна икономическа ефективност отвън и културна непроницаемост – отвътре. Съгласен съм да приема всякакви упреци в ненаучност, тъй като едно толкова генерализиращо обобщение вече звучи подозрително дори и за собствените ми уши. Но посланията, които ме достигат от там, като собствен опит и опосредствана информация (книги, филми, преса), непрекъснато потвърждават това ми усещане, особено когато става дума за Япония. Както вече казах в един предишен коментар: ами ако то си беше толкова хубаво и лесно да се живее там, както как тъй досега не им се е изсипал на главите половината от останалия свят, както това става в Америка и Европа, ами всички ги оставят да си живеят необезпокоявани в техния си азиатски рай? Не ще да е токова изящна и красива картинката, поне когато човек се спусне отмалко под повърхността, ами май доста голямо жило е скрито отдолу – любезно и безпощадно. Това е собственото ми усещане. И разбиране.

Голямото изключение от това правило може да се окаже обаче Китай, и то по една напълно неочаквана причина: комунистическото управление. Имам пред вид това, че Мао и приятелите му изглежда са успели наистина да изтръгнат из корен тамошната аристокрация (нещо, което никога не се е случвало в Япония, включително и след Втората световна война, която се разминава на японската аристокрация с няколко символични жертви, предадени на военните трибунали). Веднага уточнявам, че намирам това за нож с две остриета, тъй като покрай династичната аристокрация е унищожена и голяма част от аристокрацията на духа, без която не може да се развива никое общество. И все пак, в нашето време, което е толкова силно зависимо от липсата на сковаващи йерархии в бизнаес, култура и всичко (нека не бъркаме това с българския нихилизъм – едно е да няма външни йерархии, съвсем друго е да няма и следа от самодисциплина, плюс „майната им на всички!“ като национално мото)… та, в нашето нетърпящо йерархии време, изкореняването на носителите на азиатската традиция комай може да се окаже най-голямото благо, което Мао е подарил на сънародниците си (защо в Русия това е довело до най-невероятния хаос, който човек може да си представи, си остава за мен загадка, от която мога да се измъкна пак само с помощта на клишета: това славяните сме, братко…) Във всеки случай Китай, за разлика от Япония, а може би дори и Корея, изглежда като страна, която е много по-готова да възприема от Запада не само технологиите, но и моделите на културно поведение (нямам пред вид точно Джаки Чан, ако и той да е нелош пример за китайската адаптабилност), че дори и хората. Шанхай, във всеки случай, май бил нещо като международен, космополитен град, в който с малко повече късмет дори би било възможно да се живее.

Авраме, стискам ти палци!

- 18-10-2011|Златко Ангелов – Чарът на Япония

Адаш, всичко казано от теб в двата последни коментара (първия приемам като закачка) е интересно и важно. И легитимно. И в голямата си степен вярно (първия вдигнат палец на дългия ти коментар е моя). Но понеже това е публичен форум, ще кажа само онова, което може да интересува публиката. Ние с теб можем дълго да си говорим насаме за тези неща.

Навсякъде, където е било възможно в пътеписа, съм подчертавал, че става дума за повърхностни впечатления – за ПОСЕЩЕНИЕ. Дори формата, която избрах – като имейли до децата ми – говори против всякаква амбиция за социологични обобщения. Изборът ми се дължи на следните две дълбоки осъзнавания.

1. Откак започнах да пътувам по света – а то стана след отварянето на България през 1989 – осъэнах, че във всяка друга държава, в която не съм се установил да живея, съм само ПОСЕТИТЕЛ. А посетителят а) във всяка страна е уважаван и б) може да види само повърхността. Ако си прави изводи за нещата, то е поради знания натрупани от преди, но човекът с критичен ум не си позволява да ги абсолютизира, защото съзнава, че му липсва локално знание. Локалното знание се придобива само от ЖИТЕЛЯТ. Аз имам локално знание за България, Канада и Америка, сега започвам да придобивам таков за Испания. В традицията на пътеписите, където англичаните са водещи, е да се правят аналогии с познатото и това ги прави интересни. Посетителят, който пътува от страна на страна, е като пчеличката, която събира прашец от цвят на цвят и го превръща в мед (текст), който носи вкуса на далечното. Но нищо повече. В този смисъл, в днешния свят, когато „пътуванията“ са главно във виртуалното пространство, т. е., светът изглежда на хората измамно по-достъпен, да опишеш посещението си означава да предадеш субективните си възприятия, които отсъстват от интернета. Аз нямам претенция за нещо повече от това да предам удоволствието си от посещението в една страна, която, макар и далечна, е много видима, защото има постижения, които я поставят на някакъв връх.

Изрично съм подчертал на няколко места, че нямам намерение да ѝ стана жител – едно, че аз избирам да съм жител на страни, където инстинктивно усещавм, че мога да придобия локална култура (и бих препоръчал този подход на всеки, който иска да се установи извън родната си култура, за да избегне разочарованията и неуспеха на твоя приятел в Южна Корея), и второ, защото японците не приемат никого отвън да стане вътрешен; и не е наша работа да ги съдим за това. Що се отнася до „различието“, в главата на Велко за мита за етническата толерантност на българите, много образно е показано как именно българите се втренчват в „различните“ (това лято аз самият бях обект на такова зазяпване в моята родна България, но го разбирах и не го вземах навътре). Т. е., аз не бих вменявал на японците вина за това, че ме караха да се чувствам като ВИДИМ чужденец. Това си е тяхна страна и, като посетител, аз трябва да уважавам местните порядки и обичаи и да търпя всичко, което си е местно и вероятно служи на местните за нещо тяхно.

2. И тук идвам до второто осъзнаване. То дойде от приспособяването ми към културата на Америка, където вече не съм посетител. Аз съм там жител, принадлежа в определена степен. И то се състои в това, че изказванията и оценките ми за всичко – отделни индивиди, малки или големи общности, страни – се освободиха от присъщата ми преди (и проявена от теб в горния коментар) осъдителност. Английското понятие, непреводимо точно, е judgmentalism. Противоположното понятие не е непременно неутралност, но става дума за умението да изкажеш мнението си за същността на човека или групата без да изхождаш от някакъв предварителен постулат, предразсъдък или позиция, без да прилагаш твоя judgment. Казваш или пишеш от гледната точка на системата, в която съществува явлението или човека. Груб пример за judgmentlism е онова, което тук често предизвива твоите протести: критикувай текста, а не автора му. Което не значи да нямаш своя преценка (judgment) или гледна точка.

За Япония аз имам свое мнение, преценявам я от моята гледна точка, както и осъзнавам дълбоките конфликти, исторически особености и други фактори, които, както във всяко друго общество, определят живота на японците. Но аз нямам право да ги изказвам, когато говоря за Япония публично, на базата само на посещението си. Мога обаче да опиша нейните хубави страни, които НАИСТИНА съществуват. Те не са плод на моето въображение или на моята екзалтирауема натура. Значи ли, че те трябва да бъдат премълчавани в името на „комплексността“ или само защото зад тях стоят конфликти и консерватизъм, които на нас не ни харесват? И между другото, аз имам приятели европейци, които живеят в Япония и са напълно щастливи.

Последно, в тази връзка, аз си позволявам да критикувам и изследвам само най-близките си хора – роднините и приятелите – първо, защото само тях познавам най-добре, познавам ги системно, така да се каже, и второ, защото ги обичам, т. е., тяхното благосъстояние е и мое, ангажирам съм с тях. Или, в контекста на този коментар, познавам тяхната локална култура и аз самият съм част от тази култура. Резултатът от това е, чe моето активно отношение (commitment) довежда до резултат само в този случай – иначе си е просто критикарство заради самото критикарство.

Азиатското чудо за нас ще си остане екзотично, защото ние можем само да го посещаваме. Ала в екзотиката има чар и красота, на които не можем да си забраним да се възхищаваме.

- 18-10-2011|Illa

Моля за извинение, че насочих палеца си надолу под коментара на единия Златко. Междувременно се появи коментиращият коментар на другия Златко, чиито аргументи до голяма степен съвпадат с моите и вдигнах палец нагоре.

Така е, в Япония чужденецът винаги си остава гайджин. Трябва да имаш вътрешната нагласа да приемеш този си статут, за да пожелаеш да живееш в Япония. Стига, разбира се, да се сдобиеш със съответното разрешение. В Япония няма голяма имиграция не защото няма наплив, а защото японците имат рестриктивна имигрантска политика. В курса ми по японски имаше много французи и германци, които правеха всичко възможно, за да получат заветното разрешение за работа и да останат в Япония. Доколкото знам, успяха само двама французи, женени за японки.

Между другото, статутът на гайджин си има и своите предимства. Едно на ръка, че понякога човек и в родното си село може да се усеща като чужденец. Всичко зависи от собствената ти нагласа да приемеш или не, включително възможността да бъдеш отхвърлен. Не виждам защо азиатците трябва да бъдат порицавани, че имат по-различни представи от нас за добро и лошо.

P. S. Бях В Япония около половин година като турист.

- 18-10-2011|Аврам

Благодаря на двамата адаши за интересната дискусия. Харехаса ми и статията и нейния коментар макер че имат различна оценка. Ентусиазмът на Златко е естесвен и неподправен. Винаги има смисъл от пресни очи и ум освободен от предразсъдъци. Нямам пресни впечатления от Япония (имам няколко дни в Токио през 1993 г.), но имам усешането че бих възприел страната по подобен начин, като човек който е за кратко време там и може само да ѝ се любува и да се учи. В този смисъл опитът в Азия е доста асимтеричен – в Корея десет години, в Китай една година и Япония – кратко съприкосновение. Бих разделил възприятията на чужденец в тези общества на три нива отразявайки битието на пребиваването – кратко посещние, работа за известно време и „оставане“ в страната за дълго време, ако не и до края на живота. Това, което мога да обобщя от опита си в тези страни е, че за първите две нива човек може да намери достатъчно от което както да се възхищава така и да се разочарова. Третото ниво е най-проблематично. Както Злати отбелязва, Корея и до голяма степен Япония са изградили непроницаеми стени, които не допускат „чуждото“ в „общността“. От трите източноазиатски страни Китай е най-близо до западните (най-общо казано) общества като нагласи и общуване, но това не означава автоматично че продължителното живеене тук е безпроблемно. Просто Китай е твърде голямо и разнообразно общество, което предлага по-вече нива и канали за човешко интегриране. Цялата тази „схема“ обаче е доста крехка защото както възприемането на тези страни така и опита в тях е изключително индивидуален и може да чуете противополижни меннения за едно и също нещо. Например важно е какво „правиш“ в тези страни и какви цели и мечти имаш. Някои могат да живеят години там без да „вдянат“ просто защото са решили по една или друга причина, че няма смисъл или не ги интересува; те дори не правят усилие да се адпатират или да учат език например. Други могат да искат от все сърце „интеграиране“ само да стигнат до разочарованието на „мисия невъзможна“. Трета група (в която включвам себе си) цени и харесва много неща в Азия но няма намерение да се слива с местната култура отчасти заради осъзнаването на невъзможността на такова интегриране. Спазвайки тази дистанция и знаейки „мястото“ си фактически създава по-голям шанс за близки отношения и интегриране на корейци и не-корейци (чужденци), японци и не-японци, китайци и не-китайци.

- 18-10-2011|Златко

Радвам се на тази дискусия, защото комай ще успеем – по изключение – поне веднъж да си поговорим, без да се налага по някое време да си грабваме шапките и всеки да хваща накъдето му видят очите… При всички случаи различните мнения, ако само бъдат изразени по човешки начин, обогатяват картината, понякога значително. Тъй че, благодаря отново на всички, голямо удоволствие ми е…

- 18-10-2011|Златко Ангелов – Да продължим

Адаш, прав си, че това стана нещо като показно за цивилизована дискусия. Но тогава нека не спираме дотук. В идеалния случай ти би трябвало да признаеш залитанията си и да кажеш с кои неща, казани от другите трима след теб, си съгласен и с кои не. Аз от своя страна мисля, че във всеки пътепис, покрай екзотиката, читателите могат да видят или усетят неща, чрез които да погледнат на своето битие по нов начин. Стига да искат.

Едната страна на медала е как България изглежда в очите на посетилите я чужденци. Интересно е дали могат да се намерят пътеписи за България днес, които освен да се прехласват пред нейната всепризната красота и лицемерно гостоприемство към чужденците, да се взират в нейните проблеми и социално-психологически особености. Това ще покаже дали има чужди писатели, които не възприемат моята позиция на неосъдително и доброжелателно описание, а искат да намерят проблеми и да ги изложат, въпреки че не са отвътре на локалната култура. И ако има такива, да видим успяли ли са да напипат съществени неща. Явно книгата на Капка Касабова „Улица без име“, поръчана ѝ от пътна агенция в Англия, не може да влезе в тази категория. Капка си е „локална“ писателка, дори и да пише на английски.

Другата страна на медала е да се запитаме има ли аналогии между нещата, които аз съм забелязал в Япония, и нещата, които са характерни за българите като група, наблюдавана добронамерено и безпристрастно от един пишещ човек. Първо, кои ще бъдат най-добрите неща, които този човек ще забележи? После, дали веднага ще му направят впечатление дълбоките кризисни състояния, които ние, пишещите откъм локалната култура, непрекъснато обсъждаме и към които сме душевно ангажирани? Не е безинтересно да се разбере дали такъв пишещ събрат ще иска да похвали България и да разпространи нейни качества, които могат да служат за пример без да се задоволи с клишето, че става дума за Източна Европа и за онова място, което е дало на света ужасния израз „балканизация“? С една дума, това би било интересен опит българите да се огледат пред огледалото на някой непреднамерен външен човек, който няма да ги преценява, няма да ги съди и да се вайка за тях, а ще ги види без грим или предразсъдъци.

Не на последно място е любопитно да се види как българските читатели биха реагирали на такъв пътепис. Особено като се има превдвид, че пред вратите на България няма опашка от имигранти и е немислимо да се търсят категориите, описани от Аврам по-горе. Значи един външен нблюдател би трябвало също да обърне внимание на този факт, че а) никой не се е засилил към тази държава, въпреки че няма поставени никакви стени и б) нашата е държава, която не предизвиква страх и негодувание от „азиатщината“, каквито предизвикват Япония, Корея и Китай.

Мен на се престанали да ме дразнят репортажите в западните медии за България, които се появяват САМО когато там се случи нещо криминално, абсурдно, ужасно или смехотворно. Но има ли друго – ДА! – и има ли КОЙ да го покаже – НЕ!? Но още повече ме дразни факта, че любимото ми българско сирене в Америка и Западна Европа се нарича гръцка фета. Както и любимата ми мусака, която самите гърци са признавли пред мен, че идва от България, се продава в гръцки ресторанти като гръцко ядене, както и спанакопитата, която е баница със спанак, е известна на всеки американец като знаково ядене за етническата гръцка кухня. Става дума за неумението на българите да рекламират себе си по света: както да изнесат своите неща и да ги утвърдят в съзнанието на света именно като български, така и да покажат хубавите си черти пред чужденците, които, екзалтирани както аз бях от Япония, да пишат за тях в своите екзотични пътеписи за България. Без да е национализъм, такъв един стремеж би показал национално самочувствие от най-доброкачествен характер.

Японците го имат в изобилие!

- 19-10-2011|Златко

Разбира се, адаш, с удоволствие. Най-кратко казано: абсолютно съм съгласен с твоята позиция, че трябва да има място за всякакви видове наблюдения над непознати страни и региони – такива, които се опитват да предадат само непосредствените впечатления от дадено посещение, както и други, които се опитват да се базират не само на информацията, подадена от собствените сетива, а търсят някакъв вид проникване „под повърхността“, за което, разбира се, вече е необходима по-задълбочена подготовка (допълнителна информация, опити за повече контакти с хората от съответната култура и пр.) Тук става дума за елементарна свобода на избора и, доколкото резултатите са лишени от някакъв остър уклон, всички видове пътеписи са добре дошли.

Онова, с което – надявам се разбираемо – не мога да се сългася – е думичката „judgementalism“. Оттук и въпроса, който се появи в главата ми, след като прочетох последния ти коментар: самият ти се дразниш силно от повърхностните, лишени от задълбоченост и познания за локалната култура репортажи, които се появяват в западната преса за България. Мислиш ли, че ако те бяха хвалебствени, това би ги направило по-приемливи или по-истинни, само защото не са враждебно настроени? И не е ли, в края на краищата, целта на всяко писане да слезе в някакъв смисъл под повърхността на нещата, да се постигне едно представяне, което показва на хората версии за света, които самите те евентуално не биха достигнали без него?

Опитай се да се абстрахираш от собствения си пътепис, който е чудесен пример за спокойно, лишено от фалш и напрежение общуване вътре в едно семейство. Като такъв той е наистина великолепен и ние трябва да му отдадем дължимото. Важно е обаче да не прекрачваме определена граница и да не се опитваме да търсим в този текст нещо повече, примерно някакво меродавно представяне на Япония и нейната култура. Надявам се, че ще се съгласиш с тази оценка, защото тя наистина ми се струва лишена от judgementalism. Хубава, мека и спокойна поредица от писма до семейството, описваща едно великолепно, изпълнено с приятни преживявания пътуване. Самият аз бих казал, че тя представя в много по-ясна светлина самия теб, отколкото, примерно, Япония. В някакъв смисъл това изглежда се отнася до всичко, което пишем всички ние (също и до моите коментари, примерно:)).

- 19-10-2011|Иван Рангелов

Тази „дискусия“, която виждаме тук по-горе, е наистина нещо много типично за съвременни български интелектуалци, откъснати (или по-точно: самооткъснали се) от собствения си народ (независимо дали са „адаши“ или не)… Тези интелектуалци са винаги готови с часове и с умиление да разглеждат разните причудливи особености на някой далечен народ (в случая – японския) – а когато случайно стане въпрос за собствения им народ (българския) те просто се проебразяват. и винаги скачат да търсят (и съответно – да виждат) в него (в народа) само всичко най-негативно, най-“опасно“, най-“антисъвременно“…

Ето например, виждаме по-горе, че и Аврам признава: „Корея и до голяма степен Япония са изградили непроницаеми стени, които не допускат „чуждото“ в „общността“.“

Добре казано – изглежда, когато говорим за Корея и за Япония, е уместно да използваме именно такива думи. Виж, съвсем друго е, когато говорим за България, и особено за Българите – тогава, естествено, всичко това щеше да бъде изречено с възможно най-заклеймяващите, ама международно-заклеймяващи, думи: „шовинизъм“, „дискриминация“, „ксенофобия“ (на каквато тема, впрочем, вече сме виждали предостатъчно статии тук, в това „списание – „Либерален преглед“)

Но като цяло, да, вероятно не си струва да сме прекалено критични – все пак има нещо положително във факта, че тези интелектуалци са способни поне към един народ (японския) да се отнасят без непременно да го обсипват със всички възможни най-лоши думи, които се въртят из главите им… Остава да си пожелаем, че все някога същите тези интелектуалци ще успеят да погледнат по същия начин и към някой друг народ (а след време – току виж успели да погледнат по същия разумен начин дори и към собствения си народ…)

- 19-10-2011|Златко Ангелов – повторение за онези, които не са прочели

Г-н Рангелов, Вие изглежда сте писали коментара си преди да прочетете моя последен постинг, където ясно казвам следното (подчертаното са директни думи за това, че мисля много хубави неща за родината си):

„Мен на се престанали да ме дразнят репортажите в западните медии за България, които се появяват САМО когато там се случи нещо криминално, абсурдно, ужасно или смехотворно. Но има ли друго – ДА! – и има ли КОЙ да го покаже – НЕ!? Но още повече ме дразни факта, че любимото ми българско сирене в Америка и Западна Европа се нарича гръцка фета. Както и любимата ми мусака, която самите гърци са признавали пред мен, че идва от България, се продава в гръцки ресторанти като гръцко ядене, както и спанакопитата, която е баница със спанак, е известна на всеки американец като знаково ядене за етническата гръцка кухня. Става дума за неумението на българите да рекламират себе си по света: както да изнесат своите неща и да ги утвърдят в съзнанието на света именно като български, така и да покажат хубавите си черти пред чужденците, които, екзалтирани както аз бях от Япония, да пишат за тях в своите екзотични пътеписи за България. Без да е национализъм, такъв един стремеж би показал национално самочувствие от най-доброкачествен характер.“

- 19-10-2011|Златко

Най-късно от времето на Сократ насам гражданите на всяко общество, намиращо се в затруднения, са търсили всевъзможни виновници за тежкото си положение (под вечното валидното мото: „всички други, само не и самите ние“) – и по принцип са ги намирали, а в отминали времена, и унищожавали. Имената на потърпевшите са легион, но общо взето те винаги са идвали от редиците на това, което господин Рангелов така радушно обобщава с думичката „интелектуалци“. И логиката винаги е била една и съща – всеки, който си позволява да ни казва, че сме си виновни сами, е ВИНОВНИКЪТ. Дали ще го прави като Сократ, показвайки ни, че се мислим за знаещи, а всъщност не знаем нищо, или като Коперник, Бруно и Галилей, които ни казват, че не можем да се доверяваме на сетивата си, или пък, в по-ново време, като множеството хора, които се опитват да насочат погледите ни към самите нас, показвайки ни собствените, ако и с вековна давност, национални заслепения – всичко това е без значение. Ние притежаваме солидното достойнство на колективно споделяното усещане за добродетел, която има право да се защищава. Логиката на всичко това е великолепно уловена от Ницше в една кратичка фраза: „Добродетелта“, казва философът, „си има своите дребни привилегии. Например – да добави своето собствено, ако и мъничко, снопче дърва към кладата на осъдения“.

Само че… във времената на всеобщо преселение, физическо и духовно, вече никой не може да каже кой всъщност е осъденият и кой – палачът. Така че, за всеобщо разочарование или облекчение, хората като господин Рангелов вече са лишени от дребничката си, но в отминали времена решаваща привилегия: днес кладата е само виртуална, и осъденият най-хладнокръвно заявява директно в лицата им, че не е в състояние да изпитва към тях нищо повече от презрение. О времена, о нрави!

- 20-10-2011|Аврам

По повод коментара за Златко Ангелов: макар и рядко, натъквал съм се на пътеписи за България от чужденци. Със Злати имаме общи приятели от Бостън, които са публикували неща за България в САЩ. Тяхната представа е пречупена през фокуса им на антисемитизма (освен българите само датчаните са спасявали евреи Европа в порядъка на хиляди). Тези приятели разправят на цял свят колко сме толерантни (организираха и семинар в Харвард през 90-те години). Познавам един японец българист, който живя дълго време в българско село. Това е професионално занимание а не туризъм, но беше доста положително настроен. В Корея медиите са публикували и излъчвали материали за дълголетниците и други „екзотични“ страни на България.

Няколко думи за хомогенните източни култури. Те изглеждат хармонични и подредени но другата страна на този ред е национализъм ако „континиюма“ на общността се засегне по един или друг начин. В Япония живеят стотици хиляди корейци – потомци на мобилизирани работници от корейската колония по време на Втората световна война. Вече трето поколение те нямат японско гражданство а специален статут… Корейците често се възприемат за „жертви“ (корейския полуостров винаги е бил атакуван и често завлядяван) и имат основяния (ако искаш да скараш два народа започни да говориш за история..). Но ако на корейците им се даде възможност те също биха се превърнали в малки „колонизатори“; стотици хиляди корейски войници участват във Виетнамската война и американци са отбелязвали техния висок „killing ratio“…

В същото време, винаги трябва да си даваме сметка, че тези общества се променят, както всички по света. Когато отидох в Корея през 1993 година освен американските военнослужащи, чуженците наброяваха няколко хиляди. Сега са един милион – това е революция в хомогенна Корея.

- 06-11-2011|Иван Рангелов

Виждам, че по-горе разпореждащият се с този сайт (Златко) за пореден изпада навън от действителността, използвайки „евро“-аргументи:

„И така, защо думата „Европа“ (Европеизация) поражда в главите на хората едни определени образи, а думата „Балкани“ (Балканизация) – съвсем други?“

За негово съжаление обстановката се променя твърде бързо и аргументите му остаряват с всеки изминал ден: тези дни вече стана ясно – след срещата на Г20 в Кан – че „Европа“ (с „мъдрата“ си и безспорно „европейска“ политика) вече се е докарала дотам, че самата еврозона като цяло сенуждае от помощ от МВФ (а само допреди няколко години само страни, водили крайно неразумна политика изпадаха в такава зависимост от МВФ – днес обаче в това положение се оказват вече не просто отделни провалилили се страни, а целият блок, наречен „еврозона“…).

- 28-09-2012|Николай Вълканов

Уважаеми, Златковци! Скромното ми мнение е, че и двамата сте прави, а малките различия или допълвания в позициите ви се дължи на различията в културната среда в която е протекъл и се е формирал усетът ви към различното. Колкото и да са западни демокрации едно е разбирането за различност в САЩ, а друго в Германия. Толкова по вашата дискусия. Пиша ви за друго, което е повече в подкрепа на автора на материала за Япония, т. е. на първият Златко. През далечната 1993 г. бях за десет дни в Япония и то в двата града, които е посетил и Златко-Токио и Осака. Аз съм актьор и посетих тази страна като участник в куклен спектакъл, които играхме на чист японски език. Репликите в спектакъла бяха преведени и наизустени от нас чисто по „папагалски“ начин, без да знаем нито дума японски. Играхме по три представленив във всеки от градовете. Повярвайте ми, никога в 30 годипният си актьорски живот, смея да кажа успешен и богат в творчески смисъл, не съм се чувствал толкова звезда, колкото в Япония. Големи, възрстни хора, младежи, деца ни чакаха след представленията на тълпи за да ни поздравят, да вземат автографи, да се снимат и докоснат до всеки от нас. Нямах възможността да се докосна до разнообразието на японската кухня по финансови причини, но за тия десет дни в сърцето ми остана завинаги обичта на японците към моето изкуство, благоговението им пред стойносното и красивото и тяхната неподправеност и естесвеност. Тогава нямаше интернет и сега използвам случая да им благодаря и да им се поклоня дълбоко и по български!

Митът за етническата толерантност на българина

Автор: Велко Милоев

През 2006 година – когато столичен вестник ни подари за Трети март карта на Санстефанска България, а същия ден на огромен митинг партия „Атака“ обяви похода си за сваляне на правителството – се случиха още някои събития в най-новата история на българския национализъм. В няколко града се изостриха напреженията около циганските махали, стигна се до сблъсъци, а станаха и два-три нетипични инцидента с оскверняване на джамии. Направи се третият за кратките години na демокрация – и най-успешен дотук – опит за президент да бъде избран националпопулист. По-точно, един от петимата кандидати от този род или вид стана втори и взе на балотаж една четвърт от народния вот.

Обаче официалните говорители на обществото, които малко по-рано бяха хиперреагирали на шеметния възход на „Атака“ до основна парламентарна сила, този път предпочетоха да видят, че чашата е наполовина пълна, а не наполовина празна. Предпочетоха да се зарадват, че победителят бе победил „с много“, та победеният бе обявен за „едно малко нищо“. Обясниха, че Фюрерът изразявал разочарования, а не националистически амбиции.

Това е вярно. Вярно е обаче за всички националпопулизми, които успешно прерастват в етнически конфликти. Не мога да разбера как някому 600 хиляди гласа изглеждат успокоително малко – не заради размерите на България, не дори заради съвсем приличните шансове разделенията в обществото да продължат да се задълбочават. А заради опита на съседите ни – че след първата гръмнала пушка „невъзможното“ до вчера става кошмарна реалност днес.

***

Впрочем спорът за чашата е непродуктивен. В България явленията на национализма, патриотизма или на толерантността и солидарността някак идват и минават на вълни, които задържат вниманието, доколкото са някаква промяна в сивото лично и обществено битие или доколкото някои кръгове намират макар и временен интерес в тези вълни.

А през цялото време по разни нива и етажи от съзнанието на голяма част от народонаселението битува гордостта, че сме едновременно любещи отечеството патриоти и снизходително-благородно, традиционно и народопсихологически толерантни към другите. Особено когато другите ги няма наоколо. Или поне когато не натрапват присъствието си. И ако не са прекалено многобройни. И прекалено различни. Като циганите. Или като турците…

***

Предлагам на читателя да закрие с длан следващите редове и да помисли – с кои от срамните грехове на европейските национализми или балкански верски фанатизми ние, българите, не сме се оцапали?

Следват кратките ми, субективни отговори, а аргументите са пръснати нататък из текста.

***

Имали сме времена на всенародни шовинистически подеми, пели сме – в непознато днес единство – кръволочни песни за враговете – съседи, размахвали сме знамена, кръстове и ножове. Напред!

Страдали сме от принудителни изселвания, но и сами сме правили етнически прочиствания, палили сме села, избивали сме цивилни през войните.

Провеждали сме асимилационни планове с насилствени покръствания и възродителни преименувания.

Кое ни е уникалното?

През Втората световна война, като съюзници на хитлеристите, сме заели ред елементи от идеологията и общественото устройство на националсоциализма, включително антиеврейски закони.

После заемаме пролетарския интернационализъм и коминтерновските възгледи по националните въпроси.

Вече във времената на демокрацията заехме от развития свят и неонацизма в уличните и парламентарните му форми.

Заехме същевременно от Америка и Европа една култура на неправителствени правозащитници на малцинствата, мнозина от които обаче тъй често говорят само от позицията на универсални принципи, без сетива за реалностите и сложностите в живота, та голяма част от обществото ги възприема с подозрение, като компрадорска интелигенция.

***

Когато става дума за грехове и тъмни петна в националната съдба, една естествена защитна реакция е да се каже, че това не се е случило. И тъй като и според учебниците някои лоши неща не са се случили, в тази глава ще има повечко примери, вероятно слабо познати или съвсем непознати за неспециализирания читател. Годините на комунистическо възпитание пък са засилили една универсална нагласа – отместването на вината. Ще каже някой и по повод примерите ми от горните редове – ама това не е народът, това са кривици на управляващите тогава, или на елитите, както се казва днес… Аз пък ще попитам опонента си: в парламента по времето на Богдан Филов, приел Закона за защита на нацията, или в Политбюро на Тодор Живков, провело последния възродителен процес, българи ли са седели или китайци?

Равносметката излиза проста и нерадостна – не сме пропуснали шанса да воюваме и освобождаваме, да митингуваме и да се опияняваме под знамената на който и да е актуален …изъм, не сме останали безгрешни в никоя комай от масовите националистически лудости на Европа. Сещам се за два плюса само и не ги подценявам ни най-малко. Българите не са извършили организирани и широкомащабни изтребления на „други“. Второ, за разлика от съседна Югославия, нямаме все още в съвременната си история, след разпада на Системата, въоръжени сблъсъци на етническа основа.

Но имаме потенциал.

Преди няколко години един български поп, известен с активната си позиция и действие по етно-религиозните въпроси, даде за столичен вестник експресивно, образно, но и много точно според мен описание на въпросния потенциал. Цитирам го по памет. „Етнически сблъсък? Дайте ми две каси ракия, няколко стари пушки и десет хиляди лева и до сутринта Кърджали ще пламне.“

Допускам, че на читателя не му се вярва толкова лесно да стават белите. И в моята Босна не са вярвали, че съседи, живели заедно сто години, заедно вдигали къщи и сватби, празнували заедно Коледа, Байрам и Първи май, ще почнат да трупат пушки и бомби в мазетата. Не са вярвали до последно, че войната идва – като че ли напук на здравия разум, на новините по телевизията и на народната мъдрост – чак докато мечката, заиграла в двора на комшиите, не влязла и в техния.

***

Това невярване всъщност не е ирационално, а основано на сериозен личен и колективен опит – толкова добре си живеем, кой може нещо да ни направи? Традицията на добросъседство между различните е може би също толкова характерна за нашите народи на Балканите, колкото и враждите, та заслужва малко вглеждане. Цели книги могат да се напишат (и пишат се, но уви, рядко) за безбройните примери на етнически алтруизъм в несекващите ни раздори – турчин помогнал на българин или обратно, сърбин спасил босненски мюсюлманин или обратно… От тия примери има да се черпи много морал и упование, но погрешно ще е да ги туряме на масата като козове в полза на някаква уж традиционна етническа толерантност. Благодеянията най-често произтичат от старо познанство, приятелство, съседство, т. е. става дума за една дълга патриархална традиция на взаимопомощ, при която религиозната или етническа различност на съседаотива на втори план, зад взаимната изгода и зад повелята на родовия морал. Пак историята на балканските конфликти и размествания на населения ни е дала много примери, как пришълецът, заселникът, бежанецът се оказва нежелан сред „своите“, подозрително гледат на него „братята“ от същата вяра и кръв, свикнали със старите си комшии. Познавам доста разпръснати семейства в следвоенна Босна и историите им, независимо от кой народ са, си приличат по едно – за староселците бежанецът е втора ръка човек.

***

И така, толерантността или враждата са в душите и в гените ни?

Започнах да пиша тази глава в квартал Абисиния на село Ездимирци, Трънско, България. Според една от селските легенди името Абисиния дошло от някакъв негър, чер арапин, пленен по фронтовете на Първата световна война, вероятно на Южния фронт, и по прищявката на съдбата озовал се в този затънтен и беден планински край. Необичайната гледка на чужденеца оставила дълбок отпечатък в паметта на селяните, че и в местната топонимия.

В Абисиния се замислих колко всъщност шансове – особено в по-новата история – е имал нашият кръстопътен народ да общува с другите, да развива т. нар. етнокултурни взаимодействия. Повече или по-малко са били тези възможности в сравнение например със съседните народи – дето също се изживяват да са били, че и още да са на кръстопът – да развием култура на съжителство?

***

Търсенето на мястото на българската традиция и душевност в спектъра от толерантността до ксенофобията се затруднява и от това, че 50 години от най-новите ни история бяхме изолирани не само от някои съществени факти за миналото, но и от нормални контакти с различния свят. Тогава образът на чужденеца бе загадъчен, дори мистичен. Едно от помнещите се събития в детството ми бе идването у дома, на обед, на чужденец – поляк, колега на покойния ми баща. То бяха приготовления, вълнения – как да подредим по-добре скромния си дом, ще му хареса ли софрата, носи ли подарък… Някакво трептящо сияние, привличащо и малко плашещо, формираше ореола на чужденеца турист, макар на Черно море да се усещаше, че чужденците поляци, чехи, руснаци и немци от ГДР, бяха нещо по-долно от наистина тайнствените, достъпни главно за келнерите чужденци англичани или германци от другата Германия; какво да говорим за американците, които рядко виждахме, най-вече по филмите, и за които знаехме, че бият негрите и се напиват неприлично с кока-кола. Най-примамливи – на морето – бяха естествено богатите чужденци и жените чужденки. Съответно финансовата или сексуална „победа“ над тях се изживяваше не само като доказване на националната ни супериорност, но и като геройско проникване в един чужд, студеникав и незаслужено високомерен свят. Негрите пък привличаха повече погледи по софийските улици и от най-големите красавици манекенки, които така или иначе не ходят много по улиците.

Горе-долу така е и днес.

В което и да е кръстопътно балканско кафене чужденецът се чувства неловко, защото не само събира зле прикрити погледи, ами и детенцето от съседната маса ще се приближи, за да го изучи под лупа. Не сме научили децата си, че втренченото гледане (starring, gazing) на нечие лице или дупе e невъзпитано. Не е нужно да си чер арапин – достатъчно интересно е да си рижав, бледолик, албинос или просто плешив.

***

На мен ми се струва, че отношението на българина към чужденеца, поне към преминаващия чужденец, може да се опише като смес от любопитство, сервилност, боязън и мека агресия – отношение, което лесно може да се обясни с липсата на опит и самочувствие. Нека обаче задълбаем по въпроса за „другите“, с които сме живели по-дълго. Какъв е историческият ни опит, къде сме днес между толерантността и ксенофобията?

Проблемът с четенето на историята е като с четенето на Библията – за всяка теза може да се намери красноречив пример, а опонентът веднага ще извади смазващ контрааргумент от друга глава на същата свещена книга, и така до безкрай. Особено ако се ползват селективно Вехтия и Новия завет.

Затова пак ще направя уговорката, че заради краткостта и четивността на тази популярна книга прегледът на фактите от миналото няма да отива в бездънни изследователски дълбини. Който иска повече подробности и повече истини, нека ги потърси в специализираната литература – има я, съвсем не е малко.

***

Най-лесно е с малките малцинства.

Гордостта от предотвратяването на физическото изтребление на по-голямата част от българските евреи обикновено премълчава факта, че през Втората световна война, още преди присъединяването на България към Тристранния пакт и идването на хитлеристките войски в страната, парламентът гласува Закон за защита на нацията с унизителни антиеврейски разпоредби. Освен носенето на жълтата звезда на Давид този фашистки закон налага забрани при упражняване на професии, извънредни данъци, „трудови лагери“, ограничения на придвижването (полицейски час за евреи, забранени зони в градовете), дори ограничения при пазаруването на храна, изселвания…

Гордеем се също със спасяването на отломка нищожна от арменския народ мъченик. В навечерието на Освобождението обаче българският възрожденски печат отбелязва печалното нападение над арменска църква в голям и пъстър по състав наш град. Не съм сигурен дали по този начин някой е отпразнувал основаването на Екзархията, но дописникът свързва с огорчение тези събития. А колко пък българи и днес знаят, че арменците са християни вече 1700 години?

***

Причините българският антисемитизъм да е благ в сравнение с други страни и да нямаме „арменски въпрос“ са лесни за разпознаване. В България тези два народа са показали изключителни воля и способност за адаптация, наблягали са на интегрирането си в обществото, а по-малко – на манифестирането на своята културна, езикова и религиозна различност, не изпъкват прекомерно със социална роля и материално благосъстояние над средното за българите. Последното важи и за други малцинства, но допълнителният „плюс“ на арменци и евреи е, че са малко. Те никога не са представлявали „демографска заплаха“ – едно от главните идейни плашила на балканските национализми.

***

Някакво индиферентно или романтично-снизходително отношение преобладава дълго време и към циганите – волни скитници, майстори калайджии, е – крадват по някоя кокошка, но са весели души, та няма празненство без тяхната музика, без циганина със златен зъб и вратни жили, изпъкнали от надуването на кларинета. Така, докато стават повечко – прекалено видими и осезаеми в градовете.

Като илюстрация към тези разсъждения нека се присетим за виетнамците и арабите. Виетнамските студенти и гастарбайтери от времето на социализма не показаха воля за адаптация и интегриране, превърнаха се в криминогенен фактор и бреме за обществото, което плати самолетния им превоз до родината.

Арабите и палестинците почти не бяха забелязвани или дори се радваха на известни симпатии като представители на братски, развиващи се и борчески народи, докато не се намножиха и не си направиха малка колония в центъра на София, където различността им е афиширана. А най-недолюбвани станаха онези, които като трайно пребиваващи демонстрират дразнещо благосъстояние, че се и женят за български девойки.

Ето ви впрочем тема за самостоятелен размисъл. Как се връзва „традиционната етническа толерантност“ с нищожния брой смесени бракове в България? Наше момиче да се ожени за негър или арабин си беше и си остава скандал и квартална хроника за години наред. Християнин да се залюби с мохамеданка или обратно – това е драма или дори трагедия като за Ромео и Жулиета; сюжет, достоен за кинофилм. Това са кървави понякога семейни свади, за които пишат вестниците.

***

Турците и българомохамеданите в България са и в относителни, и в абсолютни бройки много повече, отколкото в Сърбия, Черна гора или Гърция, където в резултат на националните борби се формират етнически чисти територии. (Мюсюлманите от областта Санджак, разделена между днешните Сърбия и Черна гора, са се изселили там, когато санджакът Нови пазар е бил още в състава на Османската империя.)

В „Балканите: Съжителство на вековете“[119] Евгения Иванова отбелязва, че въпреки масовите изселвания след Освободителната война, в България турците и ислямизираните местни жители останали многобройни, а властите в Княжеството и в Източна Румелия се отнасяли към тях внимателно, според задълженията си от Берлинския конгрес. В същото време не били редки случаите, когато българското християнско население заплашвало – повече или по-малко директно – съседите си мюсюлмани, за да ги принуди да напуснат домовете и имотите си. Тези християни (известни като „ямаджии“) или разграбвали цялата мюсюлманска собственост, или се самонастанявали в нея.

Прословутата българска толерантност към другите, продължава Иванова, разказите, за която имат множество основания, невинаги се проявявала в еднаква степен. Първите години, последвали освобождението от „турско иго“, били белязани от безсмислени отмъщения върху мирно население, извършвани най-вече от онези, които най-много се страхували от мюсюлманите по време на Османската власт…

***

От няколкото вълни на насилствени покръствания и преименувания на българските мюсюлмани първите две се случват по „царско време“, през 1912-1913 и през 1942 година; това са съответно Първата балканска и Втората световна война. Началото е поставено по план на Светия синод, осъществяван с участието на цивилни и военни власти, въстанически чети, ВМРО и случайни разбойници. Също както непосредствено след Освобождението, също както ще се случва отново и отново, чак до наши дни, войната или акцията в името на уж национален и верски идеал разкрива същността си на обикновен грабеж.

На 13 януари 1913 българският народовед и етнограф Стою Шишков пише докладна записка до митрополит Максим, председател на Комисията за раздаване помощи на опожарените в новоосвободените земи, по повод покръстването на помаците в Дьовленска (Девинска) околия.[120] „Както през време на войната, така и днес помашкото население продължава да бъде обект на зли и хищни хора, които от разни краища идват, обикалят селата, налитат в домовете и доограбват и последната му запазена здрава дреха, съд или добитък, а някои грозно безчинстват и с честта му. Населението, силно изплашено, понася робски всичко това, без да смее да се оплаче, пък и няма кому…“

Шишков настоява за бързи мерки с цел ред и законност, без които „начнатото християнско дело с доброволното и поголовно преминаване на помашкото население в християнската вяра още в началото си ще бъде компрометирано“.

Между другото, сред предложените мерки в името на „великия акт“ („в скоро време да имаме целите Родопи и Пирин свършено очистени от мохамеданството“) е и бързото изграждане на дъсчени параклиси, защото повечето джамии са изгорени и не могат да се „приспособят за черкви“…

Що се отнася до доброволността на покръстването, Карнегиевата комисия отбелязва, че обикновено не е било нужно да се прилага някакво реално насилие; заплахите, подкрепени с наличието на явна сила и власт, гарантираща тяхното прилагане, се оказва достатъчна… Светият синод се аргументира с пояснението, че тъй като сила е била приложена за покръстване на християните в Исляма, то справедливо било отново да бъде прилагана сила в обратния процес. Такива доводи представляват още едно доказателство, че народите, чието съзнание в продължение на векове се е оформяло от принципите за отплатата и от практиката на отмъщението, клонят към едно общо ниво на деградация.[121]

Точни изрази: принципът на отплатата днес се нарича „реципрочен отговор“; практиката на отмъщението – „възстановяване на историческата справедливост“…

Те ли са ни формирали съзнанието до деградация в ъгъла на континента или наистина сме дали на света български етнически модел?

***

Възродителният процес от осемдесетте години на миналия век – насилствена промяна на имената и изселване на българските мюсюлмани – е точна илюстрация за това, как поддържането на самомнението за толерантността изисква прехвърляне на вината за „грешките“ върху някого, който не е „народът“. „Живков преименува и изгони турците.“ Ако не е само Живков – Политбюро. БКП. Ами войниците, милиционерите, кметовете, местните активисти, провели процеса? Принудени са били. В края на краищата, и аз, безпартийният, бях принуден да присъствам на открито партийно събрание за възродителния процес, заклеймило с единодушно решение турските изменници.

По същото време бях и на подобно събрание за борбата със сушата – спомням си, че навън заплющя проливен дъжд точно когато се гласуваше ние, учрежденците на бюджетна издръжка, да прекараме половин събота в канцелариите си като компенсация за вредите от засухата.

Толкова беше „ползата“ и от възродителния процес, но да приемем, че някои са били принудени да участват. Ами онези, които купиха на безценица имотите на изселниците или по друг начин се обогатиха от бедата ми? Ами спонтанните демонстранти по улицата? Могат да те накарат да идеш на манифестация, добре. А да дюдюкаш и яростно да скандираш срещу „предателите“?

***

Споменът ми е беден, неясен и срамен. Бях се свил в кухнята си на „Граф Игнатиев“ в София, чудех се на дюдюканията от улицата, шумни като на футболен мач, срамувах се неясно от какво и се питах какви са тези хора. Тогава не видях лицата им, видях ги почти двайсет години по-късно на площад „Александър Невски“ в столицата, на празника на Освобождението.

Но преди това, през ноември или декември 1989, тоест малко след 10 ноември, зъзнех на същия площад, виках в подкрепа на демократичните свободи и се радвах на онези българи от околните кооперации, които бяха донесли горещ чай за турците и мохамеданите, митингуващи срещу възродителния процес.

Другаде пък протестираха срещу връщането на имената…

Тогава не знаех, че онзи възродителен процес и онази изселническа вълна са били само последните в дълга хроника от подобни патриотични проекти.

Последните?

***

По-късно още една война и моята, условно казано, умиротворителна роля след края ѝ ми дадоха нова перспектива. В Босна, където единствените турци са май дипломатите и войниците от международните сили, безброй пъти са ме питали местните сърби „Колко турци/мюсюлмани имате?“ Уморих се да им обяснявам разликата – етнически турци, говорещи турски, а от друга страна – българомохамедани, местно славянско население, говорещо местния славянски език, само че ходят в джамия – като вашите бошняци в Босна или в Нови пазар. Опитвал съм се да рекламирам неясния феномен „български етнически модел“, който простичко свеждах до предимствата на интегрирането на малцинствата в обществото и във властта вместо циментирането им в някакви ъндърграунд сепаратизми. Да дообяснявам противоречивата роля на партия на етническа основа и номерата ѝ с балансиране и обръчи, дисциплинираната фрустрация на нейния беден електорат, справедливото негодувание сред другите „други“ срещу чиито и да било прекомерни апетити за власт…

Толкова болезнено, чак със скърцане на зъби, изживяваме този наш толерантен и уникален модел, та сили за гордост не остават.

***

Впрочем гордостта е ненужна и потенциално смешна, както са ненужни и вредни закъснелите комплекси, натрапването на угризения в националната памет, капитализирането на греховете: вижте ме – аз съм модерен, начетен и толерантен, а вий, които не сте – покайте се! Иска се обаче малко повече да знаем за миналото си, та трезво да гледаме и на патриотичните си крайности, и на „традиционната“ си толерантност, в които не сме кой знае колко различни от балканските си съседи или други по-големи и по-далечни народи. Толерантността не е – в нашите сумрачни простори поне – национална черта. Тя е тип отношение към другите, променящ се с времето и мястото според конкретни, банално конкретни обстоятелства – колко на брой са другите и колко близко до моя дом и комшулук, дали са кротки или натрапчиви със своята другост, колко имат и колко искат и евентуално могат още да имат спрямо нашето си имане-нямане.

Та такава ни е традицията – в добри времена сме бивали добри и великодушни, но случвало се е да бъдем и жестоки в подходящите времена – история, какво да я правиш!

Велко Милоев (56) е бивш журналист (най-дълго работил за вестниците „АБВ“ и „Континент“), а от 1996 година е консултант на свободна практика за международни организации. Работил е по различни проекти на Балканите, а в последните години – в Ирак, Йемен, Афганистан и Судан. Автор е на няколко книги, сред които сборникът с разкази „Където не сте били“ (2001) и публицистичните „Салата от глухарчета. Босна между две войни“ (1990) и „Балкански случки, войни и легенди“ (2007).

Коментари (30)

- 17-10-2011|Златко

Почти ми е жалко, че изхвърлих най-злите злоезичници от форума, та сега няма да се чуят, примерно, разните „анти-всичковци“, които се подвизаваха тук до скоро. Но инак, гледам, ако и да не се чуват чак толкова много злобни гласове, публиката яростно изразява несъгласие, натискайки върху палците надолу (под коментарите). Интересно е също, че статиите, които се радват на най-много интерес, почти винаги са и онези, които биват най-яростно отхвърляни (пак с ония там палци, инак оценките горе в началото си остават смесени дори и в най-тежките случаи). Та се питах по тоя повод: дали е универсално свойство на човешката душа да се интересува остро само от нещата, които ѝ причиняват болка (или поне неприятни усещания), или това отново си е някаква нашенска, протуберансно-отрицателска черта. Не ми се вярва това второто, честно – също както не ми се вярва и във възторга на тъй обичния ми адаш, когато чета пътеписа му за Япония. Щото, ако там беше толкова хубаво и лесно, как тъй не им се е изсипал на главите половината човешки свят, както става в Америка и Европа, ами всички ги оставят да си живеят тъй несмущавани и щастливи в своя си херметично-красив свят?

Но това, разбира се, е съвсем друга тема, пък и какъв смисъл от спорове по далечни и отвлечени теми, когато под носа си имаме толкова хубави си нашенски, пиперлии и огънлии теми – те това ти там цигане, турце, армене, еврее… Юхууу, има да си се дърлим така до сред нощ… Ако само ни стисне де.

- 18-10-2011|Майя Маркова – Хубаво, но…

Да, Златко, изпоразгони ги, май само аз ти останах:-).

По скромното ми мнение добър текст с изключение на забележката, че по Живково време в парламента не са седели китайци; като стигнах дотам, замалко да се откажа да чета по-нататък.

Имаш ли представа къде е била нападната арменската църква?

Също и какво е станало с татарите и черкезите, за които имаше дискусия към друга публикация? Тези малцинства днес са почти забравени.

- 18-10-2011|Lucy

Иска ми се да продължавам да вярвам, че сме толерантни. Ако на едно дете непрекъснато му повтаряш, че е непослушно, то наистина става такова…Смятам, че зрънцето го носим в себе си. Зная, че ни трябва и още нещо, за да може то да покълне, но не зная точно какво, зная също че толерантността се възпитава, така че всичко зависи от нас.

Колкото до болката, то тя те кара да реагираш, защото е неприятна, Иска ти се да я притъпиш, а красотата и хубавите усещания искаш само да ги задържиш и се страхуваш да не направиш някой погрешен жест и да ги пропъдиш.

Чудесен текст, Велко! Обаче аз въпреки всичко продължавам да смятам, че бутилката е наполовината пълна…:)))

- 18-10-2011|Аврам

Този текст е като „отваряне на очите“ от което всички имаме нужда. Историята често ни дава отговори на въпроси за настоящето и бъдещето. Напълно съм съгласен със заключението, че в добри времена сме били добри и великодушни, но в други сме проявавали жестокост и нетолерантност. Със Злати имаме добри общи приятели Ана и Рой от Бостън, да са живи и здрави, имат интересно обяснение за липсата на бълграски антисемитизъм (след многобройни посещения в България, интервюта и наблюдения). Според тях първата причина е липсата на голямо разлоение между българи и евреи (болшинството са дребни собсвеници). За сравнение в Унгария и други страни евреите стават част от елити и съответно са били по-уязвими към местна ксенофобия. Друга причина е българския атеизъм, по-точно липса на религиозен фанатизъм. За да подкрепят заключенията си за българските нагласи Ана и Рой цитираха германския посланик в София, който писал в докладите си до Берлин, че политиката на фюрера трудно ще се реализира в България заради липса на вкоренени антисемитски нагласи. В разговори с двамата приятели съм коментирал, че българиската толератност не трябва да се взема for granted. Опитът на Югославия беше болезнен пример за „другата“ страна на балканите.

По отношение на арменците примерът ми прозвуча повече като изключение отколкото правило. Но авторът може да ме опровергае разбира се. Съгласен съм, че отношението ни към „големите“ малцинства е по-проблематичен защото те се възприемат като „заплаха“. Как може да се преодолеят тези нагласи? Труден въпрос, но винаги трябва да се започва от образованието, учлището, семейството.

- 18-10-2011|ГОСТ 18-10-2011 19:08:35

Не съм сигурен дали авторът е способен да проумее това, но все пак ще се опитам да му го посоча: сбъркан, и то дълбоко, е самият въпрос, който авторът си задава:

„Какъв е историческият ни опит, къде сме днес между толерантността и ксенофобията?“

Ако не можеш да мислиш с други, по-човешки понятия, а си се самозатворил в тези две новоизковани идеологеми („толерантността“ и „ксенофобията“) – няма да съумееш да си обясниш нещата, драги Милоев…

Другият смразяващо сбъркан въпрос при Милоев е този: „Как се връзва „традиционната етническа толерантност“ с нищожния брой смесени бракове в България?“

Ехоо, г-не! Вие случайно да сте били досега информиран, че изборът на съпруг (съпруга) е избор личен (а не обществен)? Или може би за пръв път чувате това?

(Или може би именно това е скритата Ви цел: лека-полека да превърнете дори сключването на брак в решение, което ще се взима не от отделната личност, а от някаква държавна, или дори над-национална институция?)

За всеки нормален човек е ясно: едно е да откажеш да наемеш човек на работа само заради етническата му принадлежност (това действително е дискриминация и проява на нетолерантност) – и съвсем друго е да не се ожениш за такъв човек…

Едното е обществен проблем – другото НЕ Е.

- 19-10-2011|Георги Николов

Етническата нетолерантност на българина не може да бъде разбрана без етническия нихилизъм на нашите сънародници. По- точно на неговите управници от 09.09. 1944 г. До ден днешен.

Вярно е, че през войните всички са палили и изселвали- но нас най- много като процент от целокупния етнос на земите в които живеем!!! Факт!!!

Ние същото това сме правили!

Но за за съжаление:

1/ само ние оставихме сънародниците си от р. Македония да ги направят друга нация.

Нито гърците признаха кипърци като народ, нито румънците – молдованците като народ, нито сърбите – сърбите от република сръбска босна като друг народ, нито турците – турците от република турки в кипър.

Затова е правилно авторите по въпроса за етническата нетолерантност на българина да не отминават този факт!!!

Това е базисен факт за всички разсъждения по нататък.

2/още- може да се говори за вродена (това е правилната дума)нетолерантност на територията на р. България- това е религиозната нетолерантност, която и самия аз твърде тежко преживявам – евангелист съм. Мине не мине време и някой висш православен дерибей каже: „без православие- няма българия.“ или „има православие – има я българия“. това отпоколения се е набило в мозъка на мойте сънародници.

Ужас!

В страната ни има православно феодално обяздване на съзнанието. Друговерците етнически българи – независимо дали са мюсюлмани, евангелисти или католици, всички те не са българи, а са наричани от околното население „помаци“, „сектанти“, „католици“ и то като нарицателно за етнос!!! Това е факт- посетете пловдивско и питайте някое православно село за съседното което е католишко. Вижте как ги наричат.

Този нашенски православен идиотизъм съм го изучавал десетки години като социолог и социален психолог. Бил съм в десетки държави, в различни континенти, при различни обстоятелства, но тези феномени не съм забелязал другаде освен в босна и пакистан. Никъде другаде!!!

Така, че пълният анализ на нетолерантността изисква да обобщим фактите за тези две съпътстващи българина идиотства и да разкажем на хората, да обясним откъде идватте, какво ни носят и какво ще стане ако това продължи.

Народ който не уважава собствения си етнос, не би могъл да обича живущите до него редом етноси.

Моля за мнения.

- 19-10-2011|Златко

Усещането ми за горния коментар е някак странно – всъщност бих предпочитал да не реагирам, за да не разпалвам нова поредица от флейминги. Ще отбележа само най-елементарното – според неписаната етика на Интернет, ПИСАНЕТО С ГОЛЕМИ БУКВИ се възприема като подчертаване, Отнесено към цял един текст, това се превръща в КРЕЩЕНЕ.

А инак „нас най-много“ и „само ние оставихме сънародниците си от р. Македония да ги направят друга нация“ са неща, които обикновено пропускам покрай ушите си. Според мен тук става дума за нещо, ако ми е позволено да го нарека така, любопитно: национализмът крещи „дръжте национализма!“

- 19-10-2011|Гост – Интересен постинг

Признавам, че сложността на този текст е отвъд моята способност да го разбера напълно поради прекалено тежкия и формален изказ. Това, което все пак успях да разбера е, че българинът не е толерантен към другите етноси. Е, и? Чудо голямо! Като че ли това е някакъв недостатък и трябва да се срамуваме от него. Всички народи са нетолерантни, да си го кажем право. Имах възможността да живея в най-многонационалната и многокултурна страна на планетата, където живеят хора от над 120 държави и незнайно колко десетки, стотици етноса. Държавната политика е тази на приемане не имигранти в особено големи размери. И въпреки всичко, толерантност няма. Тя е само привидна и лицемерна, защото така се изисква. Но дълбоко в себе си всеки един етнос мрази другите, даже бих казал стига и до ниво раса – белите мразят жълтите и черните, жълтите – белите и черните и т. н. Нашата българска толерантност не е по-различна от средната за света такава. Ние не сме тръгнали да избиваме и да линчуваме никого, позволили сме на малцинствата да съществуват мирно и кротко, дали сме им права, но и задължения. Какво повече от това трябва да направим, не мога да разбера? Да се женим за тях, да им приемаме културата за сметка на нашата? Все пак толерантност не означава загуба на национална идентичност. И най-малобройното племе на Амазония има чувство за идентичност и запазване на културата си или греша? Това е вродена даденост според мен. А що се отнася до „българския етнически модел“, съгласен съм, че нещата там са преувеличени и не може да се гордеем, че сме дали нещо уникално и специално на света в това отношение. Но и да се твърди, че не сме толерантни като цяло също не отговаря на истината. Това е моето мнение. Благодаря за вниманието.

- 19-10-2011|Златко

Харесва ми горният коментар. Даже много. Не споделям нито една от основните му тези, даже напротив, но въпреки това ми харесва, защото е написан честно и без желание да се плюе върху хората, които са на противоположната страна. Ей така и самият аз ставам по-склонен да се отворя и да говоря на различно от мен мислещия без агресия. Казвам всичко това, защото тук нерядко ме обвиняват в липса на търпимост към разномислещите, докато собственото ми усещане почти винаги е, че съм агресивен само срещу просташката самоувереност и нападателната, насочена лично срещу мен или други хора агресивност.

Надявам се да ми простите това дълго въведение, защото имах нужда да го изкажа поне веднъж. Готов съм да приема почти всяко мнение, стига да е изказано без нападателност или просто желание за борба заради борбата. Ако ще си говорим, нека бъде честно и със зачитане на различията, които ни правят личности. Както виждате, никога не съм споменавал и дума за прогонване от форума на хора като Самолета или Майя, макар че те почти винаги са на различни от мен мнения. (Това не означава, че винаги успявам да говоря спокойно, но ако отсрещната страна е лишена от комплекси, тя обикновено успява да отсее зърното от плявата, тоест емоцията от съдържанието).

Толкова по тоя страничен от коментара въпрос. А сега конкретно по темата. Първо, не вярвам, че всички народи по света са еднакво нетолерантни към различните от себе си. Нещо повече, склонен съм да прокарвам ясна разграничителна линия между онези народи, които са били силно засегнати от Втората световна война (и не са били победители в нея – това е много важно!), и такива като нас, които или почти не са били засегнати от нея, или са били победители (това, че победителите не ги съдят, рядко е от полза за тях). Тук има множество допълнителни фактори, като например това дали в страните, победени във Втората световна война, е извършена истинска и невъзвратима раздяла с идеите, които са ги довели до нея (Германия, Италия), или не (Япония). Ситуацията на победителите също не е една и съща (в никакъв случай не могат да се поставят в един кюп Америка и Русия, разбира се), но по принцип статуса на победител (включително и в Студената война) според мен не е допринесъл с нищо за обогатяването на американската демокрация, а сигурно е навредил не малко. Остава си факт, че Америка отпреди войната и онази след нея са две напълно несравними една с друга страни.

Какво искам да кажа с всичко това? Толерантността не е нещо, което се учи лесно, просто защото тя изисква изключителна самодисциплина и доста болезнено осъзнаване на катастрофалните последствия, до които нейната липса може да доведе много лесно. Не знам дали Югославските войни ще допринесат сериозно за осъзнаването на този според мен толкова базисен факт (в момента не изглежда така), но искрено се надявам.

Ето защо аргументът „ами всички са такива“ е според мен неправилен. Първо, той е неправилен фактически (надявам се ще се съгласите, че все пак има разлика в толерантността между Холандия и България, примерно: ако някой турчин тук при нас беше заклал на улицата небезизвестен кинематографист, оставяйки забит в гърдите му лист с радикално-мюсюлмански лозунги, реакцията едва ли щеше да бъде като онази в Холандия; за Норвегия пък съвсем не искам да говоря – едва ли е случайно това, че почти никой в България не отбеляза колко тихо и без шум норвежците приеха дивашкото изстъпление на онзи неонацист). Но този аргумент е неправилен не само фактически: той е неправилен и по принципни, чисто етически и практически съображения. Баща ми, Бог да го прости, казваше в такива случаи: „Ами ако всички започнат да кендзат по улицата, ти също ли ще го направиш?“ Ха познайте сега защо и до днес не съм започнал да кендзам по улиците (не че не ми се е приисквало, ако не в прекия, то поне в някакъв преносен смисъл на думата)?

Това първо. Второ, не разбирам защо приемането на някаква част от културата на малцинствата би представлявало заплаха за националната ни идентичност, а не нейно обогатяване. Предците ни, независимо на какво мнение по въпроса са били, очевидно са го правили. Малцина от нас си дават реална сметка за това до каква степен звученето на националния ни песенен фолклор е повлияно от музиките на съседите ни, включително и на турците (филмът „Чия е тази песен?“ на Адела Пеева дава много добра представа за това). Когато преди двадесетина години реших да представя на колегите-немци от издателството българската народна музика и те реагираха с думите „Я каква хубава турска музика!“, се почувствах дълбоко оскърбен. Днес вече възприемам подобни забележки значително по-спокойно, просто защото опитът ме е научил, че зад тях се крие някаква истина. Да не говорим пък за националната ни кухня, която в много случаи се припокрива с онази на съседите ни и никой на тоя свят не е в състояние да докаже кой кому е повлиял и кой какво е изобретил. Аз поне смятам твърденията за това, че едно или друго балканско ястие „идва от България“ за недостоверни. Никой не може да каже със сигурност кое откъде идва. Остава си факт, че ако влезете в турска закусвалня в Берлин, ще ядете същото, каквото и в България: лозови и зелеви сарми, пълнени чушки, постен гювеч и пр.

Така че аз бих внимавал малко повече със заключението, че възприемането на „тяхното“ означава с неизбежност отказване от „нашето“. Ако нещата на тоя свят бяха толкова прости, най-вероятно и до ден днешен човечеството щеше да се дели на народи, които ползват огъня и такива, които не го правят.

Толкова по тия неща. Моля за извинение, че коментарите ми стават все такива километрични, но просто не мога да изкажа нещата с по две думи, надявам се и сами виждате защо.

- 20-10-2011|Самолет 005 – … как да направим идеите си ясни…

Всяко кратко изказване е неясно и изисква обговаряне. Например изречението „Аз обичам кебапчета!“ дава ли ясна представа за мен – човекът, който мрази чалгата… Не! Не дава… Горното изречение дава ли ясната представа за мен, че любимият ми град, в който живея помалко всяка година при един имам, е Одрин (и ям най-фантастичните кебапчета)… Не! Не дава…

Затова този път ще обговарям българската нетолерантност и започвам много отдалече. Смятам, че един от шедьоврите на съвременното американско кино е серийният филм „Ангели в Америка“. Това за мен е супершедьорър, защото е положен изцяло върху философията на Чарлс Пърс, защото е изработен изцяло от екип на свръхрофесионалисти – евреи; защото е еврейски по умонагласа и дава класически отговор на това, как да правим идеите си ясни – нещо, което американският прагматизъм пита непрекъснато и настоява непрекъснато. Кой слуша питането и настояването обаче е друг въпрос…

Когато се говори за българската нетолерантност, трябва да имаш ясна идея, какво точно искаш да кажеш, защото в противен случай се получава манджа с грозде… Във филма „Ангели в Америка“ един изтормозен и объркан (от СПИН-а на любовника си) млад евреин отива при равина си за съвет – какво да прави – да изостави ли любимия си човек или да полети с него в бездната на несигурност и страдание. Равинът, чиято роля се играе от очарователната еврейка – Мерил Стрийп, му казва – „Не ме питай за любов! Ние евреите се интересуваме от вината!“ И го казва с убийствена себееврейска самоирония. И О! Божке-ле! Никой не го обвинява в антисемитизъм, защото това е малко като един гей да говори за „гадните пенюги“ приятелски. Ти можеш да се самоиронизираш, но друг – не!

Та, когато един евреин, в един шедьовър ви казва, че за евреите най-важното е вината, то става нещо като „Аз обичам кебапчета!“, ако не можеш истински да разбереш какво точно ти казва Мерил Стрийп; ако дълбоко не познаваш други неща. И в тези други неща трябва да стои контекста на казаното (неговите ефектите). Винаги трябва да се питаме не непременно какво ни казват, а защо ни го казват. Това е първото изискване на прагматизма… тоест да се отчита не абстрактната природа на нещата, а отношението.

Ако тръгнем повърхностно, което е много лесно, можем да не отчетем отношението и тогава за статии от горния вид веднага повърхностно си казваме – да, бе, да – в този Златков сайт на просемитска пропаганда основното е натрапването на вина. Защото когато накараш едно мнозинство от германци да се чувства безпомощно виновно, то тогава и облагите са огромни. Но това е само повърхностния прочит. Надявам се тук – в този сайт – идеята да е друга, защото да накараш някой да се чувства виновен не е добър подход, дори когато той наистина е виновен. Трябва да се отключи механизмът на покаянието. А когато някой е безпомощно виновен – той е най-далече от покаянието, тоест от любовта.

Ако ние искаме да имаме ефективна словесност, а не евтина пропаганда, то тази словесност трябва да ни отвежда към покаянието, а не към чувството за безпомощност във вината. „Защото вината ни отдалечава от истината!“ – фраза на друга еврейка от друг гей-филм…

Не можеш да изискваш от един народ признание за вина; осъзнаване на вина; без да си повел този народ към покаяние. Но в недодялан свят на грубо възползване от чуждото покаятие благородството на покаянието се превръща в самоубийство, ако има хора, които не дават и пет пари за благородството на подобна постъпка. Дайте ми пример за един покаял се народ и след това оцелял. Златко – германците ли са това? Не бързай с отговора, защото в следващите 20-ина години най-интересното предстои! Французите ли са покаялият се народ? Американците ли са онези, които в бъдеще ще се покаят?

Много лесно се вадят очи, вместо да се изписват вежди. Не стъпвайте на евтина пропаганда. Защо никой не писа, че имаше българи, които горчиво се каеха за стореното от тъпоумните комунисти по време на възродителния процес? Има много да се говори за мътната идея – толерантност. Но трябва да се говори умно. Горната статия е емоционална. Няма ясна идея. Ако идеята е „българи, вие сте нетолерантни“, то това е глупава идея… Ако идеята е „българи, вие не се учите от историята си“, то това е някаква инсуфициенция. Кои българи не се учат от историята си? ОК – простите българи. Много ли са простите българи? Много са! Аз обичам кебапчета… Много ли са интелигентните българи. Ами и те са много. Ами значи пак и пак – аз обичам кебапчета. Какво казахме – нищо и половина. Стана ли ясна идеята? Ами… абе аз обичам кебапчета!

Кой е виновен? Я, ама ние за вина ли говорим… аз пък си помислих, че говорим за покаяние… Това пък какво е!?!

- 20-10-2011|Златко

Ще се опитам по изключение да бъда кратък. Приемам горния коментар без резерви и възражения. Да, съгласен съм: много по-добре е, когато човек притежава възможността да изразява идеите си ясно и логично. Разбира се, кой би спорил с нещо такова? Работата обаче е там, че това е истински възможно изключително рядко и – особено когато става дума за неща като премълчавани и дълго време потискани или изкривявани особености на собствения национален манталитет – едва след много, много дълго време. Разумът, за да може да функционира необезпокояван, се нуждае от спокойствие и дистанция от анализирания обект. А как може да стане това, когато обектът на разглеждане в този случай е собственият ти живот, собственото ти съществуване? (Между другото, съгласявайки се, че „Ангели в Америка“ е едно от най-големите постижения на американското театрално изкуство от „Трамвай желание“ и „Смъртта на търговския пътник“ насам, аз изпитвам силно затруднение с идеята, че това е някакво ясно и прозрачно произведение на изкуството. Разтърсващ, разкъсващ вик за повече разбиране, повече толерантност към различните – това да. Но яснота, още повече в смисъла на американския прагматизъм? Тук вече предпочитам да пасувам.)

За да се върна към нашата с вас тема за липсата на яснота и прозрачност в тукашните разговори за вината и покаянието, Как става такова нещо „логично“ и „ясно“, това някой може ли да ми го обясни? Как може да стане без емоции, без горчиви и яростни сблъсъци, без взаимно неразбиране, без обвинения в каквото щете и дори дива ярост? Да не би тук да говорим за математика или предсказване на слънчеви затъмнения? Всеки повик за търсене на вината вътре в себе си Е ЗАЕДНО С ТОВА и повик за покаяние. Защото, как може да има покаяние без обръщане погледа навътре, накъм себе си, без премисляне на собствения живот, собственото участие в злото, собственото малодушие, собственото мълчание? Или може би трябва да застанем в класическата поза на тукашния поп, който казва „покай се, чедо“, докато се опитва да наднича в пазвата на „чедото“?

Разумът, бръсначът на Окам, има свойството да представя нещата ясно и недвусмислено, но заедно с това и да ги убива. Той е като пустинен вятър, който изсушава и препарира всичко, за да може след това да го подреди, класифицира и архивира. Но дали от всичко това има повече полза, отколкото от мъчителните конвулсии на емоцията, която е толкова неясна именно защото не може при никакви обстоятелства да се раздели от живота – ей Богу, самият аз нямам отговор, ако и цялото ми образование да е преминало под знака на същия този, ясно-бляскав РАЗУМ.

Така че, с ваша прошка или без нея, поне аз ще продължавам да търся пътя в тъмното пипнешком, осъзнавайки ясно, че при това вероятно често-често ще докосвам рани, които може би е по-добре да бъдат оставени на мира. Ако това ви помага с нещо, предварително ви моля за прошка. Ако не – съжалявам, но имам работа за вършене.

Е, не успях да бъда кратък, за пореден път. Не съм сигурен и дали съм успял да бъда малко по-ясен от друг път. В замяна на това – категоричност дал Господ – мисля, че за пореден път демонстрирам онова, на което гледам като своя работа: копаенето на лозето. Което, както е добре известно, иска мотика, а не молитва.

Хайде, със здраве.

- 20-10-2011|Гост – … ефектът…

Мотиката е добра метафора, защото когато не копаеш с нея, а я настъпиш, тя те удря свирепо по челото…

Аз само се съобразявам с ефектите. Не изпитвам непременна страст към опонирането.

Толерантност е неоевропейска концепция. Българската дума е съжителство. Исторически ние сме народ с традиция за съжителство. Османската империя е била социална държава, при която етносите са имали своята конкретна функция… лихварство, администрация, производство и т. н. Различните етноси са съжителствали на базата на утвърден полиморфизъм. След разпада за каква толерантност говорим?

Българите никога не сме били господари. Кого да мразим? Господаря? Кой е господарят след разпадането на Османската империя. Мисля, че доста се заблуждаваш от клишето „вековната злоба на роба“. Нека обърнем нещата – кого мразят господарите? Нима господарите не мразят?

Етносите на Балканите придобиват социална роля. Нима сега циганите не са социален слой освен етнос? Нима евреите не са единствената градска класа в европейски мащаб? Нима познаваш евреин градинар с традиция и школа в отглеждането на земеделска продукция? Кои са световните музиканти, банкери и лекари, тоест все градските професии, лишени от земя… За какво говорим, когато говорим за толерантност? … тоест само за етноси и чужденци ли… Колко са чилийците в България, когато говорим за чужденци и колко са турците в България, когато пак говорим за чужденци? Къде е холадската диаспора в България и къде е руската диаспора? Какво значи гръкоман и какво означава сърбоман? Те елементи от съжителството ли са? Толерантен ли е българинът към българина, ако трябва да използваме тези понятия… Австриец означава ли германец без чувство за вина? Отделно, че съм присъствал на конференция, на която един австриец плю, плю, плю по германците (и то на английски) и най-накрая германците прихнаха в неудържим смях. Това толерантност ли е? Постигната ли е тя някъде освен примерно във Финландия? Защо е постигната там? По какъв начин е постигната? Защо е възможна там… Какво означава „финландски шведи“?… това са пошведени етнически финландци, изгубили език и имена поради образователен ценз – микроглобализирани две столетия преди глобализацията. Ето един от отговорите… освен вината…

- 20-10-2011|Златко

С теб комай се съгласяваме във всичко, освен в едно – че има някакви изгледи за желана промяна и че тя трябва да се преследва, за нея трябва да се работи. Нямам нищо против философския ти скептицизъм, той сигурно ти спестява множество болки и разочарования в живота. Но това не е моята бира, както казват хората тук…

- 21-10-2011|съмишленик

Онова, което гостите и самолетите непрекъснато объркват е, че несъзнателно обобщават, само че от другата страна, в защита на НАРОДА КАТО ЦЯЛО – или на народите, които също са нетолерантни. А защо този сайт е „просемитстки“ убий ме, не мога да си обясня. Аз мисля, че разговорът е – или ако не е, трябва да бъде – за индивидуалната отговорност. Някак спонтанно всеки, който заговаря публично, мисли, че трябва да се изяви като социолог. Аз бих се опитал непрекъснато да бутам хората към това: говори за себе си, кажи ти как си чувствал нещата, ти като видиш циганин, дострашава ли те, догнусява ли те и т. н. Никой от нас не може да отговаря за „народа“. Дори епични писатели като Толстой – а сега, четейки Джонатан Лител, го присъединявам към същата категория – не се опитват да обобщават, а създават характери, които са носили типични характеристики. За мен голямата литература е най-добрата социология, разбира се. Но на обикновения интелигентен човек му е трудно да види типичното в себе си, а го търси в неумението си да обобщава. И с това става смешен, защото е елементарен. Аз не знам как германците са постигнали тяхното Vergangenheitsbewältigung, но мога без голям риск от грешка да допусна, че е станало с вътрешни сили, т. е., немци, които по някакъв начин са придобили авторитет пред публиката (идва ми на ум за Гюнтер Грас) са успели да я убедят, че покаянието поотделно ще се превърне в покаяние на групата, а това е по-полезно за групата и нейното бъдеще от соченето с пръст на виновниците – и то все в посока нагоре. Това обяснява и защо те не харесват Лител, по логиката „как така някой чужд ще ми каже какво да правя у дома си“. Може би сте чували, че американците имат израза the buck stops with me (поемам отговорността) и президентът често го употребява, но протестантско-пуританската етика, или още повече нейния калвинистки вариант, е научила американците да „спират“ the buck и при индивида. Ето това е, според мен, което българите засега не успяват да проумеят и усвоят: личната отговорност – те не са били никога привърженици на религия или дори секуларна философия, която да ги учи на лична отговорност.

- 21-10-2011|Самолет 005 – … айде пак с голямата баданарка…

Съмишленик, звучиш назидателно като дружинна ръководителка… Ключовата дума към отговора на чуденията я даде сам Златко в предишни дискусии. Второ, самият мен са ме обвинявали, че изисквам именно лелеяната от теб конкретност (скрупульозна) пак в предишни дискусии – попитаха ме българин ли съм или не, когато им казвах, че не знам какво точно в разговора ни тогава означаваше „българин“ и кое е онова, което кара един човек да мисли, че познава българите. Трето, тук си говорим със смелостта да изказваме грешни твърдения, защото разчитаме на добронамереност в разговора, а не на нравоучения. Четвърто, този разговор има и предишен контекст, който се губи на много от участниците de novo. Пето, говорехме за ефективност. Стигнахме до извода, че ефективност се постига трудно и че предугаждането на ефектите помага при правенето на прогнози… Основното беше, че е нужно да можем да правим идеите си ясни…

Ти за кой циганин питаш? Има цигани, от които мога да повърна още като ги погледна… има цигани, на които съм правил свирки. Как лично да ти отговоря? Освен това как чрез лично покаяние се стига до обществено при условие, че обществото е непрекъснато променяща се и реновираща се субстанция – питам, защото не разбираме от социология, а ти се показа парче разбирач… (този път иззлобях с цел след отговора ти да тръгна към покаяние). Ако си евреин – не се връзвай на леките провокации, защото те са по-скоро към Златко и той много ясно разбра това. Разговорът е jewish-friendly и защо ли изобщо го казвам при условие, че сме в България и политически коректното говорене все още не ни е овкусило…

- 21-10-2011|Иван Рангелов

Наистина, какви ли не екземпляри може да срещне тук човек… Ето по-горе виждам някакъв, който се е подписал „съмишленик“… Този човек изглежда се напъва да подтиква хората „да говорят за себе си“… И същият този човек, действително, с писанията си, достатъчно добре се е самопоказал колко струва: този човек посочва като дефект на някои от другите коментиращи, че те „несъзнателно обобщават“ – и в същото време на този човек собственото му писание завършва именно с … огромно обобщение: „Ето това е, според мен, което българите засега не успяват да проумеят и усвоят“…

И не само, че обобщава за „българите“ – просто цялата му мисъл върви все така, обобщаващо: „германците са постигнали“ еди-какво си, същите обаче „не харесват Лител“ (като че ли това е най-важното за германците – че не харесват някакъв абсурдно неуравновесен автор), а „американците имат израза“ еди-кой си, и т. н. все в този дух…

И хората като този „съмишленик“, са, забележете, с високо самочувствие: те са чели този автор, и другия, и третия, и четвъртия … а не виждат гредата в собсвеното си око.

- 21-10-2011|Златко

Рангелов, „общите“ твърдения на съмишленика са фактически доказуеми – в Германия съществува реално и доказуемо както мощно движение за „справяне с миналото“ (Vergangenheitsbewältigung), така и силно отхвърляне на книгата на Джонатан Лител (доколкото си спомням, това беше единствената голяма европейска страна, в която и критиката, и читателската публика отхвърлиха книгата). И това е важно в контекста на конкретния разговор, тъй като показва, че дори един народ с толкова силна традиция в преработването на собственото минало евентуално не е в състояние да преглътне горчивия хап, когато той идва отвън.

А сега, за да слезем на така лелеяното тук „конкретно“ ниво, би ли могъл да ни кажеш по какви точно причини самият ти се засягаш толкова силно, когато някой тук започне да говори за липса на готовност сред сънародниците ни да поемат отговорност за собственото си положение, история и политическа ситуация? Питам, защото очевидно се обиждаш силно, когато някой заговори за тези неща, тоест може да се предположи, че имаш основания за такава обида. Означава ли това, че си силно отговорен човек, който се чувства онеправдан от такива твърдения, или обратното – че си човек, който се чувства засегнат от тях просто защото в живота му няма нищо, което да може да изправи насреща им? Дай ни някакъв пример из живота си, разкажи ни за някакви ситуации, някакви неща, които те карат да се чувстваш способен на отговорност. Какво правиш, какво вършиш, за какво и срещу какво се бориш? Ето, тук един човек каза, че отказва да цепи напряко през тревата, както правят всички. Това е великолепен пример. Имаш ли и ти нещо такова? Разкажи го, покажи го. Мисля, че това си заслужава усилията.

Мога да ти гарантирам, че ако си искрен и в думите ти има резон, поне аз самият няма да си позволя нито една празна приказка насреща ти. Но първо ми дай някаква представа за себе си. Щом изискваш повече уважение, то покажи ми нещо, което да ме убеди, че наистина го заслужаваш. (Инак, разбира се, нямам нищо против да ти дам уважението, което човек дължи по принцип на всяко друго човешко същество, но страхувам се, това би било точно един такъв акт на безумно обобщение, срещу което ти толкова силно се съпротивяваш.)

- 21-10-2011|Иван Рангелов

Г-н Енев, виждам, че и Вие като „съмишленик“ (по-горе) се опитвате да насочите разговора към някакви лични спомени, хвалби, лични емоции – нещо такова – правилно ли ви разбирам?

Добре, нека пробваме да водим разговор по Вашия начин.

Питате ме „Какво правиш, какво вършиш, за какво и срещу какво се бориш?“

Първото, което за мен е най-важно: боря се срещу фалша!

За мен голяма част от разсъжденията тук, независимо от каква висока образованост са се пръкнали, не са нищо повече от фалш. По-голямата част от писанията тук са част от някакъв последен, отчаян, ирационален напън, насочен против естественото развитие на нещата (и в България, и в света) – аз лично съм сигурен, че този напън няма да успее, затова и не винаги се намесвам в дискусиите тук (намесвам се, само когато виждам някакви особено големи абсурди).

Но щом настоявате, мога да разкажа и съвсем лична история (ама май пак няма да бъде съвсем лична, по Вашите критерии за това)…

От 1990 г. насам съм гласувал на всички избори. А от 2005 г. насам на всички избори гласувам за „АТАКА“ (и за Сидеров, когато избора е за президент).

Ако Ви е интересно, мога да ви разкажа защо.

Ще започна с това, че аз не познавам лично нито един деятел на „Атака“, не участвам по никакъв начин в дейността на тази партия, не чета партийния вестник, сравнително рядко поглеждам дори официалния сайт на „АТАКА“… Изброявайки всичко това тук, аз искам да Ви покажа нещо съвсем просто: в своето обществено поведение (на гласоподавател) аз се ръководя от общественото си чувство (а не от личните си чувства към един или друг човек, не и от някакво ярко лично преживяване – а просто от преценката си за ситуацията в страната). И смятам, че така трябва да бъде. Аз съм гласувал (и ще продължавам да гласувам) за „АТАКА“ изцяло от обществени съображения (не от лични – никаква лична изгода нямам и няма как да имам).

Не мога да бъда съвсем сигурен, но от това, което пишете, аз мога да предположа, че за хората от Вашата среда, г-н Енев, това да гласуваш за „АТАКА“ би трябвало да е някакво голямо изключение – някакъв аналог на онова, за което разказвате, дето имало там някакъв човек, който „отказва да цепи напряко през тревата, както правят всички.“

Дотук интересно ли Ви е? Достатъчно „лично“ ли се изказах, или искате „още по-лично“?

(Но Ви предупреждавам: ако продължа своя разказ, отново ще преобладават обществените съображения, не лични такива… Уверявам Ви, че дори и да знаехте всички подробности от моята биография, нямаше да намерите в нея нищо, което да „предопределя“ тази моя гражданска и политическа позиция)

- 21-10-2011|Златко

Fair enough, Рангелов. На мен ми е интересно. (Приемам и негласния коректив да си говорим на „вие“). Продължавайте, аз ще ви слушам внимателно. Обяснете ми например защо от ваша гледна точка „Атака“ е по-добра от останалите политически формации в България. Те например са против обединена Европа, доколкото знам. Означава ли това, че според вас България ще бъде по-добре извън ЕС? Изобщо, говорете, не се притеснявайте.

- 21-10-2011|Иван Рангелов

Въпросът „според вас България ще бъде по-добре извън ЕС?“ вече е малко смешен – не само България, скоро ще стане ясно, че „целия ЕС“ ще бъде по-добре, ако е „извън ЕС“ … (или поне извън „еврозоната“ – но за съжаление договорите на ЕС са направени – от някакви „умници“ – така, че за да може да излезе една страна от еврозоната, тя трябва първо да излезе от ЕС…)

Но да караме подред. Връщаме се в 2005 г., когато аз, след големи колебания, взех решение да гласувам за „АТАКА“. Как стана това? Всичко започна така: по служебен повод тогава ми попадна информация за рейтингите на различни ТВ предавания в България – и на ефирните, и на кабелните телевизии. Аз не съм много запален ТВ-зрител, и преглеждайки таблиците с рейтингите, попадах на всякакви предавания, чиито имена не бях нито чувал, нито срещал някъде. И едно от тях беше предаването „АТАКА“ с водещ Волен Сидеров. Беше в някаква забутана телевизия. И телевизията, и предаването като цяло не бяха с висок рейтинг (в таблицата имаше множество други, много по-гледани и предавания, и телевизии) – но на мен ми направи впечатление съотношението между рейтингите: ако самата телевизия като цяло имаше гледаемост около 5% от националната аудитория, то гледаемостта на предаването беше от порядъка на 4,5% (пак от националната аудитория). Това ми направи много силно впечатление, защото на практика това означаваше, че почти всички онези, които по един или друг повод превключват на този кабелен канал, са същевременно и редовни зрители на това предаване. Т. е. това предаване по някакъв начин бе овладяло почти цялата си възможна (технически възможна) аудитория! Това е твърде рядко явление, трудно постижимо е в днешната разнородна медийна среда и раздробяване на вкусовете… Сега не разполагам с таблиците, които ползвах тогава, но си спомням, че навсякъде другаде съотношенията бяха много по-различни: например водещата ефирна телевизия имаше обща гледаемост около 35%, а водещото по гледаемост предаване вътре в тази водеща телевизия имаше дял от националната аудитория нещо от порядъка да 20%…

Тези данни ме накараха да се замисля. Обективно данните показваха, че това е някакво изключително явление – като зрителски интерес. При това, очевидно, такова явление, което, така да се каже, идва от извън мейнстрийма, то не е наложено „отгоре“ с масирана реклама, то идва от „отдолу“ – от телевизия с никаква реклама, със слаба обща гледаемост…

(И последвалите събития на практика потвърдиха тези мои впечатления – предаването се разви в партия, тази партия постигна определени успехи на парламентари и президентски избори…)

- 21-10-2011|Златко

Ок, дотук добре. А сега дали ще ви бъде приятно да обясните защо точно „Атака“ е предпочитаната от вас партия? В смисъл такъв: нека си представим, че те спечелят изборите и съставят независимо правителство. Какво точно очаквате от тях? На какво се надявате?

- 22-10-2011|Иван Рангелов

Ще ви отговоря, но малко по-отдалеч.

За мен „Атака“ (както и подобни явления в други страни) са част от една по-широка кауза, която подкрепям.

В тази кауза не става въпрос само за някакви конкретни действия, които ще извършат представителите на една или друга партия във властта – става въпрос за промяна в начина на правене на политика.

Например, според мен Вие тук с този сайт също правите политика – не политика в партийно-парламентарния смисъл, но все пак политика. В смисъл: търсите решения на някакви проблеми – обществени.

Ще ви кажа как аз разбирам Вашия начин на мислене, а после ще видим дали Вие ще разберете моя начин на мислене за политиката (и в партийно-парламентарния, и в другия смисъл).

Вашият подход е такъв:

Вие сте загрижен за ситуацията. Вие наблюдавате, анализирате. В анализа си установявате редица характеристики на нашия народ, които оценявате като негативни, вероятно дори опасни, или поне спъващи развитието му.

И за Вас те са особено негативни именно в сравнение с характеристиките на други народи, с които сте запознат. Вие започвате да се борите против тези установени и оценени от Вас характеристики. Използвате за целта и примери от другите народи. Тази борба върви трудно, защото много често се получава един такъв порочен кръг: ние (като общество) сме си поставили за цел да постигнем нещо, да го наречем „А“ – обаче за да стане това, преди това ни е нужно Б – само че, за да се постигне Б, трябва да използваме В – а В, за съжаление, обективно няма как да се появи, преди да имаме А… И така кръгът се затваря: в момента нямаме А (нещо, от което толкова се нуждаем и искаме да постигнем) – и това е, защото още нямаме Б – а нямаме Б, защото още нямаме В – а нямаме В, защото още нямаме А… (Този кръг може да е и по-широк – т. е. да се състои от повече от 3 елемента – и тогава вече връзките в него са по-трудни за проследяване – например, в някои дискусии разговорът се върти само около 3-4 съседни звена от по-дълга верига, и затова участниците така и не успяват да съзрат, че това е именно затворен кръг – но това не променя естеството му на затворен порочен кръг).

За да не се самонабутваме в такъв порочен кръг, трябва да приложим съвсем друг подход.

И тук е вече началото на моят (и не само моят) начин на мислене.

Важно е откъде ще започнем. Вече видяхме по-горе, че когато започнем от позицията „нямаме“ (или от „липсва ни“, „нуждаем се от“, „трябва непременно да постигнем“ и т. н.), стигаме до порочен кръг от „нямания“, които верижно се пораждат едно друго (липсата на едно от тях води до липсата и на следващото по веригата).

Затова почваме от обратния край – почваме от това, което ИМАМЕ.

(И ще се опитаме да изградим верига от противоположен тип – в която обективното наличие на едно от нещата води до наличие на следващото по веригата, и после на следващото, и т. н.)

За съжаление оценъчния ни подход често ни пречи да възприемем това, което имаме (в обществото), като нещо, което можем да ползваме (пак в интерес на обществото).

Но нека все пак надмогнем оценъчната си предубеденост и започнем – но не от А, Б, В – а от края на азбуката (Ю, Я).

Предполагам, че в една традиционна оценъчна скала явление от типа „омраза към циганите“ стои на някакво доста задно (или направо „долно“) място (да речем, място „Ю“).

По тази скала, пак в негативната ѝ част, вероятно са разположени и доста други характеристики на българския народ – можем да споменем, например, „политическа пасивност“.

Като цяло, това, което трябва да правим при такъв подход, е да търсим как да съчетаем тези и всички други характеристики на нашия народ в двойки (или тройки, или по-сложни вериги, с повече звена), които биха могли да доведат до някакъв обществен резултат.

Например, съвсем на повърхността стои и всеки може да забележи такава зависимост: една от негативните характеристики на народа може да бъде използвана за преодоляване на друга.

Как? Най-простият пример е: използваш наличието на „Ю“ („омраза към циганите“) за преодоляване на поне част от, примерно „П“(„политическа пасивност“).

Дори само това да беше постигнал Сидеров с „АТАКА“, пак е редно да го оценим като положителен резултат за обществото.

Но като цяло е важен общият принцип. Той не е и толкова сложен. Може да се изрази и много по-просто, отколкото аз направих по-горе. Дори и най-необразованият човек го прилага ежедневно: „използваш това, което имаш, за да добиеш това, което нямаш“.

(Т. е. не става само с „искам това, което нямам“ – трябва да изминеш пътя от това, което в момента имаш, към това, което може да имаш. И пътят започва от това, което имаш. Ама това, което имаш, не ти харесва… нищо, няма как – това имаш, това ползваш. Другото са илюзии.)

Така че това е правилният начин да се прави политика (и в партийно-парламентарния, и във всеки друг смисъл): от наличното през осъществимото към желаното. По обратния път просто не се получава нищо: от желаното през неосъществимото се стига просто до нищото…

- 22-10-2011|Златко

Отлично, радвам се безкрайно много на този разговор. Дотук обаче разбирам единствено предпоставките на вашия начина на мислене (а, предполагам, и на действие). Какви обаче са целите му? Доколкото разбирам дотук – някаква по-голяма политическа активност сред по-широки кръгове от хора. Но тук ми се появява цяла поредица от въпроси. Първо: каква точно политическа активност? Ако, например, Сидеров успее да активира „масите“ дотам, че се създадат не само специални гета, но и истински лагери за циганите (разбирате какви лагери имам пред вид), то за вас това желана активност ли е? После, не мислите ли, че хората днес са толкова политически неактивни и по една много проста, разбираема причина: опитът от най-близкото минало. Едва ли има друг период от българската история, в който страната да е познавала такава политическа активност – доброволна или не съвсем – както по времето, което току-що оставихме зад гърба си. Не ви ли притеснява мисълта, че нещо подобно би могло да се повтори отново, в желанието ни да „активираме“ масите. Трето, каква е посоката на всичко това? Вие казвате, че ние (а и цяла Европа) бихме били по-добре без еврото. ОК, нека допуснем, че имате право. Каква според вас е алтернативата на европейското обединение? Онова, което беше (е било) преди него? Или нещо ново, което още никой не е опитвал. Бихте ли ми казали няколко думи относно това как си представяте едно бъдеще, в което всеки европейски народ се е завърнал към класическите си национални… не ми идва на ума достатъчно неутрална дума, нека да ги наречем „убеждения“… без заедно с това да се стигне именно до онова, до което този сценарий ВИНАГИ досега е водил Европа и народите ѝ – война? Изобщо, разкажете ми малко повече за представите си за бъдещето от гледна точка на национализма (нали няма да сгреша или да ви обидя, ако си позволя да ви възприемам като националист?)

И така, слушам ви. Слушам ви открито, без да се опитвам да ви поставям капани. Бъдете сигурен, че няма да има момент, в който да се опитам да използвам откровеността ви срещу самия вас (да ви осмивам, подигравам, иронизирам или нещо подобно). Искам да се опитам да ви разбера, това е всичко. Но това означава, че и вие трябва да говорите без хитруване, а наистина да казвате онова, в което вярвате.

- 22-10-2011|Серкан

А дали омразата към … е на мястото на буквата Ю? Дали няма неизпитан ужас там някъде по-надолу?

Алкохолизма: надеждата, че тази чашка ще е последната и с нея ще се опре до дъното. А дъното не идва и не идва. Защото лесното дефиниране на „дъното“, като нещо налично И КРАЙНО, е само на теория. На практика е това, което е и живота, като част от него – упорита работа ден след ден.

Мизерията, която се натрупва в къщите…

Мизерията, която се натрупва по улиците, в държавата, …, в хората.

Може ли да имаш чистота, здраве, ако не поддържаш ден след ден?

И как се изчиства и оправя нещо, когато си се омързелил, обездушил и на всичкото отгоре си и обеднял?

И?

Най-лесното е да дефинираш „наличното“. И да кажеш, че това е твоята мизерия. И да я квалифицираш като „дъно“ – „…, Ю, Я“. И да я скриеш под думи като „наличната омраза към малцинства“. Една НА ПРЪВ ПОГЛЕД беззащитна част от хаоса, от мизерията, от това, което те дърпа надолу.

ОК.

Възнегодуваш. Решаваш, че си стигнал дъното. И?

Това ли е всичко, което измисляш?

След всичко това, което си преживял като човешко създание, до тези „разумни“ действия ли единствено стигаш като комбинация за търсене на изход?

Една от най-отличителните черти на „затъващите“ общества еневъзможноста да намерят оптимални решения на проблемите си. Оптимални решения – съчетавайки времето и неговата безпощадност с всичко останало – география, държавно устройство, социална пирамида на обществото,…

- 22-10-2011|Златко – re:
Lucy писа:

Иска ми се да продължавам да вярвам, че сме толерантни. Ако на едно дете непрекъснато му повтаряш, че е непослушно, то наистина става такова…Смятам, че зрънцето го носим в себе си. Зная, че ни трябва и още нещо, за да може то да покълне, но не зная точно какво, зная също че толерантността се възпитава, така че всичко зависи от нас.

Колкото до болката, то тя те кара да реагираш, защото е неприятна, Иска ти се да я притъпиш, а красотата и хубавите усещания искаш само да ги задържиш и се страхуваш да не направиш някой погрешен жест и да ги пропъдиш.

Чудесен текст, Велко! Обаче аз въпреки всичко продължавам да смятам, че бутилката е наполовина пълна…:)))

Имам чувството, че това е един от коментарите, които незаслужено останаха без внимание тук. Защото в него май най-ясно се открива единственото усещане, единствената нагласа, която изглежда съдържа някакъв градивен момент: „Добре, разбрахме, че не сме толкова добрички, колкото сме си мислили досега. Хайде сега кажете ни какво точно очаквате от нас – и от самите себе си – за да можем да излезем от тоя порочен кръг на взаимно надлайване и да започнем да градим някакъв нов собствен образ – такъв, с който да можем да се гордеем, а не само да се срамуваме.“

Разбирам, приемам, поддържам. Самият аз, ако и непрекъснато да заставам в позата на – въображаемото – човече с камшиче в ръка, се нуждая от положителни образи, примери и идеи не по-малко от всеки друг човек. И единственото, което ме кара отново и отново да повтарям мантрата за нуждата от прочистване, демитологизиране, разкаяние, е усещането, че тези неща непрекъснато биват избутвани назад, изтласквани от други, по-агресивни и някак по-лесни-за-папкане изглеждащи идеи (например: вината на Другите, нуждата от бърз Успех, ненужността на гледането към Себе си – кой ще ти гледа себе си, когато има телевизия?), и т. н. Онова, от което мисля, че се нуждаем всички, е усещането за честност към самите себе си. Не самобичуване, не себеоплюване, не поредната истерия от себеотрицание в духа на „Ах, това Балканите…“ Проста и ясна честност. Ясен образ. Не непременно ласкателен. Не и ругателен. Просто ясен. И, за да го достигнем, първо трябва да започнем с изриването на мръсотията от обора. Ето защо – точно защото става дума за Мръсотия, и за нейното изчистване – тук толкова често ми се налага да говоря като човек, който изглежда отвратен от собствения си корен – нещо, което ме обижда и наранява безкрайно много, защото, ха кажете ми тогава, ако всичко, което върша, би било мотивирано единствено от някаква потискана омраза към самия себе си и корена си, то как тогава бих могъл да издържам цялата непосилна тежест на тази тъй неблагодарна роля: човекът, копаещ лозето. Не собственикът, не онзи, който пие виното, а човекът с Мотиката…

И тук, струва ми се, иде времето на едно базисно споразумение, което ние с вас трябва да сключим отрано, ако искаме да избегнем неизбежността на все нови и нови стълкновения, идещи от прости недоразумения: никой от нас няма интерес от себеунижение и себенизвергване. Никой не желае да вижда в огледалото нещо, което му се иска да заплюе. Онова, което всички искаме, е едно по-свободно, по-лишено от комплекси, потискания и стрес, съществуване. Нормален живот. Живот като „онези“. Живот като митичните „ТЯХ“.

И за да го направим, за да можем да поемем поне бавно по пътя, който „ТЕ“ (митичните) изглежда са извървели, то трябва и да се учим от тях. Просто, нали? Няма друг път към нормалния, живия живот, освен пътя на себепречистването (освен ако човек не принадлежи към онази, другата митична категория – ангелите небесни). И така, защо думата „Европа“ (Европеизация) поражда в главите на хората едни определени образи, а думата „Балкани“ (Балканизация) – съвсем други? Нима те нямат в миналото си достатъчно срамни, унизителни, достойни за осъждане неща? Нима Германия не беше допреди няколко десетилетия плашилото на света (както са били и много други европейски нации преди нея?) Защо тогава техният образ е различен от нашия, защо точно върху нашите рамене, глави, сърца, тегне това толкова непосилно бреме, да се чувстваме вечно като тяхното друго? Според мен – много просто: защото те са си платили честно цената на изкуплението. Защото са работили. Защото не са се посвенили да посипят главите си с пепел, когато това е било единствено справедливото нещо. Защото са се пречистили. Доколкото това е възможно по човешките мерки.

Не ме разбирайте погрешно, тук не се опитвам да разработя поредната имиджова дихотомия на „нас“ и „тях“, само за да се развихря след това в толкова по-опиянителна оргия на себеотрицанието и възхваляването на другите, на онези-които-не-сме-ние. Всичко, което си желая, е да се изправя някой ден там, накъдето мисля, че ме води ангелът – с фланелка, на която да е написано: „Proud to be Homo Balkanicus!“ Но докато се стигне дотам, мили мои… Нали знаете какво трябва да се направи, докато се стигне дотам?

Знаете, разбира се. Всички го знаем, но не винаги ни отърва да си го признаем. Ето защо, стига толкова приказки, ами хайде да подхванем още малко работа. Лозето, нали знаете?

- 23-10-2011|Иван Рангелов

Извинявам се, горния ми коментар не излезе в пълния си вид.

ЕТО всъшност какво се опитвах да напиша като отговор на въпросите на Златко към мен:

Питат ме: „Ако, например, Сидеров успее да активира „масите“ дотам, че се създадат не само специални гета, но и истински лагери за циганите (разбирате какви лагери имам пред вид), то за вас това желана активност ли е?“

За мен самият въпрос, така зададен, издава предубеденост и неинформираност.

И като цяло някак странно ми звучат аргументите (на Златко Енев), че било добре хората да не бъдат чак толкова политически активни – защото ако бъдели, можело да се повтори нещо си… Извинявам се, но за мен демокрация има тогава, когато хората са максимално политически активни (разбира се, всеки е активен според способностите си – но умишлено да се възпира политическата активност на гражданите ми се струва доста деспотично като идея…). Другият вариант (липсата на активност или умишлено приспаната активност) е някаква форма на наркотична зависимост от властта – когато ти като гражданин нямаш нужда лично да участваш в нищо – достатъчно ти е това, което властта прави за тебе, ти просто ползваш някакви блага (а не ги създаваш)… –

това ли трябва да бъде демокрацията?

Затова нека в пророчествата си не отиваме чак толкова далеч. Всякакви приказки за „лагери“ са напълно неадекватни. Напротив, ако прочетете последните изявления на Сидеров, той се обявява за разтурване на сега съществуващите незаконни заселища – а на въпроси от типа „добре, а къде да отидат тези хора?“, той отговаря в съвсем либерален дух. (Цитат: „Гетата са незаконни и трябва да бъдат премахнати, те са инкубатор на престъпност, допълни Сидеров. На въпрос какво ще се случи с ромите след това, лидерът на „Атака“ каза: „Защо трябва да ни интересува това? Свободна държава сме, да си намерят работа и да решат какво да правят. Ако искат в село Зли дол да ходят!“. Виж интервюто по Нова ТВ от началото на октомври 2011 г. Тук

http://www. novatv. bg/news/view/2011/10/03/21527/%D0%A1%D0%B8%D0%B4%D0%B5%D1%80%D0%BE%D0%B2:-%D0%9D%D1%8F%D0%BA%D0%BE%D0%B8-%D1%85%D0%BE%D1%80%D0%B0-%D1%81%D0%B5%D0%B3%D0%B0-%D1%81%D0%B5-%D1%81%D1%8A%D0%B1%D1%83%D0%B4%D0%B8%D1%85%D0%B0-%D0%B7%D0%B0-%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%B1%D0%BB%D0%B5%D0%BC%D0%B8-%D0%B7%D0%B0-%D0%BA%D0%BE%D0%B8%D1%82%D0%BE-%D0%B3%D0%BE%D0%B2%D0%BE%D1%80%D1%8F-%D0%BE%D1%82%D0%B4%D0%B0%D0%B2%D0%BD%D0%B0/

Има и нещо друго, което би трябвало да е пределно ясно: да, положението на циганите в България е тежко, но на никой циганин положението му не се е влошило поради някакви действия или изявления на „АТАКА“ или на Сидеров. Причините за тежкото положение на циганите са от МНОГО ПРЕДИ възникването на „АТАКА“ и е време да осъзнаем поне това: че положението на циганите е такова, каквото е, не защото някой пише или говори против тях, и не защото някой е крещял „Циганите на сапун“. Ако не видим кое е причина и кое е следствие, и особено пък ако постоянно разменяме местата на тези двете (причините и следствията) няма как да вървим към решение.

Така че въпросът „Ако, например, Сидеров успее да активира „масите“ дотам, че…“ е безсмислен – ВСЕКИ активира както и което той сам умее – има други партии, други политици – нека ТЕ активират в обществото това, което е ТЯХНА същност… Свободни са да го направят. Пък тогава да видим кой – кого…

Изобщо целият този разговор на тема „ами ако стане нещо лошо“ е неуместен – когато хората са активни, и то публично активни, става това, което искат хората – и обратно: когато хората са пасивни, става това, което искат някакви скрити, непублични елити…

Отговорът на другите важни въпроси („Каква според вас е алтернативата на европейското обединение?“ и за бъдещето от гледна точка на национализма) точно в момента нямам време да го пиша (те и въпросите са доста обширни), затова ще кажа само най-общия принцип, в рамките на който трябва да се търсят решенията:

Както дефинирането на проблемите, така и търсенето на решения за проблемите трябва да се извършва във всички налични мащаби – от най-големия до най-дребния, от най-“глобалния“ до най-“персоналния“ (а това включва и „европейския“, и „националния“, и много други междинни мащаби). Никой от възможните мащаби за боравене с проблемите не трябва да се пренебрегва.

Но разговорът за „Европа“ е по-голям и ще трябва да го продължим малко по-късно.

(Само бих препоръчал всеки, които мисли да се изказва за бъдешето на Европа и на еврозоната, първо да се запознае с този текст

http://www. telegraph. co. uk/finance/ financialcrisis/8843031/Troika-report-on-Greek- debt-full-text. html

- 04-11-2011|Джони

Равгелов, ако омразата към циганите роди съвременно модерно общество, почвам да разпалвам омраза още от утре. Според теб тя била някъде много назад в ценностната сисетема интередсно как нещо, което е толкова маловажно, е единственото нещо способно да породи желаната от теб активност. Да не би пък да е най-важното, щом само то може да задвижи обществото.

- 05-11-2011|Иван Рангелов

Драги Джони, ако искам да ти отговоря на нивото на твоето мислене, ще ти отговоря така:

„Ако според теб пътят към изграждането на съвременно модерно общество минава през това всички да станем цигани, можеш да започнеш от себе си и да градиш колкото си искаш – аз няма да ти преча. Ако смяташ, че с уменията, нагласите, политическата мъдрост и образованост на съвременните български цигани можеш да родиш съвременно модерно общество в България, то тогава напълно разбирам презрението ти към българите – за какво са ти те, като имаш такива достойни и активни граждани като циганите?“

Но ако трябва да ги отговоря на нивото на моето мислене, ще ти отговоря така:

нямам представа за какво точно „модерно“ общество си мечтаеш – за някакво „модерно“ като днешното гръцко общество, може би – но съм сигурен, че никакъв тип устойчиво общество не може да бъде „родено“ чрез отричане на фактите и чрез неприемане на народите такива, каквито те са.

Ако искаш да постигнеш нещо във взаимодействие с българския народ, първото което трябва да направиш, е да го приемеш такъв, какъвто той е – с всичките му налични към момента особености. (Ако се налага, още веднъж ще подчертая думата „всичките“ – за да може дори и Джони да разбере, че по-горе, когато съм писал че трябва „да търсим как да съчетаем тези и всички други характеристики на нашия народ… „съм имал предвид именно „всички“.)

Както съм писал и по-горе (и е добре да го прочетеш, Джони), това е правилният начин да се прави политика: от наличното през осъществимото към желаното. По обратния път просто не се получава нищо: от желаното през неосъществимото се стига просто до нищото.

- 06-11-2011|Весела Великова

Напомням /ако е позволено/, че политиката винаги е била хазарт – нищо, че се „прави“ многословно зад високи порти, над които са монтирани респектиращи символи. Демокрацията е политика, която – рано или късно! – ще бъде една замеряна с камъни уличница. Хората не си дават точна сметка колко жалък е хазарта със Словото – началото на всички Начала. В този смисъл митът за българското гостоприемство е една доморасла, безобидна лъжа, принудена да проституира навън. Тя е хазарт зад ъгъла на срамното ни безпътие.

- 23-04-2012|Георги Пейчинов

Бих препоръчал на автора някаква мярка за сравнение- когато се говори обобщено, за цяла нация, само „добро“ и „лошо“ не вършат работа. Винаги има и черни овце.

Аз лично смятам, че сме по-толерантни от повечето нации – гърци, сърби, албанци, хървати, французи, англичани и т. н.

Бих се радвал автора да уточни къде смята, че сме в сравнение с другите нации. Иначе е глупост някаква (меко казано).

Гибелта на Буколическа България

Автор: Галя Симеонова-Конах

През 1947 г. Ален Роб-Грийе участва в международна младежка бригада в България и описва своите впечатления и преживявания в един от първите си публикувани текстове „Четири дни в България“.[122] „По време на пътуването – пише авторът за младите французи, участници в бригадата – имахме възможност да се опознаем: беше ясно, че групата не е еднородна. Освен няколкото младежи от U. J. R. F., които се отличаваха не само по емблемите на дрехите си, но и по своята решителност, имаше също така няколко симпатизанти на комунизма, повече или по-малко ортодоксални, няколко дребни буржоа, преживяващи една екзотична авантюра и дори обикновени туристи. Момичета и момчета не повече от стотина, дошли с желание „да помогнат на младата българска демокрация в нейното възстановяване“. Всички бяхме щастливи, всички се радвахме на пътуването“.[123] С Ален Роб-Грийе заминават още двама бъдещи френски писатели Клод Олие и Даниел Буланже. Авторът описва няколко епизода от пребиваването си в бригадирския лагер в Перник и Дивотино (на строежа на железопътната линия Перник-Волуяк), от срещите си със случайни българи в София и по време на пътуването си до Рилския манастир, Пловдив, Велико Търново и Черноморското крайбрежие. Отношението му към страната е добронамерено, но когато подхваща темата за раждащата се тоталитарна система, разкриваща вече своята същност, тонът на повествованието се променя. Роб-Грийе разказва за проблемите при преминаването на сръбско-българската граница, отнемането на паспортите им от ДС за времето на престоя, за придружителите-агенти и нарича себе си и своите приятели „гъски, които се правят, че не забелязват своя стопанин“ (тези обстоятелства все пак не попречват на французите да се отклоняват от официалната програма на посещението и да пътуват из страната без паспорти). Сблъсъкът с действителността им носи огромно разочарование. Писателят се спира на пропагандния характер на „народната демокрация“ и бригадирското движение, замисля се върху смисъла на скандираната непрекъснато фраза „Да живее свободата“, отбелязва „атмосферата на отчаяние, която усещах в лагера на бригадирите“.[124] Характерно свидетелство за тоталитаризма са разговорите с младите българи, когато не ги дебнат официалните преводачи, като от тези разкази дори „двама французи от U. J. R. F. са потресени“. Повечето от бригадирите се страхуват да разговарят с чужденците, заявявайки им между другото, че нямат никакво право да мислят „различно от официалните мнения“ нито за лагера, нито за правителството. „Но един от тях, когато забеляза, че не сме следени, добави, че няма много доброволци сред бригадирите, както и че няма много комунисти в България, но хората са били принудени от едно малцинство от интриганти да служат на руснаците, а истинските демократи са хвърлени в затвора“.[125] На зададения въпрос „дали работи като доброволец“, един от бригадирите най-напред се стряска, но след като решава, че не са комунисти им отговаря, че в „определен смисъл е доброволец“. Но ако не работи тук, последиците са него ще са фатални: няма да може да се запише през октомври в университета, а след като не е студент, няма да може да получава своите купони за храна и е обречен на гладна смърт (освен това бригадирите са били приемани с предимство в университета). [126]

В едно софийско бистро непознат събеседник скицира накратко ситуацията и настроенията в България: „Хората са много по-нещастни от преди. Двугодишният план е просто подигравка, но милицията дебне да няма опозиция. Ако знаехте какво е комунизъм, щяхте да се страхувате от него като мен.“[127] Текстът на Ален Роб-Грийе в обобщителен план е ситуиран във френския контекст, той е иронична равносметка на адмирациите, главно на френската, но и на европейската левица към комунистическите идеи и „народните демокрации“. Роб-Грийе нарича представителите на U. J. „типове“, смятащи България за свободна страна, където всички могат да мислят свободно, т. е. вярват в това, което им казват българските комунисти. Той с насмешка отбелязва, че според последните, комунистическата теория изисквала само активизъм и действия, и добавя не без горчива ирония, че те „дори не знаели, че Маркс и Енгелс са философи“.[128]

Промяната, която настъпва в България в следвоенните десетилетия, засяга изконните устои на българското битие и националното съзнание, деконструира цялата национална ценностна система, като това не е разрив, реализиран впоследствие на определено еволюционно развитие на обществото. Той е наложен „отгоре“, съпроводен е с репресии и насилие, с пренаписване на историята, на литературния и естетически канон, с изтръгване „от корените“ на човека и нацията, а социотехниките са в служба на конституирането на едно „ново“ изначалие на всички начала и на някакъв имагинерен нов човек в историческото развитие.[129]

Шокиращите събития разтърсват социалния и индивидуален живот на всички равнища и пораждат нови явления, дотогава непознати в социума. Безспорно едно такова травматично преживяване е налагането с „огън и меч“ на „кооперативния строй“ (евфемизмът на Радичков), процесите на усилена миграция в изпълнение на идеологическите директиви за индустриализиране, както и урбанизацията на страната, която „поглъща много свят“.

Последствията от тези процеси са разбиването на традиционни общностни структури, заличаването на важни идеи и ценности в българското общество, а в един общ идеен и културен контекст довеждат до тежки процеси в обществото и културата, а в литературата – сред явленията, които ме интересуват в рамките на това изследване, до деконструкцията на „буколическото“ в естетически план. Безпардонността на социалистическото село и стояндаскаловските наративи за метестанциите поглъщат деликатната, стилизирана красота на „родното“, на „родния стил“.

Нищо случайно няма в изкуството и такива литературни явления като Йордан Радичков, макар че идват често като че ли изневиделица, винаги са предхождани от натрупване на литературна традиция, на духовни, обективни и даже метафизически предпоставки, за да се стигне до такава новаторска и необикновена книга, каквато е Свирепо настроение.

Метафората на Йордан Радичков описва гибелта на буколическа България:

Народът се разместваше, селата се изпразваха, градовете поглъщаха много свят. Когато козарят си мислеше понякога за селата, струваше му се, че това преселение прилича на пускане на кръв; тъй кога едно добиче има повече кръв, пастирят клъцва вената над ухото му…[130]

„Клъцването на вената“ е именно загиването на rusticana в социалистическия катаклизъм на „новите времена“. Васил Попов излиза от конвенцията на метафоричните преображения и представя събитията в едно почти реалистично-обективно повествование, в което светкавично промененият наратив в преизказно наклонение охудожествява нещастието в поетиката на mythos, но и на соцстереотипите, отдалечава го и приближава едновременно с познатата поетическа фигура от българската история и литература – „вървят“, „пеят и плачат“ в нещастието:

Беше кооперирал земите на туй село, обръщал бе наопаки и налице, налице и наопаки хорските души. Докараха първия трактор, музиката на Цанцито свири Интернационалът издула бузи, тракторът пърпори и хвърля назад облаци син дим. Хората вървят след него, газят пръстта на съборените межди – един пеят или пригласят, други кълнат тихичко, трети направо реват. Стъпил Горския до тракториста, знамето плющи над главата му, загледан в хоризонтите, сияйните хоризонти на комунизма. (…) Велико пръв се записа, колко му беше имотът, някакви си двайсетина декара. Нито агитация, нито нещо, хвана молива и подписа. Горския го прегърна, а после Велико се върнал вкъщи, взел вършитбеното въже за сноповете, метнал го през гредата и се обесил.[131]

Драмата на човешките съдби в „кооперативния строй“ се разиграва върху гротесковия и кичов плакат на социализма с всички негови атрибути – знамена, трактори, хоризонти. На „новите времена“ Васил Попов противопоставя „вечните времена“ на метафизическото единство на живи и мъртви в запустелите пространства на буколическа България. Неговата почти вековна героиня Неделя, чието съдбовно предопределение е да изпраща мъртвите в последния им път, е една от малкото останали жители в планината.[132] Негативните последствия от изземването на земята – разрушаването на основни обществени структури, – и от миграционните процеси карат героя на Попов Горския, представител на репресивния апарат на соцкомисарите, да се опитва да промени станалото, да помири „новите“ и „вечните“ времена, но пак по идеологически начин чрез „лозунги“, закачвани по вратите на празните къщи.[133]

Авторите не оценяват миграциите и съдбите на героите, предизвикани от политическите и исторически реалности, подобни еднозначни произведения не биха могли да бъдат публикувани тогава, а и не това е същността и целта на художественото произведение и писателя. Те са метафоричен, понякога гротесков наратив за събитията, без точна хронология или изразена декларативна историческа оценка.[134] В разказите за принудата и изгубеното малко отечество, пестеливите, даже оскъдни изразни средства, без реторична трополизация на повествованието, изграждат един безнадежден образ на света, смесват трагедията с други генологически елементи, най-често абсурдистки. В своя обществен и личен изказ, в полето на ценностната рецепция, литературата за малките отечества, начало поставено още през шейсетте години, е литература на протеста срещу „неспирната“ манипулация и насилническото преобразяване на националното битие.

Малкото отечество на Йордан Вълчев, многообразието и историческата памет се „заравняват“ от тракторите.

И тръгвам през долчините и баирите. Равно и голо. (…) „Шумете, дебри и балкани.“ Шумете, ама няма шума. Няма птици. Къде беше Караконджовското бранище, Самодивското изворче. Изкоренено, запороено, бучат трактори, заравняват с грапите, неспирно заравняват.[135]

Метафората на „заравняване“ на историческото съзнание се допълва от драмата на прекъснатото битие – „няма я гората с големия камък на свети Рангел Големански“ и Вълчев сравнява разрива в континуума, цезурата в общественото и духовно развитие с друго трагическо прекъсване на държавността:

Някога ще открият камъка в някой контрафорс, тъй както турците бяха захвърлили Омуртаговата колона в основите на един обор край Шумен.[136]

В литературата на шейсетте години трансгресията на буколическото е по посока на определен митизъм, осъществяван като самопародираща се творческа инвенция или във високия разказ за „родната същина“, то е окончателно разрушено, безвъзвратно отминало и препратено в митическия час на безвремието и статичността. Някои автори разглеждат литературните явления, свързани с „митологизма“, както го наричат, в контекста на коренотърсаческата литература, но ги виждат преди всичко в пластовете на фолклорното.[137] Това е само повърхността на проблема, частично е вярно, закодирано е в множествеността на много стари културни пластове, но защо именно тогава те се активизират, никой не обяснява, прилага се само един разработен вече литературоведски модел за митическото.

Каква е причината за активизирането на кода на митическото? Основната външнолитературна причина е явлението, определено от мен като Гибелта на буколическа България, окончателното и фактическо унищожение, което българските писатели къде съзнателно, къде интуитивно разбират: гибелта – индивидуална, като лична съдба и историческо съзнание, и обществена – отнемането на земята, миграцията, загубването на връзката с родното и локалния свят. Друг въпрос от по-общо естество е проблемът за паметта, за континуума на съзнанието[138], в който събитията протичат в системата на връзки, исторически зависимости, регулярности и опит. Реконструкцията на тази „картина на света“ намира място в метафориката на прозата на шейсетте години. Подобна оптика позволява нов прочит на част от творбите и литературната история.

Горният въпрос може да бъде отнесен към един друг период в българската литература, а именно към фолклорните стилизации на авангарда и опитите за сублимация на „родната същина“.

Въпреки че естетиката на ХХ век освободи литературата от задължителния мимезис, необходимо е да се посочи, че коренотърсаческата тема в българската литература е и форма на безпокойство, явен или скрит разказ за насилственото скъсване с миналото и разрушаването на „родното“. Имам предвид разбирането на Ерих Ауербах за феномена мимезис, представено в известната му критическа книга, така както се възприема и в западноевропейската литература – правдоподобното възпроизвеждане или представяне/репрезентация в литературното произведение на обективната действителност, която е постижима в емпиричния опит. Разбира се, при Радичков и другите автори от шейсетте години, вече не съществува такова единство, това са повествования с неоавангардни черти.

Проблемите на градската цивилизация и отчуждението, настъпили след разрива, са интерпретирани със силата на внушението и образността на експресионистичната поетика и извиква стария структурообразуващ топос от двайсетте години на ХХ век на града чудовище:

Ние живеем в къщи с много врати, всички врати на къщите са затворени. Ти си далеч от тези проблеми, това е ужасен проблем – за затворените врати. Много врати стоят пред нас, но всички са заключени. Вие тук в планината сте щастливи, имате само една проста врата и тази врата винаги е отворена, винаги можеш да минеш през нея и да тръгнеш в каквато искаш посока. Нашите врати са заключени, ключът е хвърлен през прозореца и не ни остава нищо друго, освен да се блъскаме между тях, без да намерим изход.[139]

Образите на загиващия и „новосътворения“ свят активизират проблемите на алиенацията и двуделното пространство – отворения свободен простор на планината, природата срещу затвореното и ограничено пространство на града, творението на човека. Появява се и другият елемент на извечната дихотомична двойка – времето, а в широк и метафизичен контекст въпросът за вечността на „времената“.

Тройният код на гибелта на буколическа България: запустение – тление – смърт във „вечните времена“ на Васил Попов е овеществен в пустите къщи, изпразнени от човешко присъствие, концентриран във времето на вечността – гробището, смъртта, царството на Неделя, вечната жена в черно, родителката, която затваря очите преди последния път и разговаря с мъртвите, „денем седеше в гробището, гледаше кой идва и кой си отива, ходеше между гробовете“.[140] Тя е средищен образ между живота и смъртта, близка до религиозните функции на Богородица, посредницата между човека и отвъдното. Празните къщи са материализираните корени на локалното, изсъхналите вече корени на липсващите хора, потъпканото „родно“ – което в човешката перспектива е най-бързият път към алиенацията и безродството.

Художествената импликация на образа на Неделя е свързана най-вече с топоса на гробището. В разказа Пролет тя стои край прясно разкопаните гробове, защото „новите времена“ са в опозицията на „вечните“ и дори мъртъвците не ги оставят на мира, преместват ги в ново място на вечен покой. Целият разказ е граден върху оксиморона на принудителното движение там, където би трябвало да царства вечността.

Смъртта и метафизическото единство на живи и мъртви заемат важно място във фолклорно-митическото съзнание на носителите на местни култури, тайнството на живота и смъртта се изявява процесуално във времето и това отношение към смъртта като единство на живо и неживо битие, преливането на смъртното и безсмъртното във „вечните времена“ е постоянна тема в произведенията на магическия реализъм. В разказа Мигове, на хорото, танц, вкоренен в дълбоката древност и в българската култура, съвършен образ на екстатичното, дионисиевско начало, се хващат живи и мъртви, а нивите излизат от „блока“, възобновява се историческата непрекъснатост, възстановява се персоналистично – субектът и мистичната му връзка с родната земя, разкъсана от „кооперативния строй“, индивидуумът излиза от безличната колективност. В повествованията за Душата на Горския и Душата на горския, в задължително материалистическия свят на героя и действителността е поставен един от централните въпроси от сферата на трансценденцията и християнската антропология: „…душата, къде ти е душата, Горски?“[141]

Големият екзистенциален и аксиологически проблем на много разкази на Попов е за времето, за проломите, които то издълбава в човека и неговото битие, за изгубеното време и осакатения живот от социалните експерименти: „То ме губи мен“ – казва Спас от Корени. И другият фундаментален въпрос, свързан с първия, е за „корените“. Спас се е родил с „нещото“: (…) „Като корен е то. Държи ме прав и аз го усещам, сокове ми дава, със сили ме пълни.“[142]

Множеството човешки екзистенции и съдби на хора напуснали малкото си отечество, сякаш битува в жената без възраст – Неделя, сама по себе си синтез на националното битие. В планината живеят само няколко човека, които като персонажи могат да бъдат изведени и на символическо равнище – Горския от разказа Лозунги, оръдието на социалните експерименти, осъден да гледа последиците на своето дело: след като е въвел „кооперативния строй“, пред трагедията на запустението пише отчаяно императиви по пустите врати: „Останете“, воден от наивната вяра, че историята може да се променя с „магически практики“, посредством словото, лозунгите, идеологията, т. е. осъществявайки един инженерен проект за промяна на обществото.

Другият герой на Попов, Генерала – хроникьор на минало и настояще – също пряко е обвързан с настъпилите промени. В митизирания разказ за липсващото, за липсващите, празните къщи изземват човешките способности и говорят помежду си в изпразнения от човешко присъствие свят:

Тогава къщите се отпускаха и изтърваваха по една скрибуцаща, дървена въздишка. Тогава тревата избуяла пред вратниците, се изправяше да лови нощна влага и започваше да расте, а ако беше зима, тревата спеше в снега и в земята и не растеше. Сега вече не беше зима и в празните чисти дворове нямаше сняг. Беше или не беше, това няма никакво значение, но всички вечери много си приличаха, така че никой не можеше да каже, кога точно е била тази вечер.[143]

Природният цикъл е акцентиран в категорията време, но в него го няма човекът, лишен е от антропологическо съдържание, „никой не може да каже, кога точно е било“, дошла е неопределената вечност на нечовешкото безвремие, на повтарящия се природен кръговрат, нарушаван единствено от вятъра и съня на Улаха за естествения порядък на миналото: „къщите са пълни с хора“, там „хората говорят, а къщите мълчат“. Прекрачването на границите на световете е аисторически разказ за разрива и силния душевен потрес, който той е предизвикал, за да се стигне до естетическото му пресъздаване със средствата на един повествователен „митизъм“. А ако някога настъпи промяна, за хроникьора на събитията – Генерала, тя ще е потвърждение на идеята за вечното завръщане и движение в християнското ѝ разбиране:

Ще се завърти пак световното колело (…), куките (на Неделя) ще плетат терлички на бебетата, които ще тръгнат с тях от раждането към смъртта, към своя един ден или към своите хиляда години. И в празните къщи ще се върнат хората, (…) и гласовете, и миризмите, и животът, и всичко ще започне отначало, защото в началото бе словото.[144]

Началото на началата е в духа, материализираният Логос, словото, и тук е надеждата „да се завърти световното колело“, а не в идеологизираните лозунги, в опитите да се поправя битието с помощта на социотехники. Разказът така се и казва – Битие, значещо заглавие, противопоставено и отхвърлящо идеологичното „майсторене“, социоинженерството в обществото, довело до социалната катастрофа на запустението. В антитезата техника-напредък – човек-родно, празното село на Попов от Битие е огряно единствено от хладната, изкуствена светлина на луминисцентните лампи.

Технизацията, варварското индустриализиране (Радичковите „стари хроники“ описват змея, изпиващ водата като варварин), липсата на реална грижа за опазване на природата също разпуква образа на буколическа България. Персонифицираната река в Автобиография разказва своя живот, една съпоставка на буколическия и индустриалния пейзаж, на старите и новите времена:

Моят живот започна едва-едва, не по-висок от тревата. Провирах се между тревата в планинския склон и затуй в началото ми е останал споменът от миризмата на планинска трева, от едва доловимия дъх на дивечова стъпка и от едва доловимия дъх на гола пета на самодива.[145]

В старите буколически времена, реката среща „много народ“ по бреговете си, задвижва шейсет-седемдесет „прости фабрики“, „както ги нарича народът“ – чаркове, воденици, дъскорезници, напоява градини, мъже и жени се къпят във вировете ѝ, а когато нагазят деца, тя изпраща сиви видения от дълбините си, за да се изплашат и да не навлизат в дълбокото, птици пият от водата ѝ.

В съвременността всичко се е променило, краят на речното „житие“ е печален:

А аз си останах безименна река, силите ми не стигат за електричество, моите сили бяха само за чаркове и дъскорезници, за водни долапи и воденици. Но ги няма вече простите фабрики, застанали по бреговете ми, и не нося вече дъх на планинска билка и на гола пета от самодива. Моята работа е сега сива работа, пренасям сиви фабрични отпадъци до морето.[146]

В новелите и разказите на Радичков от края на шейсетте и началото на седемдесетте години се засилват есеистичните и морализаторските елементи в повествованието, нотките на рефлексия над миналото и настоящето. Пораженията от „научно-техническия прогрес“ са реални и описани в разказа Бройлер, във вербалната „персонификация“ на обезлюдяването на Северозапада – „миграцията ще се заседи повече в селцето“.[147]

В настъпилия разрив на световете особено значение се придава на определен художествен символ, свързан с планината, преизпълнен с двузначност и семантични съотнасяния: това е козата, едновременно дяволско животно и свободен дух. Но българските писатели придават и трето значение на това рогато и свободолюбиво създание – единственото и последното, което не се поддава на политическите промени, знаков образ на непокорството и волността. От буколическия свят идват безименните пастири и козите стада, свободни и неуловими, а неограничеността на тяхното движение в дълбинната структура на повествованието носи философски и политически смисъл:

Но фабриките малко го стъписаха, в планината беше привикнал и му беше спокойно въпреки самотата. Знаеше, че няма да векува, подир година или две стопанството се канеше да затрие козите и той щеше да отглежда овце. По-доходно е, а и горските власти напоследък съвсем ограничиха козята паша. Когато се кооперираше земята и стоката, козите бяха добре дошли, защото всички селца имаха кози и козата бе повече от костенурките в планината, а сега тук-там може да срещнеш козе стадо.[148]

Атмосферата, изображението в новелата Козел е подобна, съзвучна със „сицилианската“ образност от филма Хаос (1980) на Виторио и Паоло Тавиани, където е показана обезлюдената по други причини Сицилия. В кинофреските на Тавиани се редуват буколическите картини от планините, самотниците, които блуждаят по тях, стадата кози, образите се групират в символи, за да потече реката на друго художествено обобщение, сънят на Сицилия, който е всъщност желание за смърт, невъзможност за промяна.

Едновременният апотеоз и разпад на буколическото в Скални рисунки също е настъпилата, случилата се вече смърт. В творбите от сборника то съжителства заедно с митическото, като тази двойка изобразителни конструкти е свързана с проблема за времето. Почти винаги те са приковани в миналото или в разказа за него, опират се на колективното познание на „по-стари хора“, които са знаели, видели са, чували са за всичко необикновено, което е ставало „някога“: Някога горите край моето селце са били пълни със самодивски игрища. (…) Само допреди няколко години можеха да се видят все още следи от самодивски игрища.[149] „Допреди няколко години“ описваните събития и места са били реалност. Следващата констатация на аз-повествователя е в същото утвърждаване на различията с миналото, изпълнено с горски нимфи и твари с кози копита:

Някога много дяволи е имало в нашите гори, по-старите хора са общували с тях без никакъв страх. (…) Нощем пък ще чуеш как дяволите потропват с кози копита, всякакви болести се лутат из гъстака и подвикват за помощ, самодиви надуват дудуци и гайди, или пък белят платно на Огоста. И какво ли още ще чуе човешкото ухо да се носи на гъсти талази из нашите гори… Някога е било това.

Сега, ако се ослушаме, ще чуем само вика на брадвата в нашите гори.

И това, което гледаме сега, не са нашите гори, това е само белег от гора. Брадвата е изтребила горския епос и само тук и там е оставила по някой стих, закрилян от Закона за защита на природата.[150]

Въпреки че повествованието за буколическата гора и митическите ѝ обитатели се води в сегашно време, авторът не оставя място за съмнение и завършва мисълта си отново с неопределеното „някога“. На мястото на разрушеното „старо време“ намираме само „белег“ от гора и последствията от определена политика и човешката алчност. Буколическото и митическото за повествователя са в миналото.

Радичков третира топосите в „буколическата гора“ локално и те по дефиниция са заемки от митическия фолклор – самодивските игрища, вълците – (Нашите гори), преминаващи Дунава – в други разкази, смоковете с кози уши, многозначният символ на козите, лудите треви и т. н., магическите практики, представени в Нашите гори. Подобно е разгръщането на този топос при Йордан Вълчев, но в рамките на различна образна система.

Буколически са изведени дигресиите на Радичков за срещите на пастири и самодиви, създадени по-скоро на фолклорна антична основа, отколкото свързани с модернистичните идилии на Петко Тодоров или предшеставащата го традиция. Такъв е пастирът Истрати от новелата Заекът, такова е идилическото описание от споменатата Радичкова новела – Козел от сборника Скални рисунки.

А козарят вървеше леко по ливадата (…) с гъжвата от повет, надяната върху рамото. Свирукаше си безгласно…[151]

Древността е жива в образите, прехвърлени в съвременността през народното творчество и преданията, Радичковата планина е населена с идилически персонажи, но писателят често разкодира буколическото с рационалистическото съмнение за невъзможността на срещата с тях, той пита реторически, съмнява се и вярва едновременно, няма ясен отговор. Буколическият образ е противопоставен, той е антитезата на технизираната реалност и „новия строй“ и така е представен като невъзможен или недействителен – видение, полусън, игра на въображението.

Имаше и едно трето чувство, мислеше си пастирът, то е, когато нагазиш самодивските игрища. Пастир преминал през самодивски игрища се приобщава към самодивите и нощите му стават самодивски. Тогава няма сън, човек слепешком извървява всичките кози пътеки на планината, гази през потоци и вирове и следи по петите своите видения. Не беше нощувал в самодивски нощи и не го вярваше, макар често да са му разказвали и по-стари пастири (…). Разказвали са му също, че нощем ги виждали как се къпят в планинските вирове, а ти стоиш зад храста, не смееш да дишаш от напрежение, да не би да те забележат. Пък те отдавна са те забелязали, още преди да почнат да свалят ризите. Изкъпят се, облекат ризите, една взема гайда барянка, друга взема тъпан и тръгват към теб с гайдата и тъпана. Измъкват те ни жив, ни умрял иззад храста, дадат ти бъклица с вино да пиеш, хубаво вино самодивско, а ти по стар християнски обичай се прекръстваш, преди да отпиеш, и щом се прекръстиш, самодивите пропадат в земята и вместо бъклица в ръцете ти остава една конска глава. Подобна работа имало между Живовци и Бистрилица, на онова място, където малкият Огост се влива в голямата река Огоста. Беше слушал за нея. Сънища ли са това, или видения, примамили подир себе си полусънен пастир. Или в дългата самота въображението на човека добива плът? Не може да се отговори.[152]

Буколическата сцена е изваяна с чувство и вкус, пластически умело и внимателно, но разказът е всъщност преразказ на „по-стари“ истории, тя е от „памтивека“, оттогава са и старите черказки хроники, което я дискредитира като реално случващо се, тя е вече имплицитно в м и н а л о т о. Сегашният наратор „вече не го вярва“. В митическия разказ, се проявяват винаги бинарни отношения с противоположни елементи[153], но в неговата логически система това първоначално противопоставяне е преодолявано, често с въвеждането на някакъв трети елемент. Подобни формални същности на мита, най-вече заложените в него опозиции, в редица случаи са огледален образ на определени обществени дадености или напрежение. Противоположните елементи вътре в общността, логически са помирявани или метафоризирани именно чрез митизирането, което служи като трети елемент-посредник между тях, въпреки привидната им непримиримост (при Радичков това е паралелността на времената, живата историчност на античната култура и неисторическата безкултурност на новото). Всички опити да се интелектуализира митическото, да се изяснява като алегорична проява на някаква теоретически или морална истина, разбира се, не са били успешни.[154] Не са вземали под внимание основните черти на митическото светоусещане, а именно че истинската му основа не е мисълта, а чувствата и неговата вътрешна хармоничност зависи в по-голяма степен от емоционалното единство, а не от правилата и порядъка на логиката. И затова митическите модели презентират преди всичко трайни структурни елементи, предавани под формата на разказ.

Откъсът се публикува със съгласието на издателите.

Галя Симеонова-Конах е доктор на хуманитарните науки в областта на литературознанието на Ягелонския университет. Преподавателка по българска и славянска литератури в университета „Адам Мицкевич“ (Полша). От 1989 г. е кореспондент на вестниците „Демокрация“ и „Век 21“, а по-късно дългогодишен кореспондент на БНТ и БНР в Полша.

Коментари (1)

- 18-10-2011|Златко

Усещането е за нещо голямо. Надявам се да се намерят специалисти, които да успеят да кажат нещо по-съществено.

Единственият фен на Европа?

Автор: Ан Епълбаум

Макар че не можете да ме видите, аз съм на снимките, публикувани на сутринта след последните полски избори. На повечето от тях Доналд Туск, премиер-министърът, стои в челната редица, широко усмихнат. Непосредствено зад него, ръкопляскайки, стои Радек Сикорски, външният министър – и мой съпруг. На няколко от тези снимки се вижда и част от кестеняв перчем, едва видим зад министъра. Това съм аз.

Поради професията на съпруга ми аз винаги имам вътрешен поглед към полската политика. Но в нощта на изборите, на девети октомври, разполагах с почти перфектен зрителен ъгъл: можех да гледам над главата на премиер-министъра към тълпата долу, точно в момента когато полската телевизия обявяваше окончателните резултати от изборите. Гражданска платформа, управляващата дясно-центристка партия, спечели 39 процента от гласовете; нейният земеделски коалиционен партньор получи 8 процента. Законност и справедливост, популистката опозиция, получи 30 процента. Тълпата полудя – и не само от радост. Те бяха и много изненадани.

Всъщност никой не беше очаквал, че коалицията ще спечели с такава голяма преднина. От 1989 насам, никое правителство тук не е било преизбирано: поляците имат навик да изхвърлят водачите си. „Реалните цифри ще бъдат по-ниски“, казваха си хората едни на други по време на празненството след победата. Но те грешаха.

По всякакви обективни критерии резултатите от изборите не би трябвало да изглеждат съмнителни. Туск беше премиер в продължение на четири години. През това време Полша беше единствената страна в обединена Европа, в която нямаше рецесия. Тя не се присъедини към еврозоната и поради това не ѝ се налага да спасява Гърция. След финансовата криза тя не се впусна в големи харчове и поради това не е заплашена от фалит. В същото време Полша се превърна в най-големия печеливш от щедростта на ЕС: нови пътища, железопътни линии, паркове, музеи и дори комунални съоръжения бяха построени с пари от ЕС. Миналото лято аз пътувах до Гданск по магистрала, която беше толкова нова, че дори не се виждаше на навигационната система в колата.

Промени се и собственото усещане на Полша за мястото ѝ в Европа. В наши дни човек често чува поляците да описват страната си като северна, а не източноевропейска: те идентифицират себе си със северната трезвост и аскетичност, а не с източноевропейската назадничавост. Най-тесните дипломатически връзки на Полша са с Швеция, а най-големият ѝ търговски партньор – Германия. По време на тяхното президентство на ЕС, поляците се стремяха, преди всичко друго, да демонстрират своята ефективност, своята компетентност – и увереността си в успеха на Европа.

И действително, в момента Полша може би е най-проевропейски настроената страна в цяла Европа. Присъединяването към ЕС означаваше търговия, мобилност, интеграция и, в един по-трудно доловим аспект – край на усещането, че поляците са „втора ръка“ европейци. Всички, които познавам, от чистачките до университетските професори, имат деца, които искат да учат и работят в чужбина. Преди двадесет години много от тези хора никога не бяха напускали страната.

И все пак – дори и след 22 години на демокрация и седем години в ЕС, бурната полска история продължава да хвърля дълга сянка. За онези, които не се оказаха директно печеливши от бързия икономически растеж, особено за хората в малките градове, където безработицата си остава висока, отворените граници и връзките с ЕС не приличат на прогрес, а призракът на чуждата доминация, дали от германци във военни униформи или в бизнес-костюми, си остава нещо реално. Самолетната катастрофа от Смоленск, при която миналата година загинаха президентът Лех Качински и антуражът му, издигна ксенофобията до нива, непознати от 1989 насам. Макар че причините за катастрофата са известни – пилотска грешка, ненужно бързане, тежка мъгла и примитивна уредба за контрол на трафика – тук все още има хора, които вярват в някаква конспирация. Ярослав Качински, водач на опозицията и брат-близнак на загиналия президент, е сред тях. По време на изборната кампания той подхвърляше намеци по адрес на Ангела Меркел – най-полскофилският немски канцлер за всички времена – говорейки мрачно за нейните „империалистически“ намерения. Думи като „предател“ бяха подхвърляни по адрес на политици, които желаят да поддържат нормални дипломатически отношения с Русия.

Мощните емоции, породени от катастрофата, все още са в състояние да овладеят цялата нация, ако тя бъде изправена пред нова криза. Стремежът за интеграция с богатата, демократична западна Европа мотивира полската външна и вътрешна политика от 1989 насам. Но ако западна Европа престане да бъде богата – или изглежда по-малко демократична – някои хора може би ще поставят под въпрос постиженията на последните две десетилетия, и ще се опитат да ги разнищят. Тридесет процента от гласоподавателите все още поддържат Качински: един човек, който преди време заяви, че Полша „в действителност“ се управлява от Германия и Русия.

Европейците трябва да се чувстват облекчени от победата на Туск, дори и само защото не е много вероятно той да започне да трупа нов куп от претенции към Европа във време, когато, нека бъдем откровени, тя има достатъчно други грижи. Но Туск не може да си позволи да почива на лаврите си. Темпото на модернизация трябва да се увеличи, и повече хора трябва да печелят от това, ако правителството, насочило поглед към бъдещето, а не към миналото, би искало да остане на власт. И, ах да – аз ще кажа всичко това на външния министър – следващия път, когато го видя.

Източник

Ан Епълбаум е известна американска журналистка, сътрудник на вестник The Washington Post. Книгата й Гулаг спечели наградата Пулицър за 2004 година. Понастоящем тя живее в Полша.

Коментари (3)

- 20-10-2011|Златко Ангелов

СТРАХОТНО! И толкова вярно!

Впрочем, моята предпочитана геостратегическа агенция за анализи и прогнози, СТРАТФОР, смята, че в Европа започва да се очертава нов съюз по линията Полша-Украйна-Румъния-България, една стародавна идея, която сега, в условията, когато между Русия и НАТО има нужда от буфер, започва да се възражда.

- 23-10-2011|БС2003 – …

Не знам дали е страхотно, не знам дали е вярно, но като пропаганда е написано достатъчно умело. Иначе идеята за съюз с Полша, Украйна и Румъния хич не ме привлича, кой знае защо. Че и буфер-буферът само го блъскат от всички страни. Ако вървим към повсеместен мир, от буфери няма нужда. Ако вървим към световна война, от тях няма полза. Не, благодаря.

- 23-10-2011|Комитата – Много мерси, ама не, мерси

За какво ни е да сме буфер, след като веднъж влязохме в НАТО и ЕС? Украйна, Молдова и Беларус да буферират, ние се надявам да си останем европейци 100%

Постмодернизмът е мъртъв

Автор: Едуард Докс

Имам за вас някои добри новини – отпуснете се, релаксирайте, наслаждавайте се на остатъка от лятото, престанете да се тревожите за това накъде отива животът ви. Кои са новините ли? Ами, на 24-ти септември 2011 ние официално и окончателно можем да обявим постмодернизма за мъртъв. Свършен. История. Един труден период от човешкото мислене е отминал, завършен. Откъде го знам ли? Защото това е датата, на която музеят„Виктория и Алберт“ открива онова, което нарича „първата изчерпателна ретроспектива“ в света, под заглавие: „Постмодернизмът – стил и подривна дейност 1970–1990“.

Почакайте, чувам ви как казвате. Ами те откъде знаят? И какво е това? Постмодернизъм – и без това никога не съм го разбирал/а. Как може да е приключил?

Вие не сте сами. Ако има някаква дума, която обърква, разстройва, дразни, обсажда, изтощава и осквернява всички ни, то това е „постмодернизъм“. И все пак, разбран правилно, постмодернизмът е игрив, интелигентен, смешен и очарователен. От Грейс Джоунс до Лейди Гага, от Анди Уорхол до Гилбърт и Джордж, от Пол Остър до Дейвид Фостър Уолас, неговото влияние е навсякъде – и продължава да се чувства. Това беше доминиращата идея на нашето време.

Но какво е той? Ами, най-добрият начин да се разбере постмодернизмът е да го сравним с онова, което го е предхождало: модернизмът. За разлика от, да речем, Просвещението или Романтизма, постмодернизмът (дори и като дума), се позовава на движението, което възнамерява да отхвърли. В този смисъл постмодернизмът може да се разглежда като закъснялото покълване на една по-стара сеитба, извършена от артисти като Марсел Дюшам, по време на разцвета на модернизма през 1920-те и 1930-те.

И така, ако модернистите като Пикасо и Сезан се концентрираха върху неща като дизайн, йерархия, майсторство и пр., постмодернистите като Анди Уорхол и Вилем де Кунинг се занимаваха предимно с колаж, случайност, анархия и повторение. Ако модернистите като Вирджиния Улф придаваха важност на дълбочината и метафизиката, то постмодернистите като Мартин Еймис предпочитаха повърхността и иронията. Що се отнася до композиторите, модернистите като Бела Барток бяха настроени йерархично и формалистки, докато постмодернистите, като Джон Адамс, бяха игриви и се интересуваха от деконструкция. С други думи, модернизмът предпочиташе експертното познание, обикновено беше европейски и се занимаваше с универсални идеи. Постмодернизмът предпочиташе стоките за широко потребление и Америка, и приемаше толкова странични обстоятелства, колкото можеше да му предложи светът.

В началото постмодернизмът беше не просто ироничен, просто жест, някакъв вид интелигентна преструвка, сбирщина от всичко просто заради идеята. Той се превърна в такива неща по-късно, в по-маловажни произведения от по-незначителни артисти: Майкъл Наймън, Такаши Мураками, Трейси Емин и Джонатан Сафран Фоер. Вместо това, в началото различните артисти, философи, лингвисти, писатели и музиканти бяха обвързани в едно движение с голяма сила, което се опитваше да скъса с миналото, и го правеше с голяма енергия. В резултат на това се появи едно ново усещане за радикална всепозволеност. Постмодернизмът беше бунт с огромна енергия, атака, стратегия за разрушаване. Той беше набор от критически и реторически практики, които се опитваха да дестабилизират модернистките пробни камъни на идентичността, историческия прогрес и познавателната сигурност.

Преди всичко останало, това беше начин на мислене и действие, който се опитваше да отнеме привилегиите на който и да било етос и да отрече консенсуса на вкуса. Като всички големи идеи, това беше артистична тенденция, която се разви и израсна, докато получи социална и политическа значимост. Както посочва Ихаб Хасан, египетско-американският философ, през този (нашият) период беше налице „огромна воля за разваляне, засягаща политическото тяло, познавателното тяло, еротичното тяло, индивидуалната психика, цялата област на дискурса на запад.“

Архитектурата може би е най-лесният начин да се видят някои от тези идеи, реализирани на практика. В Лондон, крилото Сенсбъри от Националната галерия (1991) е типично в това отношение: всички класически фасети се намират в контрапункт едни към други, измествайки, подкопавайки и подчертавайки отново други, по-народни черти на сградата като зеещите, подобни на складови врати, входове, и високите не-прозорци; някои от колоните могат да бъдат видени само от една страна; има множество повторения; всичко е твърдо определено и маниерно; стиловете се сблъскват, смесват, преливат.

Но най-крещящият пример за постмодерен дизайн все пак е сградата на AT&T в Ню Йорк, която беше завършена през 1984. Историята на нейното възприемане е символична. По същество, тази сграда се считаше за предателство към всичко положително и прогресивно, постигнато след войната. Тя беше отказ от експлицитната модернистка представа, че всички ние ще маршируваме заедно в онези светли и ъгловати небостъргачи, блестящи на слънцето толкова функционално. Що за класически фронтон беше това, с изрязана от центъра му кръгла форма? За какво бяха огромните входове с арки и детайлите от розов гранит? Въпросният архитект беше великият Филип Джонсън – същият Филип Джонсън, нека не забравяме, който преди това беше най-възпяваният представител на американския модернизъм. Джонсън умря през 2005, но аз се срещнах с артистичната му сътрудничка Джудит Гринбърг – жената, която беше работила заедно с него по оригиналните скици, и тя ми преразказа какво е въздействието на сградата докато вървяхме из огромните ѝ зали.

„Ужасният рев от възражения се въртеше най-вече около върха – пречупеният фронтон“, обясни ми тя. „Те го ненавиждаха. Имаше хора, които водеха битки по страниците на пресата: агресивни, лични, обвинителни, често нямащи нищо общо с архитектурата. Някои хора протестираха против сградата. Други ни отричаха. Много хора атакуваха властите, които бяха разрешили строежа … просто нямаше край.“

Гринбърг си припомня как Джонсън се е завърнал от пътуване до Италия със снимки на сгради от Флоренция и си припомня фундаменталната промяна в неговото мислене. „С всичките тези отражения и пречупвания на светлината модернизмът създава илюзията, че има някаква илюзия, докато всъщност става дума за директно обявяване на пари и власт. Но ние искахме да се разграничим от това. Искахме да кажем нещо друго. При нас имаше завръщане към орнаментацията – и игривост – нещо, намиращо се над бруталната структурна форма на стария модернистки дизайн. Би могло да се каже, че сградата на AT&T узакони постмодернизма в очите на целия свят. Сградата се превърна в един вид гръмоотвод за всичко, което се случваше в обществото – в социален смисъл, а не само в архитектурата.“ Това беше сграда, която поставяше под въпрос модернисткото предварително условие за функционална мощ, обръщайки се към други, по-стари, европейски стилове – една сграда, която съпоставяше и противопоставяше предишни структури, но заедно с това беше и нещо напълно ново, радикално, а следователно и подривно. Това беше провокация.

***

Информирани по този начин, сега вече можем да започнем да идентифицираме постмодерни произведения на изкуството и по други места от този период. Керамиките на Бети Удман са един от възможните примери. В нейното творчество обектът и образът съществуват съвместно и се извършват позовавания както към историята на цветовете, така и към историята на керамиката. Но никой стил или форма не притежава привилегии – или поне не за дълго време. Движението Мемфис–Милано (италианска група за дизайн и архитектура, основана от Еторе Сотасас) също създава силно постмодерни творби. Един пример за това е етажерката „Казабланка“ от 1981, която е направена от пластмасов ламинат, така че да подсказва, че самият дизайн е театрален, повърхностен, кич.

Но атаката срещу модернизма не е единствено отрицателна. Може би най-положителният и убедителен пример за постмодернизъм – постмодернизъм в най-добрата му форма, ако щете – може да бъде открит в света на танца; по-точно казано, в наистина забележителната творба от 1981, Драстичен класицизъм; в хореографията на голямата танцьорка Карол Армитидж. Шоуто започва с четирима електрически китаристи и барабанист, които излизат на сцената и започват някаква пънкарска какофония, която не притежава точен ритъм или мелодия. Господи, започваме да си мислим. Но тогава напред излизат танцьорите и внезапно представлението експлодира – детонира – върху сетивата. Каквото и да е вършил танцът преди това, сега разбираме: той вече няма да го прави по същия начин в бъдеще. На сцената има толкова много сурова енергия: класическият балет се комбинира с уличен танц, пънк с фолк, хип-хоп с моменти от бална зала, а след това отново балет. Има подскоци, гримаси, еротични пози, ballons, brisés, bourrées. Понякога танцьорите танцуват сами, друг път заедно. Ние започваме да виждаме класическия балет в светлината на пънка, а пънка – в светлината на хип-хоп-а, после хип-хоп-а в светлината на фолка…

И всичко това – чрез мощно съпоставяне; основните части на представлението, всяка от които ни е поотделно позната, биват обновени пред очите ни. Ние ги виждаме по свежи и удивителни начини. Те получават нови значения, внушения и резонанси. Тази енергия, тази детонация, този отказ от фаворизиране на една форма за сметка на друга, това дисонантно ново подреждане, преоценката, която трябва да последва – всичко това, взето заедно, е чист и, да, красив постмодернизъм.

Поп-културата на онова време се занимава с подобни идеи. Класическият пример е Дейвид Бърн, пеещ „може би ще се запиташ: как се оказах тук?“ в трейлъра за филма на Токинг хедс, „Престани да имаш смисъл“ (1984), след което пита „защо пък филм?“, бидейки облечен в онзи известен огромен костюм (директен намек за преувеличение), после образите биват прекъснати от друг въпрос „защо този голям костюм?“ и той започва да танцува, но не съвсем, чак до следващото прекъсване „защо тия странни движения?“, и така нататък.

Или отново в, да речем, видеото от 1988 към песента на Нене Чери „Buffalo Stance“, което ни казва, че „никакви пари не могат да спечелят любовта ми“, докато в същото време Чери носи на врата си златен доларов знак и мелодията спира, за да може тя да произнесе „нали знаеш какво искам да кажа?“, с английски акцент.

Но, разбира се, апогеят на постмодернисткия поп е Мадона. В един момент тя е Мерилин Монро, а в следващия – Марлене Дитрих; тя е садомазохистка, девственица, материално момиче, носителка на кръста; тя е иконоборка, която трескаво призовава към иконография; вечна метаморфистка, обсебена от тялото си, нейния имиджмейкър; тя е брилянтна; тя е постоянна; и въпреки това тя е ужасна актриса, несръчна и изпълнена с напрежение танцьорка, както и не-изключителна певица. Прекаленото стилизиране, известността-от-нула, цитирането, колажирането на образи, интензивно самоувереното общуване с публиката, цялото това преставане-да-има-смисъл-точно-когато-се-казва-нещо-за-смисъла – ето това е постмодернизмът.

И така, нека сега се обърнем с малко повече самочувствие към тресавището от социология, политика и философия – Бодрияр, Дерида, Фуко и т. н. Постмодернизмът се появява за пръв път като философско понятие в книгата Постмодерното състояние от Жан-Франсоа Лиотар, френският мислител. Лиотар се позовава на идеята на Витгенщайн за „играта на езика“, според която различни групи хора могат да използват един и същи език по различни начини, което пък може да доведе до това, че те гледат на света по напълно различни начини. Така например, свещеникът може да използва една дума, да речем „истина“, по много различен начин от учения, който на свой ред може да разбира думата по съвсем различен начин от полицая, журналиста, философа или артиста. По този начин представата за някакво единно, обединяващо гледище за света – доминантен наратив (или, за да използваме жаргона, мета-наратив) – изчезва. Няма един-единствен наратив, привилегирована позиция, никаква система или теория, която да покрива всички останали. Следователно, твърди Лиотар, всички наративи съществуват съвместно, едни до други, без някой от тях да доминира. Това сливане на наративите е същността на постмодернизма. (Лиотар беше привърженик на марксизма, един от най-мощните мета-наративи на модерното време. Но той обърна гръб на Маркс. По този начин, източниците на постмодерната мисъл могат да бъдат разглеждани, поне отчасти, като отхвърляне на тоталитарния импулс – който, и това не е случайно, се намираше в апогея си през 1920-те и 1930-те години). За съжаление, 75 процента от останалото, написано за постмодернизма, е безсмислено, несвързано, противоречиво или по някакъв начин представително за глупостите, които занимаваха академичния свят на лингвистика и „континентална“ философия в продължение на толкова дълго време. Но не всичко.

Има два важни момента. Първо, че постмодернизмът всъщност е атака не срещу доминиращия наратив при формите на изкуството, а по-скоро атака срещу доминиращия социален дискурс. Всяко изкуство е философия и всяка философия е политическа. А епистемическата (познавателна) конфронтация на постмодернизма, тази идея за де-привилегирането на което и да е значение; идеята, че дискурсите са еднакво валидни, следователно е довела до някакви реални придобивки за човечеството. Защото, щом само веднъж навлезете в бизнеса на противопоставянето срещу доминантния дискурс, вие същевременно се оказвате и в бизнеса на отдаване глас на групите, които до този момент са били маргинализирани и подчинени. Оттук нататък става възможно да се види как постмодернизмът е помогнал на западното общество да разбере политиката на различността и по този начин да компенсира мизерните несправедливости, които до този момент или са били игнорирани, или приемани като неизбежни, тъй като по някакъв начин са изглеждали приемливи. Би трябвало да принадлежите към потискащо религиозната десница или към някоя друга особено езотерична или нечовешка мисловна школа, за да не вярвате, например, че политиките на равенство на половете, расите и различните сексуалности са били подобрени до неизмерима степен от утвърждаването на техните собствени дискурси. Трансформацията откъм едно локално и небрежно сексистко, расистко и хомофобно общество към такова, което узаконява и насърчава равенството е нещо в огромна степен добро. В това не може да има никакво съмнение.

Вторият момент е още по-дълбок. Постмодернизмът цели нещо повече от простия призив към преоценка на властовите структури: той твърди, че самите ние не сме нищо повече от дишащи съвкупности от тези структури. Той утвърждава, че ние не можем да стоим настрана от изискванията и идентичностите, които тези структури и дискурси ни налагат. Adios, Просвещение. Довиждане, Романтизъм. Вместо това той смята, че ние се движим сред серия от координати от различни карти – класови, полови, религиозни, сексуални, етнически, ситуационни – и че тези координати всъщност са нашата идентичност. Ние сме изцяло конструирани. Няма нищо друго. И това, в една пределно опростена форма, е основното предизвикателство, което постмодернизмът донесе на големия банкет на човешките идеи – защото той промени играта, превръщайки я от игра на самоопределение (Кант и останалите) към определение-от-други. Аз съм конструиран, следователно съществувам. И тук най-после ние стигаме до най-трудния от всички въпроси: как можем да знаем, че постмодернизмът е приключил, и защо?

Нека да се върнем обратно към изкуствата, към челната редица. Не че влиянието на постмодернизма е намаляло или изчезващо. Ни най-малко; ние не можем да се отучим от някоя голяма идея. По-скоро, самият постмодернизъм вече бива заместен като доминиращ дискурс и сега получава собствено място в артистичната и интелектуална палитра, заедно с всички останали велики идеи и движения. По същия начин, по който от време на време сме малко викториански, малко модернистични, малко романтични, така всички сме, и завинаги ще бъдем, деца на постмодернизма. (Сама по себе си, разбира се, това е една постмодерна идея.) Всички тези движения влияят едва доловимо върху нашите въображения и начина, по който дискутираме, създаваме, реагираме и взаимодействаме. Но, все повече и повече, постмодернизмът се превръща в „просто“ друг един от цветовете, които можем да използваме. (Лейди Гага например го ползва; Адел обаче не.) Или, за да сменим метафората, още едно сечиво в набора на артиста. Защо? Защото всички ние постепенно започваме да се чувстваме малко по-комфортно при мисълта, че можем да поддържаме в главите си две несъвместими идеи: че никоя система от значения не може да има монопол върху истината, но че ние все пак трябва да представяме истината чрез избраната от нас система на значение. Така че постмодерното предизвикателство, ако и не по-малко радикално, по някакъв начин вече ни се привижда по-малко мощно. Ние се учим да живеем с него.

Може би най-добрият начин да се обясни причината за това развитие е да се използва моята собствена художествена форма: романът. Постмодернизмът е влиял върху литературата през времето на целия ми живот – Маргарет Атууд, Джулиън Барнс, Итало Калвино, Дон ДеЛило, Умберто Еко и т. н., през цялата азбука. Всъщност, дори начинът, по който пиша тази статия – самоуверено смесвайки формалния и неформален тон – вече се дължи на неговите идеи: високият и ниският стил съжителстват съвместно, за целите на създаване моменти на изненада или безпокойство, или вулгарност, или задълбочено наблюдение, в опит да се ангажира читателя. Но – и това е голямо „но“ – проблемът, който непрекъснато се влошава, е онова, което можем да наречем „постмодерният парадокс“.

В продължение на известно време, когато комунизмът започна да се сгромолясва, превъзходството на западния капитализъм изглежда можеше най-лесно да се поставя под въпрос чрез използването на ироничната тактика на постмодернизма. С времето обаче се появи нова трудност: понеже постмодернизмът атакува всичко, постепенно започна да се появява и разцъфва някакво усещане за обърканост и несигурност, докато през последните години то стана повсеместно. Едно усещане за липса на доверие в принципите, възможностите и естетиката на литературата проникна из цялата култура и само малцина се чувстваха достатъчно способни или умели, или политически уверени, за да могат да разграничават или разпознават боклука от не-боклука. И така, разбира се, при липсата на каквито и да е естетически критерии, започна да става все по- и по-лесно да се оценяват произведенията на изкуството единствено според печалбите, които те носеха. Капиталът, както е казано вече многократно преди мен, се приспособява към всякакви потребности. И така, парадоксално, ние се приближаваме към момент, в който самата литература е станала застрашена – първо, от артистичното кредо на постмодернизма (смъртта на автора), и второ, от непреднамерения резултат от това кредо – хегемонията на пазара. Онова, което при тези обстоятелства става най-търсено и желано, са фикциите, които получават резонанс сред възможно най-широката публика: тоест, сред възможно най-много дискурси. Тази публика тогава може да даде или оттегли одобрението си, което се измерва в продажби.

С други думи, артистичният успех все повече се върти единствено около парите; артистите също започват да измерват собствения си успех все повече и повече по този начин. Това е причината днес да усещаме с такава сила вика на жанровия автор „продадох милиони“, макар че в действителност този вик не може да ни каже почти нищо друго за тази художествена форма освен това, че тя „е продала милиони“. Нека сменим дисциплините: ако доведем това превръщане на изкуството в стока до естествената му граница, то достигаме до инкрустирания с диаманти череп на Деймиън Хърст, Заради любовта към Бога (2007). Превръщането в стока се е превърнало в единствен смисъл. Произведението само по себе си се концентрира върху собствената си стойност и ценност, а освен това обхваща (аз бих казал: преди всичко друго) и медийната шумотевица, която го заобикаля: слуховете, че е било изкупено за 50 милиона паунда, или че самият Хърст го е откупил, или че е намалил данъчната си сметка, заявявайки, че диамантите са артистични материали, или че изобщо не го е откупил, или че никой не го е купил… И така нататък, по пост-модерному. Парадоксът е следният: чрез премахването на всички критерии, единственото, което ни остава, е пазарът. Точно обратното на онова, което е било първоначална цел на постмодернизма.

И, разбира се, налице е един паралелен парадокс в политиката и философията. Ако де-привилегироваме всички позиции, не можем да утвърдим нито една позиция, а следователно не можем да участваме в обществото или колектива – и по този начин, по същество, един агресивен постмодернизъм се превръща, в реалния свят, в нещо неразличимо от някакъв странен вид инертен консерватизъм.

Разглеждайки нещата по този начин, вече става ясно защо силата на постмодернизма намалява. Постмодерното решение вече не може да послужи като отговор на света, в който се намираме сега. Като човешки същества, по общо признание ние не желаем да бъдем оставени единствено на волята на пазара. Дори милиардерите си желаят колекции от произведения на изкуството. Този разговор между артиста и публиката следователно се променя отново, ускорен от и заедно с възхода на дигиталната ера.

Разбира се, Интернет е най-постмодерното нещо на планетата. Неговото най-непосредствено следствие на Запад изглежда е появата на едно поколение, което се интересува повече от социалната мрежа, отколкото от социалната революция. Но, ако погледнем отвъд това, ние откриваме един вторичен обратен ефект – един универсален копнеж по някакъв вид офлайн-автентичност. Ние желаем да бъдем спасени от грубостта на нашата консумация, от срама на нашата престореност, от множеството несигурности, върху които бяха изградени – а днес живеят от тях – сайтовете за социални мрежи. Ние желаем да бъдем изправени отново пред омагьосващия наратив на експертното знание. Ако за постмодернистите проблемът беше в това, че модернистите са им казвали какво да правят, то проблемът на сегашното поколение е противоположният: никой не ни казва какво да правим.

Ако се вслушаме по-внимателно, ние можем да открием това нарастващо желание за автентичност навсякъде около себе си. Можем да го открием в специфичността на местното движение за здрава храна или в повтарящата се употреба на думата „чист“ в менютата на ресторантите. Можем да го доловим в използването на думата „легенда“ по отношение на някой, който действително е постигнал нещо в реалния свят. (Издигането на реалния живот до мит!) Можем да го разпознаем в рекламни кампании като онази заДжак Даниелс, която с всички сили се опитва да възхвали не бунта, а автентичността. Можем да го идентифицираме в начина, по който марковите продукти се опитват да се придържат, или да се доберат, до интерес към етиката, или към някакъв специфичен етос. Културата на грижата за другите се възхвалява и цени. Ценностите отново са важни: ценностите, които артистът влага в създаването на един обект, както и ценностите, които консуматорът извлича от обекта. И всички тези желани ценности са отделени от голата комерсиална стойност.

Ако се спуснем малко по-надълбоко, ще видим едно все по-нарастващо възхищение пред мъжа или жената, които могат да правят обектите добре. Забелязваме едно ново възхваляване на прецизността, като например в начина, по който Стивън Весъл прави своите превъзходни ръчно изработени флейти от неръждаема стомана. Откриваме един нов акцент върху дизайна при изработването на ръчно-направените колекции на Raw Edges Design Studios, например в тяхната Self-Made collection – обекти, които са оригинални, повлияни от лични истории и изработени в ограничени количества. Постепенно започваме да дочуваме за ония, които могат да работят експертно: скулпторът, който може да скулптира, майсторът на керамики, бижутерът, дори романистът, който действително умее да пише. Джонатан Франзън е големият пример тук: един романист, който е всепризнат (и възхваляван малко отчаяно), издигнат почти до статуса на всеобщ спасител, защото отбягва лесните изходи на жанровата или историческа литература, или постмодерните наративни стратегии, и вместо това се опитва да каже нещо комплексно и интелигентно, и показателно, и автентично, и добре написано, за собственото си време. Не е важна само историята, в края на краищата. Важно е и как историята е разказана.

Тези три идеи – за специфичността, ценностите и автентичността, са в конфликт с постмодернизма. Ние навлизаме в нова епоха. Нека да я наречем Епохата на автентицизма и да видим докъде ще стигнем.

Източник

Едуард Докс е британски журналист и автор. Третата му книга, „Градината на дявола“, беше публикувана през 2011 година от издателство „Пикадор“.

Коментари (5)

- 21-10-2011|Златко

Младото момче изглежда някак маниерно и самовлюбено на тази снимка, но текстът ми се струва много добър. Не че тезата е кой знае колко нова или оригинална, но просто е добре, компетентно и информативно представена. При това не прекалено сложно, тъкмо като за неспециализрана публика (към която, след толкова години извън занаята, вече причислявам и себе си). Впрочем, думата е ваша.

- 23-10-2011|Гостенка

През далечната 1991 г. имах удоволствието да уаствам в тогава начеващия Щутгартски семинар, като темата беше THE END OF POSTMODERNISM? NEW DIRECTIONS. Един от напътствъщите професори бе Ихаб Хасан, който е преди всичко литературен критик с интерес към Уилям Джеймс, Рорти и пр. представители на американската праматична философия, но не точно философ! Не че в посмодерния контекст това има някакво голямо значение! Колкото до края на постмодернизма, ползвайте въпросителната от онзи далечен семинар от 1991 г. Е, не трябва да забравяме още, че всички -изми са от един дол дренки и да не лепим лейбъли без сметка. Аман от хора, които си падат по монолитни блокове с надпис ПРОСВЩЕНИЕ, РОМАНТИЗЪМ, ПАНЛИТЕРОАСТРИЗЪМ и пр.

- 24-10-2011|Климент

ми пак ще го напиша – тук има мания за графомания и болест от логорея.

текстът ми беше интересен, но за пореден път ужасно дълъг. спокойно може да се съкрати с 60% и пак да е смислен като остане само най-важното. така е мъка да се чете в електорнен вид.

умението да се синтезира си е голяма работа!

иначе браво за темата и текста!

- 27-10-2011|Мила Морати – Много вярно

Текстът е изключително интересен. Възхищавам се и на добрия превод! Аз съм съгласна да наречем новата епоха „Епоха на автентицизъм“… Много дълбоки и верни наблюдения.

- 08-11-2011|Ж.-Ф. Лиотар, Ж. Дерида, М. Фук – тъжни реминисценции

Много слаба, силно предубедена, и изключително некомпетентна статия. Авторът/авторката показава нетолерантност към нови идеи, типична за средновековието, и несъвместима с демократичните ценности на сегашното време. А пропагандният му/й стил с нищо не е по-софистикиран от този на колумнист от министерството на Гьобелс.

Един естествен експеримент в историята

Автор: Джаред Даймънд

На Чатъмските острови[155], отстоящи на 500 мили източно от Нова Зеландия, местните мориори са живеели необезпокоявани в продължение на столетия, но през декември 1835 г. на тази идилия е сложен край, и то по най-бруталния начин. На 19 ноември с. г. тук акостирал кораб с 500 маори, въоръжени до зъби с пушки, сопи и брадви, а на 5 декември – още един, носещ на борда си други 400 маори. По мориорските селища плъзнали групи маори, които уведомявали местните, че те вече са техни роби, и убивали онези, които дръзвали да им възразят. По всяка вероятност една организирана съпротива от страна на мориорите е щяла да сложи край на нашествието, тъй като са превишавали два пъти на брой маорите. Само че мориорите са имали традиция да решават тези проблеми по мирен път. Свикали съвет и на него решили да не се бият с нашествениците, а да им предложат мир, дружба и подялба на ресурсите.

Но още преди да излязат с тази оферта, маорите атакували по целия фронт. През следващите няколко дни те избили стотици мориори, после сготвили и изяли повечето трупове, а всички останали поробили. През следващите няколко години успели да избият и повечето роби, водейки се най-вече от собствените си прищевки. След време един от оцелелите мориори си спомня следното: „[Маорите] взеха да ни избиват като овце… От ужас побягнахме в храсталаците, криехме се в дупки под земята и къде ли още не, само и само да се скрием от враговете си. Но те ни намираха навсякъде и ни избиваха, без да подбират мъже, жени, деца…“ Ето как обяснява случилото се и един от маорските завоеватели: „Ние влязохме във владение на тези земи (…) съгласно нашите обичаи и затова изловихме всички хора. Никой не се отърва. Едни се опитаха да избягат и затова ги убихме, после убихме и другите. Е, какво толкова е станало? Ами такива са ни обичаите.“

Този брутален завършек на сблъсъка между мориори и маори е бил лесно предвидим. Първите са били една малка и изолирана общност на ловци и събирачи, които са разполагали само с най-прости технологии и оръжия, нямали са никакъв боен опит, както и изявени лидери или организация. Затова пък маорските нашественици (от Северния остров на Нова Зеландия) са идвали от гъсто населени земеделски региони, където са бушували нескончаеми кървави войни и са боравели с далеч по-усъвършенствани технологии и оръжия под ръководството на изявени лидери. Естествено, когато тези две толкова различни групи са влезли най-накрая в контакт, именно маорите са изклали мориорите, а не обратното.

Трагедията на мориорите напомня много други такива трагедии в модерния и древния свят, в които по-многобройните и по-добре екипираните са се изправяли срещу по-малобройни и по-зле екипирани противници. Онова, което придава особено горчив привкус на сблъсъка между мориорите и маорите, е техният общ корен, от който двете групи са се били разделили преди по-малко от хилядолетие. И двата народа са полинезийски. Съвременните маори са потомци на онези полинезийски земеделци, които са колонизирали Нова Зеландия около 1000 г. сл. Хр. Скоро след това една група от тях на свой ред са колонизирали Чатъмските острови, за да станат… мориори. През столетията след раздялата си двете групи са еволюирали в противоположни посоки, като маорите от Северния остров са развили по-сложна обществена система, а чатъмските колонисти се задоволили с възможно най-семплата технология и политическа организация. На практика мориорите се върнали в развитието си и станали отново ловци-събирачи, докато сродните им маори се захванали по-интензивно със земеделие.

Именно този противоположен ход на еволюцията е предопределил и изхода от евентуалния сблъсък помежду им. А ако успеем да разберем причините за диспропорционалното развитие на тези две островни общества, ние ще можем да си изградим и модел за разбирането на един много по-мащабен проблем – за различното развитие на отделните континенти.

Историята на мориорите и маорите представлява един кратък и не особено мащабен естествен експеримент, целящ да провери начина, по който околната среда въздейства на човешките общества. Но преди да изчетете някоя дебела книга за влиянието на екологичните фактори в глобален мащаб – примерно върху всички човешки общества през последните тринайсет хилядолетия, – вие може би ще поискате да се уверите в този ефект чрез някои не толкова мащабни тестове. Ако сте лабораторен учен, изучаващ плъховете, можете да направите следното: да вземете колония плъхове и да ги разделите на групи в различни клетки (със съвършено различна околна среда), а след известно време да се върнете и да видите какво става с техните потомства. Разбира се, такива целенасочени експерименти не може, а и не бива да се провеждат с хора. Затова учените търсят аналогични ситуации в миналото (т. нар. „естествени експерименти“), при които нещо подобно се е случило с отделни човешки общества.

Такъв експеримент се е получил при заселването на Полинезия. Във водите на Тихия океан след Нова Гвинея и Меланезия са разхвърляни хиляди острови, доста различаващи се по площ, изолираност, надморско равнище, климат, продуктивност, както и по геологични и биологични ресурси. През по-голямата част от човешката история тези острови са оставали извън полезрението на мореплавателите. Някъде около 1200 г. пр. Хр. една група хора от разположения на север от Нова Гвинея архипелаг Бисмарк, вече познаващи земеделието, риболова и мореплаването, са успели най-накрая да достигнат някои от тези острови. През следващите столетия техните потомци са усвоили буквално всяка обитаема ивица суша в Тихия океан. Към 500 г. сл. Хр. процесът в общи линии вече е бил приключил, а последните няколко острови са били заселени непосредствено след 1000 г. сл. Хр.

Ето как в рамките на един сравнително малък отрязък от време са усвоени най-разнообразни околни среди и това е направено от колонисти, произхождащи от една-единствена основна популация. На практика най-далечните предци на всички днешни полинезийци са споделяли едни и същи култура, език, технология и набор от култивирани растения и животни. В този смисъл полинезийската история се явява един естествен експеримент, позволяващ ни да видим как е протекла човешката адаптация без всички онези обичайни усложнения, свързани с многобройните вълни от най-различни колонисти, които ни пречат да разберем в какво се е изразявала тази адаптация в другите части на света.

Съдбата на мориорите е само един „епизод“ или по-скоро тест в рамките на един по-голям, но така или иначе умерен по мащаби тест. Лесно е да проследим начините, по които различните околни среди на Чатъмските острови и Нова Зеландия са моделирали мориорите и маорите. Прадедите на маорите, стъпили първи на Чатъм, може и да са били земеделци, но техните тропически посеви не са можели да виреят в тукашния по-студен климат и колонистите не са имали друг избор, освен отново да станат ловци-събирачи. Само че те не са можели да произвеждат по-големи количества храна, част от която да преразпределят или складират, и съответно не са били в състояние да поддържат и изхранват „специалисти“ в други отрасли, освен лова – примерно воини, администратори или вождове. Дивечът, който са преследвали, се е състоял от тюлени, стриди, гнездящи морски птици и онези океански риби, които са можели да ловят с ръце (или да зашеметяват с тояги), без да се нуждаят от някаква по-сложна технология. Освен това островите са сравнително малки и могат да осигурят прехраната на не повече от 2 000 ловци и събирачи. Тъй като не е имало наблизо други удобни за колонизиране острови, мориорите са били принудени да останат на Чатъм и да се научат да се погаждат помежду си. И те са го постигнали, като са отхвърлили завинаги войната и са свели до минимум риска от конфликти при евентуална пренаселеност, като просто са кастрирали някои от новородените момчета. В резултат се е оформила една малка миролюбива общност с проста технология и примитивни оръжия, в която са липсвали изявени лидери и организация.

За сметка на това северната (и по-топла) част на Нова Зеландия, която е и най-голямата островна група в Полинезия, се е оказала много подходяща за развитие на полинезийско земеделие. Тези маори, които останали в Нова Зеландия, се увеличили на брой, който в един момент е превишил цифрата от 100 000 души. На острова се появили различни локални популации, ангажирани в непрестанни кървави конфликти със своите съседи. Добивите от реколтата им позволявали да трупат по-големи запаси от храни, с които да изхранват съответните по-тясно специализирани лица: занаятчии, вождове и воини. Постепенно създали и най-различни сечива и други средства, необходими за отглеждане на реколтата, воюване и създаване на произведения на изкуството. Издигнали сложни култови постройки, както и многобройни укрепления.

Тоест маорите и мориорите са покълнали от един и същ корен, но са растели по различен начин. В резултат са се появили две паралелни общества, които в един момент дори са забравили за съществуването на другото и са установили отново контакт помежду си чак след пет столетия. Накрая един австралийски риболовен кораб се натъкнал случайно на Чатъмските острови и когато пристигнал в Нова Зеландия, донесъл там и вестта, че на изток в океана има земя, на която „се въдят в изобилие тюлени, раци и стриди; езерата гъмжат от змиорки, а около тях расте карака (…), а колкото до туземците, те са много на брой, но не умеят да се бият и нямат никакви оръжия“. И тази новина е била достатъчна 900 маори да отплават тутакси за Чатъмските острови… Последвалите събития ясно показват как околната среда влияе върху развитието на икономиката, технологията, политическата организация и воинските умения в рамките на относително кратки периоди от време.

Както вече споменах, сблъсъкът между маорите и мориорите представлява един отделен тест в рамките на един по-голям, но умерен по мащаби тест. Какво можем да научим от Полинезия за влиянието на околната среда върху човешките общества? И кои разлики между обществата на различните полинезийски острови имат нужда от обяснение?

Полинезия като цяло демонстрира доста по-пъстър спектър от естествени условия в сравнение с Нова Зеландия и Чатъм, макар и последните да представят само единия полюс (и то по- простия) на полинезийската организация. Различните полинезийски общности варират от ловци и събирачи (като на Чатъм) и примитивни земеделци, разчистващи нови площи чрез изсичане и опожаряване до някои практикуващи свръхинтензивно производство на храни социални структури, които са и сред най-гъсто населените региони в света. Полинезийските производители на храни са интензифицирали по различен начин своята „продукция“ от свине, кучета и кокошки. Организирали са наличните работни сили да изграждат комплексни напоителни системи за нуждите на земеделието, както и големи изкуствени рибарници. Икономическата база на техните общества се е състояла от повече или по-малко самозадоволяващи се стопанства, но на някои острови са се появили и кланове от потомствени воини. Що се касае до обществената организация, полинезийците са покривали цялата гама от егалитарните селски общини до някои от най-стратифицираните социуми в света с многобройни йерархични нива, разделени на господстващи и управлявани класи, чиито членове са се женели само в рамките на своето съсловие. В чисто политически план полинезийските острови също са демонстрирали голямо разнообразие: ако едни са били разделени на самостоятелни племенни или селски общности, то други са се превърнали в островни „протоимперии“, за които е било практика да нахлуват на други острови и да водят завоевателни войни. И накрая, полинезийската материална култура също е варирала – от ежедневната борба за насъщния до изграждането на монументални архитектурни комплекси. Как да си обясним това стъписващо разнообразие?

За тези различия са спомогнали поне шест групи екологични фактори, действащи в Полинезия: островният климат, геоложкият тип, морските ресурси, географското местоположение, фрагментацията на терена и изолацията. Нека сега разгледаме обхвата на всеки един от тези фактори, преди да пристъпим към специфичния им ефект върху полинезийските общества.

Климатът в Полинезия варира от топъл тропически (или субтропически) на повечето острови, разположени около екватора, до умерен в по-голямата част на Нова Зеландия и студен (субантарктически) на Чатъм и най-южните части на Нова Зеландия. На най-големия остров от Хаваите, макар и разположен на Тропика на Рака, има достатъчно високи планини, за да говорим за „алпийска“ среда или поне за спорадични снеговалежи. Количествата изсипваща се дъждовна вода също варират – от най-високите валежи, регистрирани на Земята (Фьордланд, Нова Зеландия и блатото Алакай на хавайския остров Кауай), до доста оскъдните (едва 1/10 от първите) на някои острови, поради което там не се е развило земеделие.

Островите се различават и геологически – коралови атоли, варовикови образувания, вулканични острови, части, откъснали се от материка и такива, които са смесица от предишните типове. На единия полюс са многобройните островчета като тези от архипелага Туамоту – плоски атоли, които едва надвишават морското равнище. Други бивши атоли, например Хендерсън и Ренел, са се издигнали доста над морското равнище, за да се превърнат във високи варовикови острови. И двата атолови типа създават доста проблеми на евентуалните заселници, тъй като съдържат само варовик и никакви други скали, почвеният им пласт е много тънък и на всичкото отгоре са лишени от постоянен приток на прясна вода. На противополжния полюс е най-големият полинезийски остров, Нова Зеландия – един стар и разнообразен геологически фрагмент от някогашния континент Гондуаналенд, предлагащ разнообразни минерални ресурси, включително богати залежи на желязо, въглища, злато и нефрит. Останалите по-големи острови са вулканични, които са се издигнали от морската шир, но не са се превърнали в части от континент и понякога (но далеч не винаги) включат и варовикови образувания. Макар да нямат земните богатства на Нова Зеландия, тези острови са крачка напред в сравнение с атолите (от полинезийска гледна точка, де), тъй като предлагат най-различни вулканични скали, някои от които са много подходящи за изработването на каменни сечива.

Вулканичните острови също се различават помежду си. Издигането на земната маса предполага обилни валежи в планините, затова повечето са и доста влажни, с дебел почвен слой и имат постоянни водни потоци. Това важи например за Таити[156], Самоа, Маркизките о-ви и особено Хаваите – архипелагът с най- високи планини в Полинезия. На по-ниските острови като Тонга и донякъде Великденския[157] почвата също е богата (покрай вулканичната пепел), но пък липсват реки и потоци като на Хаваите.

Колкото до морските ресурси, повечето полинезийски острови са заобиколени от плитки водни площи и рифове, а много от тях имат и лагуни. Тази естествена среда предполага изобилие от риба и мекотели. Само че скалистите брегове на Великденския остров, Питкерн и Маркизите, както и стъпаловидно спускащото се океанско дъно и липсата на коралови рифове около тях са много по-малко продуктивни в това отношение.

Земната площ е другият очевидно вариращ фактор – като се започне от 100-те акра на Анута, най-малкия от постоянно обитаваните и изолирани острови в Полинезия, и се стигне до 103 000-те квадратни мили на миниконтинента Нова Зеландия. Теренът на някои острови, особено Маркизките, е фрагментарен и преобладават долини със стъпаловидни стени, разделени от планински хребети, докато на Тонга и Великденския е терасовиден, което пък значително улеснява вътрешните комуникации.

Последният екологичен фактор, който трябва да отчетем, е изолацията. Великденският и Чатъмските острови са малки и толкова отдалечени от другите, че след първата колонизация основаните там общества са се развивали в пълна изолация от останалата част на света. Нова Зеландия, Хаваите и Маркизите също са доста отдалечени, но поне последните два със сигурност са продължили да контактуват и с други архипелази след първата колонизация, а и трите включват многобройни острови, разположени достатъчно близо едни до други, за да се осъществяват редовни контакти в рамките на самия архипелаг. В по-голямата си част останалите острови в Полинезия също са осъществявали повече или по-малко редовни контакти с други острови. Например Тонга е достатъчно близо до архипелазите Фиджи, Самоа и Уолис, за да могат тонганците да пътуват редовно до тези дестинации, а в последствие дори да завладеят Фиджи.

След този кратък преглед на полинезийското разнообразие нека сега видим как то се е отразило на местните общества. Най-добре да започнем с поминъка, тъй като тази социална дейност на свой ред влияе и на всички останали.

Поминъкът на полинезийците е зависел от различни комбинации от риболов, събиране на диви плодове, морски мекотели и раковидни, лов на сухоземни и морски птици плюс производство на храни. Поне в началото на повечето острови е имало в изобилие и големи бягащи птици, еволюирали в отсъствието на човека, чиито най-известни представители са новозеландската моа и хавайската дива гъска. Макар и важен хранителен ресурс за първите колонисти, особено на Южния новозеландски остров, повечето от тези птици бързо са били изтребени повсеместно, защото са били и прекалено лесна плячка. Също така бързо е намалял и броят на гнездящите морски птици, но на някои острови те са продължили да бъдат важен източник на храна. В повечето случаи морските ресурси са били изобилни, но не и на Великденския остров, Питкерн и Маркизите, в резултат на което поминъкът на местните жители е зависел най-вече от храните, които те сами са произвеждали.

Предците на днешните полинезийци са довели със себе си и някои домашни животни (свинята, кокошката и кучето), но така и не са опитомили никое от местните. На много острови са се съхранили и трите вида, но на по-изолираните поне един от тях е липсвал, най-вероятно защото част от живия товар е измирал още на канутата по време на дългите океански преходи, а след това е нямало откъде да се възстановят загубите. Ето защо изолираната Нова Зеландия е била принудена да се задоволи само с кучета, а Великденският остров и Тикопия – с кокошки. Колонистите на Великденския обаче не са имали достъп до коралови рифове или богати на риба плитководни басейни, а и почти веднага са избили местните птици, затова скоро са се преориентирали към сковаването на курници и интензивното птицевъдство.

Разбира се, тези животни едва ли са решавали проблема с изхранването – по разбираеми причини те не са можели да осигуряват редовно нужното количество съестни продукти. Затова и производството на храни в Полинезия е зависело главно от земеделието, а то е било невъзможно в субантарктическата зона, защото всички тогавашни полинезийски културни растения били тропически, да не говорим, че за първи път са били усвоени извън границите на Полинезия и впоследствие пренесени в нея. По същата причина заселниците на Чатъм и най-южните студени зони на Нова Зеландия са били принудени да изоставят земеделието, развивано в продължение на хилядолетия от техните предци, и са се превърнали отново в ловци-събирачи.

Жителите на останалите острови са практикували земеделие, базирано на неполивни култури от рода на таро, ям и батати, поливни (отново таро) и дървесни (хлебно дърво, банани и кокосови палми). Продуктивността и относителното значение на тези посеви доста са варирали на различните острови в зависимост от естествената среда. Гъстотата на населението е била най-ниска на Хендерсън, Ренел и атолите поради бедните им почви и ограничени водни ресурси. Но тя е била ниска и в умерените зони на Нова Зеландия, където е било прекалено хладно за някои типично полинезийски посеви. Тогавашните новозеландци, както и жителите на някои други острови, са практикували неинтензивно мобилно земеделие – разчиствали са нови участъци чрез изсичане и опожаряване на растителността, а след изтощаването на обработваемите земи са се местели на други.

Другите острови са имали богата почва, но не са били достатъчно високи, за да се появят постоянни водни потоци, а впоследствие и напоителни системи. Местните жители са развили интензивно неполивно земеделие, което пък е изисквало огромен труд, свързан с изграждането на тераси, насипването на слама около разсадите, редуването на посевите, намаляването или елиминирането на необработваемите площи и поддържането на дървесни плантации. Този тип земеделие е било особено продуктивно на Великденския остров, малката Анута и плоската Тонга, където хората са обработвали почти всяка педя земя.

Най-продуктивният земеделски отрасъл е било отглеждането на таро на изкуствено напоявани ниви. Това е важало с особено сила за Тонга, която е била гъсто населена, но пък е сравнително ниска и затова няма реки. Поливното земеделие е достигнало своя връх на най-западните хавайски острови (Кауай, Оаху и Молокай), които са достатъчно високи и влажни, за да имат и постоянни водни потоци, което предполага и достатъчно население, което би могло да се заеме с изкопаването и поддържането на напоителни канали. С течение на времето тези хавайски „изкопчии“ са създали сложни иригационни системи, осигуряващи до 24 тона вода на акър, което си остава ненадминат рекорд за цяла Полинезия. На свой ред високите добиви на таро са способствали развитието на интензивно свиневъдство. Хаваите са заемали уникално място в Полинезия и заради изкуствените си водоеми, в които е била развъждана млечна риба и барбун.

В резултат на тези екологични фактори, влияли съвместно върху поминъка, гъстотата на населението (измервана в броя му на една квадратна миля обработваема земя) в Полинезия е варирала значително. На най-долното стъпало са били ловците-събирачи от Чатъм (едва петима на квадратна миля) и Южния новозеландски остров, както и земеделците в останалите ѝ части (чийто брой е достигал до 28 на квадратна миля). Затова пък на някои острови с интензивно земеделие гъстотата на населението е стигала до 120 души на квадратна миля, на Тонга, Самоа и Таити – до 210-250, а на Хаваите и до 300. Най-горната граница – 1 100 на кв. миля – е достигната на планинската Анута, чието население на практика е обработвало цялата налична земя, за да се получи впечатляващата цифра от… 160 души на общо 100 акра и да се нареди сред най-гъсто населените и самоизхранващи се региони в света. По този показател Анута е превъзхождала днешна Холандия и е конкурирала дори Бангладеш…

Броят на населението се явява сбор от неговата гъстота и площта, с която то разполага. Последната не съвпада със земната площ на самия остров, а с тази на съответната политическа формация, която нерядко е обхващала и други острови. От една страна, по-близо разположените острови са имали по-голяма възможност да се обединят в една обща политическа формация. От друга страна пък по-големите са били разделени между многобройни и независими формации. Затова и границите на всяка от тези политически единици са зависели не само от земната площ на острова, но и от неговата фрагментация и изолация.

На по-малките и изолирани острови, където не е имало сериозни бариери пред вътрешната комуникация, политическата единица е обхващала цялата налична площ, както в случая с Анута и нейните 160 жители. Много от по-големите острови не са били политически единни, защото населението им се е състояло от разпръснати групи, наброяващи по няколко десетки ловци-събирачи (както на Чатъм и Южния новозеландски остров) или от отделни гъсто населени земеделски общности, разделени обаче от естествени бариери, възпрепятстващи политическото им обединение. Например жителите на съседни долини на Маркизите са комуникирали помежду си главно по море. В този смисъл всяка долина е представлявала автономна политическа единица, обхващаща няколко хиляди души, а по-големите острови от същия архипелаг са били разделени между много такива формации.

Теренът на Тонга, Самоа, Таити и Хаваите е позволявал по-голяма политическа унификация, при което са се появявали формации, обединяващи десетина хиляди, че и повече жители (на големите Хаваи броят им е надвишавал и 30 000). Разстоянието между отделните острови в архипелага Тонга, както и това между него и най-близките архипелази е било достатъчно малко, за да се появят след време и многоостровни „империи“ с по над 40 000 „поданици“. Но нека не навлизаме в подробности. Сега е достатъчно е да запомним, че политическите обединения в Полинезия са обхващали от няколко десетки до 40 000 души.

Броят на хората, живеещи в рамките на една такава формация, наред с гъстотата им, е оказвал влияние върху развитието на полинезийската технология, а също и на икономическата, обществената и политическата организация. Най-общо казано, колкото по-голям е броят и по-висока гъстотата на населението, толкова по-сложни и специализирани са и технологията и организацията, а на причините за това ще се спрем подробно в следващите глави. На този етап ще посочим само това: когато гъстотата е била по-висока, само част от населението се е занимавала със земеделие, но затова пък е била мобилизирана да се посвети на по-интензивното производство на храни, като по този начин е произвеждала и допълнителни количества, за да изхранва и тези членове на обществото, които не са били пряко ангажирани в аграрния процес. Въпросните непроизводители, мобилизиращи производителите, са били вождовете, жреците, администраторите и воините. Най-големите политически обединения са можели да мобилизират и най-много работна ръка, за да строи напоителни системи и рибарници, което също е стимулирало интензивното производство на храни. Това развитие е било особено отчетливо на Тонга, Самоа и Таити, тъй като те са имали плодородни почви, гъсто население и са били умерено големи (по полинезийските стандарти). Тази тенденция е достигнала зенита си на Хавайския архипелаг, включващ най-големите тропически острови в Полинезия, където многобройното население и обширните площи са предполагали и наличието на достатъчно работна сила за нуждите на местните лидери.

Най-общо казано, различията между полинезийските острови, свързани с гъстотата и броя на населението им, са се свеждали до следното. Икономиката е останала най-слабо развита на островите, които са били и най-рядко населени (например Чатъм), броят на жителите им е бил малък (като на повечето малки атоли), или и двете заедно. Всяко домакинство в тези общества е произвеждало само онова, от което се е нуждаело, и рядко е развивало някои по-специални умения. Тази специализация се е разраствала на по-големите и по-гъсто населени острови, за да достигне своя връх на Самоа и Таити, а най-вече на Тонга и Хаваите. Обществата на последните два архипелага са поддържали кланове на потомствени занаятчии, в това число строители на канута, навигатори, птицеловци и татуировачи.

По същия начин е варирала и обществената структура. Ако се върнем отново на Чатъм и атолите ще видим, че там са били и най-просто устроените и най-егалитарни общества. Те са съхранявали прастарата полинезийска традиция да имат вождове, но тези вождове не са носели почти никакви отличителни знаци, живеели са в най-обикновени колиби и са се грижели сами за прехраната си като всички останали. Обществените различия и властта на вождовете са нараствали на най-гъсто населените острови с по-мащабни политически единици, характерни за Тонга и Таити.

По-сложната обществена структура е достигнала своя връх отново на Хавайския архипелаг, където потомствените вождове са били разделени на осем йерархично устроени клана. Членовете им не са се женели за по-обикновените си съплеменници, а само помежду си, понякога дори и за най-близки родственици. Представителите на простолюдието пък е трябвало да се просват по очи пред по-високопоставените главатари. Затова пък всички членове на тези аристократични фамилии плюс администраторите и някои занаятчии са били освободени от пряка ангажираност в производството на храни.

Същите тенденции се наблюдават и при политическата организация. На Чатъм и атолите вождовете са разполагали с оскъдни властови ресурси, решенията са били взимани след общи дебати, а собствеността на земята е била по-скоро на цялата общност, отколкото на самите вождове. По-големите и по-гъсто населени политически единици са съсредоточавали и по-голяма власт в ръцете на вождовете. Политическото устройство е било най-сложно на Тонга и Хавайските острови, където могъществото на местните потомствени главатари се е доближавало до това на кралете и царете от други части на света, а земята е била контролирана от самите главатари, а не от по-обикновените им съплеменници. С помощта на назначените от тях администратори вождовете са реквизирали храни от простолюдието и са го заставяли да работи на по-големите строителни обекти, чиято форма е варирала на отделните архипелази: напоителни системи и рибарници на Хаваите, обредни средища на Маркизите, главатарски гробници на Тонга и храмове на Хаваите, Таити и Великденския остров.

При идването на европейците през ХУШ в. владенията на тонганските вождове вече са се били превърнали в една „интерархипелажна“ империя. Тъй като островите в самия архипелаг са близко разположени, а между тях има и няколко по-големи с нефрагментиран терен, всеки остров е бил обединен първо под властта на най-силния местен вожд. На един по-късен етап наследствените вождове на най-големия тонгански остров (Тонгатапу) са успели да обединят под властта си целия архипелаг, а впоследствие са подчинили и всички останали острови в околност от 500 мили. Осъществявали са редовни търговски контакти с по-далечните Фиджи и Самоа, като на първия са създали и свои колонии и с течение на времето са започнали да опустошават и завладяват и останалите му части. Самата експанзия, както и администрирането на тази разширяваща се протоимперия, е ставало с помощта на гигантски канута, всяко от които е можело да побере до 150 мъже.

Подобно на Тонга Хаваите също се превърнали в автономен политически субект, обхващащ населението на няколко острова, но ограничен в рамките на един архипелаг поради по-голямата си изолация. През 1778 г., когато европейците „откриват“ Хаваите, политическата унификация вече е била обхванала всички острови и са се наблюдавали и наченките на някакво сливане. Четирите най-големи острова – Големият (или Хавай в тесния смисъл на думата), Мауи, Оаху и Кауай – си оставали независими, контролиращи или оспорващи помежду си контрола върху по-малките (Ланай, Молокай, Кахоолаве и Нахау). След идването на европейците „кралят“ на Хавай, Камехамеха I, който пръв се сдобил от тях с огнестрелни оръжия и кораби, бързо успял да консолидира четирите големи острова, като най-напред нахлул и покорил Мауи, а после и Оаху. По този начин Камехамеха подготвил инвазията и в последния останал независим остров, Кауай, с чийто вожд в крайна сметка сключил договор и така приключило обединението на целия архипелаг.

Последният тип различия между полинезийските общества, който ще разгледаме, включва оръдията на труда и други аспекти на материалната култура. Различните суровинни ресурси несъмнено са ѝ налагали някои ограничения. На единия полюс е бил остров Хендерсън, стар коралов риф, издигнал се над морското равнище и лишен от други скални образувания освен варовиковите. Затова обитателите му са били принудени да изработват „мотиките“ и „теслите“ си от гигантски мидени черупки. На другия полюс са били маорите от миниконтинента Нова Зеландия, които са имали достъп до най-различни суровини и са станали особени изкусни в обработката на нефрит. Между тези два полюса са попадали вулканичните острови, лишени от гранит, кремък и други континентални скали, но затова пък са имали в изобилие такива от вулканичен произход, които полинезийците са умеели да обработват в грапави или полирани „мотики“, с които са разчиствали обработваемите си площи.

Колкото до самите артефакти, населението на Чатъмските острови очевидно не се е нуждаело от кой знае какво повече от боздугани и сопи, за да убива тюлените, птиците и по-големите морски раци. Но хората на повечето други острови са се научили да изработват един доста пъстър набор от рибарски куки, мотики, накити и т. н. На атолите като Чатъм тези предмети са били малки и относително прости, като собствениците им сами са ги произвеждали, а архитектурата се е свеждала най-вече до колиби. На големите и гъсто населени острови са се появили тясно специализирани занаятчии, които са произвеждали и някои по-престижни стоки за нуждите на местните вождове – например украшенията за глава, запазена марка за хавайските вождове, за чието изработване са били необходими десетки хиляди птичи пера.

Най-внушителните продукти на полинезийската материална култура са огромните каменни структури, срещащи се на някои острови – знаменитите гигантски скулптури от Великденския остров, гробниците на тонганските вождове, обредните комплекси на Маркизите и храмовете на Хаваите и Таити. Монументалната полинезийска архитектура явно е еволюирала в същата насока, както пирамидите на Египет, Месопотамия, Мексико и Перу, но трябва да отчитаме и факта, че египетските фараони са можели да мобилизират много повече работници от вождовете и на най-големия полинезийски остров. Но дори и да е участвало цялото население, както е ставало на Великденския остров с неговите седем хиляди жители, те са можели да разчитат само на собствените си мускули.

И така, островните общества в Полинезия са се различавали значително в икономическо, социално и политическо отношение, както и в материалните си продукти в зависимост от различията в броя и гъстотата на населението, на свой ред свързани с различията в земната площ, фрагментацията и изолацията, както и във възможностите за поминък и интензивно земеделие. И всички тези различия, обусловени от екологичните, са се развили за сравнително кратки срокове на един малък участък от земната повърхност от едно единствено праобщество. И тези категории културни различия в Полинезия са на практика същите, които са се появили навсякъде другаде по света.

Разбира се, спектърът на различията в останалите части на земното кълбо е много по-широк в сравнение с Полинезия. Ако между континеталните народи е имало и такива, които са боравели само с каменни сечива (като полинезийците), то в Южна Америка са се появили и експерти по обработката и употребата на скъпоценните камъни, а евразийците и африканците са стигнали и до желязото. Подобно развитие е било изключено в Полинезия, защото нито един полинезийски остров (с изключение на Нова Зеландия) не е разполагал с по-значителни залежи от метални руди. В Евразия вече е имало същински империи, още преди да е била заселена Полинезия. По-късно такива са се появили и в Южна Америка и Месопотамия, докато Полинезия е успяла да създаде само две протоимперии, при това едната (хавайската) е възникнала едва след идването на европейците. Евразия и Мезоамерика са развили свои писмени системи, каквито така и не са се появили в Полинезия – с изключение може би на Великденския остров, но не е изключено „тайнствените писмена“ на последния да са сътворени след първите контакти с европейците.

С други думи, Полинезия ни предлага една малка извадка, но не и целия спектър на обществените различия по света. Това не бива да ни изненадва, тъй като Полинезия представлява и една съвсем малка част от географските различия по света. Освен това тя е колонизирана доста късно – дори най-старото полинезийско общество не може да се похвали с повече от 3 200 години история, което ярко контрастира с онези поне тринайсет хилядолетия на континентите (включително и най-късно усвоените – американските). Ако са разполагали с още някое и друго хилядолетие, Тонга и Хаваите може би са щели да достигнат нивото на същински империи, оспорващи си контрола над Тихия океан, със самостоятелно възникнали писмени системи (които са щели да улеснят администрирането на владенията им), а новозеландските маори най-вероятно са щели да включат медта и желязото в своя репертоар от нефрит и някои други материали.

Накъсо, Полинезия ни предлага нагледен пример за екологично обусловени и непрестанно увеличаващи се различия между отделните човешки общества. Но по този начин научаваме само онова, което е можело да се случи там, защото то се е случило именно в Полинезия. Дали обаче се е случило и на континентите? И ако е така, какви са били екологичните различия, обусловили и другите различия на континентите и в какво са се изразили техните последствия?

Превод: Юлиан Антонов

Джаред Мейсън Дайъмънд (род. 1937) е американски еволюционен биолог, физиолог и биогеограф. Известен е с книгата си, спечелила награда Пулицър „Пушки, микроби и стомана“ (Guns, Germs and Steel) (1998), която изследва географските, културни, природни и технологични фактори, които са довели до доминиращата позиция на Западната култура в света.

Коментари (5)

- 26-10-2011|Мари – Ограничения на географския детерминизъм

Има нещо привлекателно в материализма, както в случая на Даймънд, екологическия детерминизъм. Как Писаро побеждава инката Атауалпа, със 62 конници и 102 пехотинци срещу неговите 80000 войници? Ами Европа е опитомила коне и крави и облагородила пшеницата, докато Южна Америка има само ламата и царевицата, както пише Даймънд на друго място. Но дали тези обяснения са достатъчни? Писаро има други, идеални предимства. Азбуката дошла от финикийците е демократизирала достъпа и съхранението на знанието от поколение на поколение. Парите и кредитирането са друго полезно изобретение, позволяващо богатството да се натрупва, опазва, предава и заема. И една-две дребни забележки за превода. Гондуаналенд е изглежда праисторическият континент Гондвана. Iles de la Societe на български традиционно се превеждат като Дружествените острови.

- 19-10-2013|Roman Dimitrov

Няма континент Гондваналенд, има континент Гондвана.

Има и Дисниленд, но то е друго…

- 19-10-2013|Ясен

Има и Гондваналенд и Гондвана – и двете са наименования на едно и също- хипотетичен континент. Само Гондвана е краткото наименование на Гондваналенд (* което пък е оригиналното, първоначално и по-късно съкратено на Гондвана)

Нюфаунд-ленд, Грен-ландия, Свази-ланд…

Ленд (англ) (ланд – нем.) – земя, територия.

Peace!:)

- 20-10-2013|Roman Dimitrov

Аз всъщност изписах традиционното Гондвана. А ГоУндваналенд на кой език е? И има ли смисъл да го превеждаме така на български?

- 20-10-2013|Roman Dimitrov

Сбърках – ГондУаналенд е в превода. Но същото е питането де.

Както и да е, мир, мир, статията е чудесна.

Из „Записки на препарирания“

Автор: Васил Славов

Жетва е в сънищата. И разговор с отишлите си. С размахалите крепните пеперудени крила. Говоря с тях понякога. Тихо си говорим, изчаквам ги търпеливо да кажат, да дишнат вятър и малко зелено, малко пролет. Тихо мълвим за дребни, конкретни неща. С мъртвите не можеш да говориш сериозно. Спомняме си за чая, за супата от праз, за жената с димнопрозрачната рокля, минала отдавна, оставила огън в бездната на зениците. Седим с мъртвите приятели и играем карти, и залезът е паднал, и парчето му се полюшва като лимонена гемия в чашите, и е силно, било е силно, а силата е сигурна и мъдра.

Говоря често с мъртвите приятели. Необяснимо верен съм им и знам, че им е тъжно, а петите им са студени. В сънищата си желаем лека нощ. Спете кротко. Един неудачник ви мисли и още си спомня цвета на очите ви.

Умората е пуснала нокти. Остри, извити накрая. Слънцето винаги е отвън. Пустият паркинг, осветеният кръст. Един ден, който е равен и се забравя. Райчо бе написал зад картината, преди да се прости с всички ни: „Нека днешният ден е края на нашето привидно безсилие“. Днешният ден не е краят на безсилието, приятелю мой, днешният ден е безсилието, което гледа втренчено и бавно отминава.

Мъглата се спуска, срязва върха, обвива го като пръстен на сърнела. Гъбешки пръстен. Пухено разлат. Боговете още дишат. Отгоре мъглите, мъглявините. Гъбешките пръстени постепенно изтъняват, превръщат се в пръски, във влажна разхвърляност. И изведнъж се стопяват. Оцеляло е. Оцеляло е тъмнозеленото на високите борове.

Райчо се обеси в някакъв час между следобеда и вечерта. Свършил с глината, формата била готова, измил си ръцете, изпил чаша коняк и докато се вторачвал в сумрака, който винаги е един и същ, докато мъртвият контур на блоковете пред него разкъсвал ириса му, докато прелиствал четиридесетте си години напред и назад, му се сторило, че всичко всъщност е един ден, изкаран като под индиго. Гледал навън и не му било до героизъм, защото иначе щеше да си драсне клечката на площадите им. Не му било и да спори вече със себе си. Просто погалил последното си чедо от глина и решил да се прости.

Не остави прощално писмо, но понеже беше отговорен човек и отговорностите му се свеждаха единствено до мисълта за нещата, които се раждат при докосването на пръстите му с глината, се обадил на приятелката си и и казал:

– Направих калъпа – да я отлееш.

После дойдоха истериите, смъкването на запазените му палта, пъшкането на тези, които имаха нещо общо с кръвта му. Приятелката му довлече крак, показа ми суровия модел, сетне ми се похвали с писмо от сто и петдесет страници, адресирано до нея, в което той подробно описваше как ще я люби, като се върне от някъде си. Беше уплашена. Беше горда. Въобразяваше си, че любовчица някаква го е накарала да увисне като дрипа в олющената баня на чуждия апартамент. А това придаваше на цялата отвратителност сладникав романтизъм, ореол на женска фаталност.

За Райчо любовта бе онзи раздрънкан инструмент, на който той се опитваше да изсвири себе си или това което бе останало от него, от усилията му, от притъпената му стръв. Спасителна, но пречупена сламка. Никой не се нуждаеше от него и вчера, докато потъваше в станиоловия си ковчег, и днес, останал в мислите на трима приятели. Клакьорите пищяха с цимбалите си и възхваляваха топузесто-уголемените прасци на узаконените канони на красотата. За Райчо бе отредено приземие, където правеше театрални кукли и където бе започнал да отплува от себе си. Гирляндите на родността ни, които се превърнаха в хвърчила. Един хвръкна от скалите като Маргарит – от доброта, друг проби главата си със собственоръчно направен пистолет, трети увисна в банята, четвърти се хвърли от Панчаревските скали … и пети …и още… Претъпква се небето.

Виждам те често, чичо Райчо, не с въже, а с вратовръзка пред мен: смееш се, разказваш ми отново за плановете си из кръчмите, поднасяш ми супата, супа от плужеци, дето я правехте с Ангел и слагахте повече оцет и повечко сол, за да я докарате на вкус. Обърна гръб на всички, които казаха че си луд, когато им говори, че ти си човекът, който може да спаси кулата в Пиза… После, спомням си, пороят, блъснал ведрото си над София, и ти на снимката, сред побягнали хорица, усмихнат като ряпа и текстът отдолу: „С лодка по Евлоги Георгиев“.

Имаш ли там своята леярна, приятелю? Гониш ли ангелите с дъха си на пача и на чесън?

Изпращам Божидар. Ключовете на апартамента му, които току-що съм пъхнал в джоба си, са се свили до измачкана носна кърпа и пакет цигари. С пухеното си яке прилича на излетник. Първият поглед лъже. Всеки миг сърцето му ще полети. Не знае дали повече ще види махленското кино, кварталната кръчма, празния фонтан, където винаги хвърля монети и монетите звънят в безводието. В шест часа сутринта, преди последното му пътуване, го изпращат вдигнатите яки, които увисват и издъхват по закачалките. Дъждът ни пере.

Божидар ръмжи – преследван звяр. Дали иска да запомни кривите колони пред „Златна Панега“, или в мислите си за последен път посещава гроба на баща си? Не го питам за нищо. Изпращачите мълчат. Профилът му е кацнал върху кестена, пред бакалията. Всичко е уговорено – планове, чертежи, изгорени бележки. Ако не се върне до седмица, влизам в стаята му, взимам документите му до тридесет и седмата му година и ги изгарям. После хвърлям ключа.

Трамваят, късокрак дакел, отваря вратите си без да спре. Раницата остава отвън. За миг той е забравил, гледа, вероятно дъждът олеква. Тук е имало пясъчник. Отдавна. Капе във въздуха. Въздухът, дето се свивал от първите дрезгави тонове на цигулката му, подлудили съседите и силната му майка. Съседите са останали. Върху челото на майка му расте здравчец. Как ли е свързвал двата края, докато е сменял подлогите в болниците? Разказваше че от ядене на копърка очите му започнали да фосфоресцират. После дошла омразата, твърдостта да се спаси от красивата лъжа, алена като отровна ябълка. Зяпал към звездите и се вкопчвал в крачола на мизерния надник. И колкото повече гледал към небесните зърна и пълнил торбицата си с мечтания, толкова повече реални, осмислени, практични неща изтичали между пръстите му. Гледал над антените, започнал да храни с моркови някакви гризачи, които долепяли влажните си розови нослета в стъклото на вивариума и го молели да им помогне. Изпълнявал безумни поръчки, чел, убивал животинки, чел, сънувал как обезглавява царя на плъховете, преливал от пусто в празно и пак чел. Когато на някакво тържествено събрание, Председателят на Академията се изправил и пелтечейки се опитал да очертае „фундаменталния базис на основата“, на Божидар му кипнали лайната, изправил се и казал:

– Скъпи колеги, скучно е тридесет години да мътите яйцето на археоптерикса и с влага в очите да се надявате да се пръкне гущерче или пиле. Досадно е да събирате уродите от родните поля и да убеждавате делегациите, че това са генетични плодове на премирана селекция. Що не си …

Дотук било с вивариума и четенето до сред нощ. Изглади двете си ризи и ме помоли:

– Изгори всичко!

Щрака сега с броеницата зданията и спирките, връща кехлибареното топче, опитва се да запомни. Предстои път. Той не знае какво иска. Той казва:

– Аз не искам така!

Свободата – казва – е да ти устискат мартинките да осъществиш избора си.

Пристигаме на гарата. Първа спирка – последна спирка. Статуята наподобява вдигнат предупредително пръст. Божидар минава под назидателния бетонен жест и ми се усмихва с усмивка „тук съм, но ме нема“.

Стопи се в парите на тръгващия влак. Виждам го как се навежда и ми маха с ръка. Лицето му изчезва и някаква сълзлива тръба в тялото ми понечва да отвори клапана си.

Първото му писмо бе дълго. „Започват да се появяват далечни, ярки фрагменти на отдавна видяно – пишеше той. – Нерегистрирано усещане за нещо, което е било – петна, хора, там, вие, страната ни. Виждам ви, говоря с вас. Елементите на спомените са конкретни и нагли – чаша, ъгъл. Ярко е. Вероятно е самотата, носталгия звучи раздирателно. Вчера се хванах, че се въртя в Сикстинската Капела, а под моята капела се върти следното, казано от Захария: „Гробна тишина настана, само гръмливият глас на свещеник Груя ехтеше из букака – Верую во единого хъша балканскаго, яко той естъ твой бог и спасител“. Настъпвах ги гълъбите. Такива ми ти работи. Поздрави ги и оцелейте!“

Сетне престана да пише. Окопитваше се. След месец-два получих от него закачка, посветена на новият му приятел, фикусът Гертруде:

„Човекът има Човечка (вероятно усмивката му се бе разтегнала до полулуние) Човекът е в притежание на Човечката. Човечката е готов да се отдаде. До дъно и бездънно. Но Човекът е тъжен, освен когато си мисли за свещеник Груя. Ходят, понякога, той и тя на матине. В далечен и студен град. След матинето, точно по пладне, сълзите им замръзват. Заедно. Но това не е достатъчно. Фикусът е в притежание на Човека. Фикусът Гертруде. Когато се прибере у дома си, след дълго отсъствие, го посреща листец. Нов и наперен. Човекът се здрависва с него, мие ръцете си. После сяда в тихото. Взира се в телефона. От другата страна на града, една кротка Човечка очаква.

Такива ми ти работи. Поздрав най-сърдечен, твой приятел вечен, весел Патиланчо“…

Изборът? Осъществихме избора си, Божидаре. Освободихме пространства и загърбихме. И се загубихме, брате. Въртиш се из Миланските площади и припяваш:

„Докле е мъничка змията, елате да се съберем…“. Пишеш ми, цитирайки Казандзакис: „Началство, намерих голям зелен камък – идвай веднага!“. Аз ти отговарям: „Христос Анести!“, но сънувам. Истински сън сънувам и в него някой нашепва:

– Умряха за Христовата вяра под стените на Царевец…

Къде повече да вървим? Какво повече да си спомняме? Загубихме се и главата на змията порасна. Превърна се в любеница. И се пръсна. От преяждане и безчинства. Разхвърляни, разпилени – стотици, хиляди. Откъде да подхванем, къде да захванем, ние, излишните. Пък нали е светло още в котурката на паметта. Паднаха под стените на Царевец за българската вяра…

Ще се видим някой ден, ще се смеем някой ден, ще се смеем за да скрием уязвимостта си, ще си разказваме за старото време, ще цитираме Захария от кора до кора, но ще сме чужди за братята си днес, така както бяхме нежелани вчера. После, след това, годините ще ни стиснат и ще пръсне сокът ни, излишен, и толкоз ще бъде.

До тогава, върти се из Милано, подпявай Чинтулов, пращай ми снимки с бюста на Коголето, роден в октомври на твоя рожден ден, преоткривай Америка с него, Америка, дето ти е легнала на сърцето като свиня в кочина, опъвай в италианската си квартира първата панорамна снимка на София, правена от прадядо ти и подивявай кротко. За да не заспиш. Защото заспиш ли, ще видиш Царевец и ще си спомниш, че си паднал там, изправен, посечен.

Дядо му се беше бил на Орлово гнездо, а той прекарал детството си в завързване и отвързване на възли. На петнадесет години знаеше наизуст Любен Казанджиевия „Анти-Ницше“ и писанията на Мара Белчева. На двадесет години се прехвърли на Айнщайн и Инфелд, а на двадесет и пет, забрави всичко и се върна към възлите. Отвързваше възлите на дните си, поединично и повсеместно, отвързваше съсредоточено, защото смисълът се изплъзваше. Весо. Висок, упорит, разбиращ. Бяхме забърквали кръвчицата си заедно – за братство.

В старото време живееше в ниска мансарда до лъскавата улица „Витошка“ и пикаеше в умивалника поради липса на отходник. В онова лято решихме да прекараме няколко месеца в малко дософийско село и да го ударим на бокс и четене на Достоевски. Крадяхме кокошките на съседа Пандо, режехме им главите и ги варяхме в кофа – по онова време всички кофи бяха сиви, хоремагски, с три сержантски нашивки – овали в горната си част. Беше лятото на „Супермакс“, обръснатите ни глави лъщяха и осветяваха писаното по стените на бараката от дядо: „18 юни – силна криза, 2 август – поредна нервна криза…“.

Всяка сутрин тичахме по пет километра, за ориентир ни служеше лудницата, правихме лицевите си опори до малък водопад, за който най-много подхождаше казаното от поета: „…дребно, жалко водопадче – пада, гърчи се и се пеняви като истерик-епилептик …“, беряхме гъби и спорехме с Разколников. В края на деня палехме огън, слушахме шума на Уитманово-Подгумерските стръкчета трева, кравите на Благо мучаха, миришеше на лайна и планина, звездите намигаха, преглъщахме тънката си супа, а някъде встрани дядо пееше арията на Каварадоси, докато зашиваше джобовете на панталоните и изрязваше езиците на обувките си.

Весо бягаше от отраженията на пламъците, лицето му изпадаше в полусянка и тогава започваше да нарежда с любимия си полковник Курц:

– Трябва да ги унищожим – крава след крава, прасе след прасе, село след село…

Огънят губеше сила и преди да настъпи мълчанието съседката започваше да пищи. Пандо се беше прибрал. Започваше побоят. На подзвездно. На открито.

Сетне, село след село, замина и той, в града отвъд океана, града на Златната Вратня и опърдените битници.

Предаванията на „Свободна Европа“ са сутринта. Езиците на несигурността съскат върху тях, опитват се да замъглят думите, идващи от другия свят. Гласът на баща ми е дрезгав, режещ. Слушам го, докато пия чая от маточина и гледам пред себе си високия контур на Витоша:

– Колко жалко е, когато нацията ни изяжда като Кронос собствените си деца…

Казаното се губи, езиците са се впили в думите и се готвят да ги покрият със злъч и стомашни сокове. Опитвам се да хвана пропуснатото, стрелката на радиото трепва и стаята се изпълва с гръмка, жизнерадостна музика. Повдига ми се. Чаят омекотява. Последната преспа на планината, подобно обърнато бяло око, се вторачва в мен. Нацията изяде децата си. Децата се самоизядоха. До другата седмица ще се гледаме с преспата, ще си подмятаме състрадание и страх. Тя ще ми се присмива, аз ще се оправдавам. До другата седмица, когато, може би, ще чуя отново дрезгавия глас. Гласът на баща си.

Скакалците са минали. Съвсем в галоп. Хруснали се къде-що заварят и от полето не е останало нищо. Само огромни, заплашително извисени цифри по плешките на панелните блокове. 21-22. Не вярвам Бог да е отмервал. Просто указание, че още, може би, някой е жив. Срутеността пълзи по челата на обитателите. Котвено е в погледите. Рейсът спира пред оплютост и локва. Нататък се стига с прибежки и припълзявания. Каналите избуяват. Вратата на рейса свисти. Някой нещо бръщолеви, възмущава се. После вратата се свива. Сухо и мъртво. Стърнищата само дето се зъбят.

Тук, на последната спирка, на последния етаж, живее последният поет на времето. А времето сменя гърбавите си кормчии, надува свирка и праща в лисичите дупки на забравата нискостеблената пасмина от виещи, самозабравили се хора. Голямото равно, по което вечер пълзят една босонога душа и едно голяма ухо. Мисля си как трябва да раздиплиш ушната си мида, за да уловиш уроците на тишината и шептенията на мъртвите. „Всичко е в търпението да се взираш“ – бе ми казал преди време Борис.

Слънцето е настръхнало в замръзналост на дебнещ ястреб. Отвън. Обхожда равното.

– Сядай сега да те нахраня, както мама би те нахранила…

…Видяхме се за последен път в родопското село. Събирахме глогини и брулехме орехи. Борис не можеше да замахне, беше се поболял от влагата и тормозите по мизерните тавани. Хвърлях аз, пръстите ни ставаха кафяви, после сядахме с лице към планината, потъналата в индигова сянка планина и в топлика на този кротък есенен ден се втъкаваха шарените кръпки на градините, джанката, стипчивите ябълки, гордата самота на един мъж, мекотата на съпругата му, акварелът на цветовете, богат и ярък като килимите, тъкани от жените – дъщери на планината…

Тази вечер таванът прави опит да доближи похлупака си към мен. Ленива муха е изпълзяла от уютната си пролука, измила е краката си и след дългия зимен сън се мъчи да си спомни правилата на летежа. Тялото ѝ спи, опитва полет, но крилата ѝ – прозрачни перки на вентилатор, се уморяват. Кацва, поема дълбоко дъх – брои си до десет – пробва отново. Красиво упорита е. Стреми се към прозореца, блъска се, пада, зашеметена от удара, хвърля се отново. Резките и, хаотични движения и жужене са всъщност прикрита целенасоченост. Аз, нейният съквартирант, мога само да я гледам и да и се възхищавам. Бавно и славно жуженето изчиства звук и се превръща в островидност. От ударите мухата се е събудила. За разлика от тези като мен, които заспиват от ударите. Кацва на скрина. Разхожда се напред-назад и замира. Концентрира се. Протягам ръка и отварям прозореца. Мухата поема въздух, главата и пада като на биче, краката превъртат и снарядът на тялото и полита. Звънва покрай ухото ми като куршум, запердашил към мишената на луната. Давай, мухо, давай черно лебедче, плати си за свободата и сега цопвай в идващата нощ.

Лягам. Чинелите на клепачите се удрят. Лютеницата в тялото ми кипва, люти се. Късно е. Поглеждам. Луна. Върху луната – черна точка. Мухата е достигнала далечната мишена.

Братството на излишните. Сега всички сме седнали на една маса. Лицата се губят. Виждам папийонки върху едро плетени пуловери. Ръба на масата. По две длани пред всеки. В дъното – сянка на човек с бяла наметка. Пред него – глинена чаша. Кап – оселче някакво топурка горе над нас:

– В името на Отца…

Папийонките пръхват с криле и отлитат. Как – капка с цвят на ягодов сироп.

Глинената чаша е препълнена. Прелива. В името на… покайте се. Пуловерите са се превърнали в сюнгери. Натежали. Челата падат върху дланите. Първият …Вторият … Третият… Отгоре оселчето тропа. Танцува. Две напред – една назад. Една напред – две назад.

Придошло е. Ще плисне. Ще повлече. Бентовете на оправданията. Насипите на ежедневието. И въпреки това…

Две напред… една назад, две …

Да общувам? Казват, че краставите кучета се надушвали. Мисля че и ние, излишните, се надушваме. Доброто обоняние, единствената полза от счупения нос. Да общуваме, да плеснем с ръце и ако можем да се прегърнем. И с песен да се разпилеем в поднебесата. Обелваш анкерпласта на чуждата болка и се опитваш да заприщиш своята. И разбираш, че чуждите следи, чуждите крясъци са станали и твои. В това е нашето скрито масонство. Масонството на излишните. А извън – копои, доносници, тенекиена бляскавост, жълто по копчелъците на човечността. Батутът, от който се опитваме да отскочим се е продънил. Мислите хапят глезените си. Дали ще прегризат лапите, останали в капана? Спомените също имат своите отражения, избледняващи, потъващи.

Слагам възглавницата като компрес върху челото и започвам да се боря за въздух.

Преди последното на деня да се отхвърли с петичка от съзнанието ми, ще се помоля за тях, излишните мои братя. Оцеля ли етикетът „неблагонадеждни“, закован в челата ви? Какво правите сега, пренесли бохчите си и стрък здравец из цялата разпиляност на света. Запушвахте с длани и ходила ушите си, докато нисколобовците крещяха до премала:

– Няма болни, няма отчаяни, няма онанисти. Еднакви са възможностите на всеки член от голямата задруга. Но първо дайте! Себе си, младостта, вярата! Всичкото дайте, за да обогатите себе си.

И ние даваме от бърлоги и ъгли. Кой каквото може. Хилавостта си даваме.

Бягам при Жоро. Би трябвало да пропеят първи петли. Всъщност тук няма петли. Първите трамваи и в корубата им аз, подгонен от ужас. Събуждам Жоро, той прави кафе, носи коняк. Силен, евтин коняк. Търпелив е, не ме пита нищо, чака ме да заговоря.

Иван си отиде преди час. Живееше при мен. Казваше, че ще е горд, ако има синове като нас. Някой щеше да бъде горд с нас. Пръсна си главата. Пред приятелката си, в съседната стая. Дойдоха онези, сритаха вратата, намериха книги на Хемингуей, разхвърляни. Любовницата му крещи, казва че станал и без никаква причина затършувал в боядисания в яркочервено гардероб и преди тя да се обърне към него чула изстрела. Пистолетът си бе направил сам. Отнесоха го в дрипаво войнишко одеяло. Прибраха си и огледалцето, с което един от тях ровеше в мустаците му, за да хване пара или дъх. Огледалцето остана сухо. Слизаха по стълбите, държаха четирите краища. А стълбите – тесни. Отдолу- двама, отгоре – един. Все едно че носеха пъпеши. Много узрели пъпеши. Продължиха да пъшкат и на долната площадка. Един от тях остана. Рови в хладилника. Как може един добър режисьор… и тези книги на Хемингуей…

Изгревът също си е пръснал главата. Върху облаците отвън е червено. Жоро сипва още коняк. Струва ми се че ръката му трепери.

След седмица с Дроба трием кръвта от пода със стоманени стружки. Той се премества в стаята на Иван и първото нещо, което прави е да боядиса гардероба от яркочервено в кафяво. В лайняно кафяво.

Времето се окосмява. Върху гладкото лице на новородените избива подобие на свинска четина. Или пак съм чел поезията на този с епилептичното водопадче. Бръсненето до синьо не помага. Желанието да се отърсиш също не помага. Атавистичните белези не са наследствени, а се придобиват. Каква ти духовна чистоплътност. Тривки, теляци, земляци, байраци, отстъпления по всички фронтове, боси, голи, мръсно обрасли. Отстъпвай, мило мое поколение на хаотичното, препъващо се пърхане. Рием като къртици из бунищата, цъклят се слепите ни очички. И бучи из главите, бучи… и сетне става спокойно. Главите ни се издължават.

Уморих се. Все по-трудно контролирам мислите си, които като дечица, хванали се за престилките, пресичат кръстовището – кръст. Една редица от хванали се за престилките сърца. Съвсем малки сърца, защото всяка мисъл има свое собствено кръвообращение и ясно различим пулс. Понякога се блъскат една в друга, застъпват се, превръщат се в пихтиена маса. Дечицата на мисълта.

Сега, след разговорите с изчезналите приятели, след побягването на слънчевия лъч и блъсналите се една в друга мисли, не ми остава нищо друго освен да започна с ‚О, Боже‘ и да оставя думите сами да намерят просеките си. ‚О, Боже‘, уморихме се от налучквания, от подлунни изцъклености. Ще ти разкажа, Боже, за бедните ти светци, за мъртвите и живите ми приятели и ще те заведа при тях. Ще ти направим, Боже, салата с магданоз и ще те научим да пееш, страшно да пееш, от глъбините да идва въздухът, да се увива около всяка болка и до теб да стига. И колкото повече болки докосне глъбинният въздух, толкова по-красива ще е мелодията. Тъй ще си пеем, Боже, прегърнати пред магданозената салата и на поляна от детелини, и всяка детелина отрязала четвъртото си ухо. Пък като ти омръзнат къдрокосите херувими ела при тези, които се именуват Божи Дарове и ще те дарим Боже…

Нощ. Поемам надолу по някакви вити дървени стълби и ме лъхва непознатото ухание на окадено дърво, на прегоряло лято. Природата. Богът. Далеко отвъд лозите падат черните контури на хълмове. Зовът на щурците ме изкарва от моментното вцепенение, тъмното е пораснало, тъмното пълзи по връвчицата на душата ми.

След вечерня. Някъде монаси с гарванови одежди плачат насън.

Чисто е. В дома ми. Ще се започва отново.

„In the corner of some foreign field I had (will have) a dream“.

Гази ме тиха притуленост.

Последната нощ сред познатите неща.

Нежна нощ.

Фитцджералдско нежна Софийска нощ.

Самолетът залита настрана и виждам контура на Витоша. Наподобява кривия профил на Кирил Христов. Спомням си думите му: „Прости мъртвило, роден край, прости.“ Крив си, кривчо. Крив си, Кирчо! …

…Отдолу, в дълбокото на родното ми място, четирите орела на градския мост кълват с железните си клюнове каменните овали, откъдето са се взирали десетилетия наред. Вдигат орловите си профили като секири, святкат по камъка. Прехлъзват роговите остриета, святкат отново. Слепи и могъщи са ударите на птиците, чийто очи отдавна са изтекли в клоаките на каналите. Фенерите под каменните сфери мъждеят, дразнят нощта. Осветяват пътя на бледи, потънали в себе си сенки. Млатят орлите, издуват се гърдите им, пърха дивостта към забравен летеж. Окървяват се камъкът, ръждясалите пера, прихлупеният, хилав светлик. До коритото на невзрачната река тръпнат свидетелите, вечните свидетели, загърнати в окъсани шушляци и страх. Сгърчените им тела се давят в тинята на бреговете. Нямащи, нищи, неми свидетели. Разбитите глави на птиците продължават да отмерват – упорство, конвулсия, последно отдаване. Кръвта събира капките си и тънката струя докосва бледия фенерен стрък на последната останала светлина. Спира тъмното. Лудее само тежкото ехо на блъснатия камък.

И изведнъж прангите увисват. Лъха на поели към високото крепни плащове на крила. Топъл вятър бризва по изсъхналите лица на страха.

Четирите черни птици отлитат.

Към кочината си.

Към меката пръст на облаците.

1994 г., Питсбърг

Васил Славов (род. 1958) е български автор и поет. Завършил е английска филология в СУ „Климент Охридски“. Автор на няколко книги с поезия, разкази и един роман, между които: Спомен за Потоп (1989), Записки на Препарирания (2001), 7 Часа Слънце (2005). Живее в Питсбърг, САЩ.

Коментари (3)

- 22-10-2011|Колев

Истинско и тъжно.

- 22-10-2011|Златко

Да, истинско е. Дано да не говоря празни приказки, но като човек, който никога през живота си не е бягал на къси разстояния (краката ми са прекалено къси за такова нещо), но пък в замяна на това дълги години е участвал в маратони, мога само да кажа: „не е важно колко бързо бягаш, важно е колко дълго можеш да издържиш“.

Толкова от мен. Повтарям: силно се надявам да не подразня някого с празнодумие.

- 03-11-2011|павел ангелов – memini quia pulvis es et in pulverem revertis

Песимистично, крайно безнадеждно, но за нас, старците, е разбираемо. А малко по-младите- нека четат Рангел Вълчанов: „Всички ще умрем, а сега назсраве!“

Трите правила на епидемиите

Автор: Малкълм Гладуел

В средата на 90-те в град Балтимор избухва епидемия от сифилис. В рамките на една година – от 1995 до 1996 г., броят на децата, родени с това заболяване, нараства с 500 процента. Ако разгледате графиката на развитието на болестта в Балтимор, тя е хоризонтална в продължение на години, докато изведнъж през 1995 г. тръгва нагоре почти под прав ъгъл.

Какво предизвиква поврат в проблема със сифилиса в Балтимор? Според Центъра за контрол на заболяванията (ЦКЗ), причината е вид кокаин, наречен „крек“. Известно е, че този вид кокаин предизвиква рязко нарастване на рисковото сексуално поведение, което води до разпространение на зарази от рода на вируса на СПИН и сифилис. За да си набавят наркотици, много повече хора започват да посещават бедните квартали. Това от своя страна увеличава вероятността да прихванат заразна болест и да я разнесат в кварталите, където живеят. По този начин крекът променя модела на социалните връзки между отделните градски квартали. Според ЦКЗ крекът е онзи малък тласък, който превръща сифилиса в неудържима епидемия.

Джон Зенилман от университета „Джонс Хопкинс“ в Балтимор, експерт по венерическите болести, има друго обяснение: влошаването на медицинските услуги в най-бедните квартали на града. „През 1990 – 1991 г. в градските клиники за венерически болести са регистрирани трийсет и шест хиляди посещения на пациенти – споделя той. – След 1991 г., поради проблеми с бюджета, градската управа реши да направи постепенни съкращения. Броят на медицинския персонал намаля от седемнайсет на десет души. От трима лекари на практика не остана нито един. Посещенията на пациенти спаднаха до двайсет и една хиляди. Съкратиха и персонала за обслужване на нуждаещите се извън клиниките. От някакви вътрешни съображения някои неща, които преди се случваха, спряха да се случват – подновяването на компютърната техника например. Това беше най-лошият възможен вариант на нефункционираща градска администрация. Случваше се и лекарствата да свършат…“

С други думи, болестта е под контрол, когато годишно се извършват 36 000 прегледа на пациенти в клиниките за венерически болести в стария център на Балтимор. Според Зенилман болестта прераства в епидемия, когато прегледите намаляват от 36 000 до 21 000 прегледа годишно. Тогава болестта започва да прелива отвъд пределите на стария център, следвайки улиците и магистралите, свързващи тези квартали с останалата част на града. Изведнъж става така, че хора, които са се подлагали на лечение в рамките на една седмица след като са се заразили, сега разнасят заразата две, три или четири седмици преди да бъдат излекувани.

Невъзможността за навременно лечение превръща сифилиса в далеч по-голям проблем, отколкото е бил до този момент.

Има и трета теория, предложена от Джон Потерат, един от водещите американски епидемиолози. Според него причината се корени в градоустройствените промени, засегнали Източен и Западен Балтимор. Това са западналите квартали от двете страни на градския център, където е съсредоточен проблемът със сифилиса. Той изтъква факта, че към средата на 90-те, следвайки своята широко разгласена политика, градската управа започва да разрушава старите многоетажни жилищни сгради, строени през 60-те в Източен и Западен Балтимор. Две от разрушените сгради, за които се вдига много шум в медиите, са Лексингтън теръс в Западен Балтимор и Лафайет кортс в Източен Балтимор. Тези огромни жилищни кооперации, обитавани от стотици бедни семейства, са огнища на престъпност и заразни болести. В същото това време в Източен и Западен Балтимор много хора започват да напускат старите едноетажни къщи, тъй като и тяхното състояние става все по-окаяно.

„Беше наистина потресаващо“, споделя Потерат впечатлението си от първата си обиколка из Източен и Западен Балтимор. „Големите общински блокове бяха разрушени и прозорците на половината от къщите бяха заковани. Извършваше се тотално изселване. Това даде тласък на диаспората. В продължение на години сифилисът беше изолиран в един конкретен район на Балтимор, в строго ограничени от социално-полова гледна точка общности. Но процесът на разселване отведе тези хора в други части на града, а те отнесоха със себе си както сифилиса, така и начина си на живот.“

Интересното в тези три обяснения е, че нито едно от тях не е свързано с драматични промени. Според ЦКЗ проблемът е в крека. Но крекът не се е появил в Балтимор през 1995-та, а години по-рано. Специалистите от Центъра всъщност твърдят, че в средата на 90-те се наблюдава леко изостряне на проблема с крека и че това е било достатъчно, за да пламне епидемията от сифилис. Зенилман също не твърди, че клиниките за лечение на венерически болести са били затворени. Те просто са претърпели известни съкращения – като например намаляване на броя на медицинския персонал от седемнайсет на десет. И Потерат на свой ред не казва, че е бил изселен целият Балтимор. Според него е било достатъчно да се разрушат няколко жилищни блока и да се обезлюдят някои къщи в ключови квартали в централната градска част, за да пламне епидемията от сифилис. Следователно достатъчни са съвсем минимални промени, за да се наруши равновесието в една епидемия.

Вторият – вероятно още по-интересен – факт, свързан с тези обяснения, е, че всички те описват различни начини за предизвикване на поврат в една епидемия. Центърът за контрол на заболяванията обяснява цялостния контекст на болестта – появата и разпространението на наркотик, към който лесно се пристрастява, може така да промени средата в един град, че да предизвика поврат в дадено заболяване. Зенилман обяснява самата болест. Когато бюджетите на клиниките биват орязани, сифилисът получава втори шанс. От остра, заразата се превръща в хронична. Болестта се превръща в дълготраен проблем, заразените я разнасят със седмици. От своя страна Потерат фокусира вниманието си върху хората, които пренасят сифилис. Сифилисът, твърди той, е болест, която се пренася от определен тип хора в Балтимор – много бедни, сексуално активни индивиди, често с наркотична зависимост. Ако хора от този тип неочаквано бъдат преместени от стария си квартал в нов – в друга част на града, където никога не е имало проблем със сифилиса, в заболяването може да настъпи поврат.

С други думи, съществува повече от един начин да се даде повратен тласък на една епидемия. Епидемиите са функция на три променливи: хората, които пренасят заразите, самата зараза, и средата, в която се разпространява заразата. Когато заболяването излезе от равновесие и избухне епидемия, повратът настъпва, защото нещо се е случило – настъпило е изменение в една (или две, или три) от тези променливи. Тези три променливи аз наричам „Законът за малцината“, „Факторът прилепчивост“ и „Силата на контекста“.

1.

Когато твърдим, че шепа хлапета от Ийст вилидж са дали началото на епидемията „Хъш пъпис“, или че разселването на обитателите на няколко жилищни блока е предизвикало епидемия от сифилис в Балтимор, ние всъщност казваме, че в даден процес или система някои хора играят по-важна роля от останалите. Сама по себе си тази идея не е чак толкова радикална. Икономистите често говорят за принципа 80/20, а именно – че в произволна ситуация 20% от ангажираните в една дейност извършват 80% от работата. В повечето общества 20 процента от престъпниците извършват 80 процента от престъпленията. Двайсет процента от шофьорите причиняват 80 процента от всички катастрофи. Двайсет процента от любителите на бирата изпиват 80 процента от бирата. Когато става въпрос за епидемии обаче, тази диспропорция е още по-крайна: един много малък процент от хората извършват огромна част от „работата“.

Ето един пример: преди време Потерат прави анализ на епидемията от гонорея в град Колорадо Спрингс, щата Колорадо, като в продължение на шест месеца проследява всеки пациент, посетил за лечение една общинска здравна клиника. Той открива, че почти половината от всички случаи идват от четири квартала, които представляват едва около 6 процента от географската площ на града. На свой ред половината от пациентите, живеещи в тези 6%, са били редовни посетители на едни и същи шест кръчми. Накрая Потерат интервюира 768 души от тази малка подгрупа и установява, че 600 от тях или не са предали болестта на никого, или са я предали само на един човек. Тези хора той нарича „незаразители“. Хората, предизвикали разрастването на епидемията – предали болестта на двама, трима, четирима или петима – са останалите 168 души. С други думи, в Колорадо Спрингс – град с повече от 100 000 жители – епидемията от гонорея получава повратен тласък заради поведението на някакви си 168 души от четири малки квартала, посещавали шест кръчми.

Кои са тези 168 души? Те не са като мен и вас. Това са хора, които излизат всяка вечер, хора, които имат значително повече сексуални партньори от обичайното, хора, чиито живот и поведение са твърде далеч от нормата. Така например в средата на 90-те в билярдните зали и по площадките за ролкови кънки в Източен Сейнт Луис, щата Мисури, се подвизава мъж на име Дарнел Макгий, известен като „Босът“. Той е едър – към два метра, чаровен, отличен кънкьор, който омагьосва момичетата с подвизите си на площадката за ролкови кънки. Специализира се в примамването на тринайсет и четиринайсет годишните. Купува им бижута, вози ги в кадилака си, дрогира ги с крек и прави секс с тях. В периода от 1995 до 1997 г., когато е застрелян от неизвестен извършител, Макгий успява да преспи с не по-малко от 100 момичета и – както се изяснява по-късно – заразява поне 30 от тях с вируса на СПИН.

През същия двугодишен период, на две хиляди и петстотин километра оттам – край Бъфало, щата Ню Йорк – друг мъж, същински клонинг на „Босът“, снове из мрачните улици в центъра на Джеймстаун. Името му е Нушон Уилямс, но е известен и с прякорите „Лицето“ и „Тариката“. Уилямс поддържа връзки с десетки момичета едновременно, като използва три или четири апартамента в различни части на града. През цялото това време се издържа доставяйки наркотици от Бронкс. (Както ми заяви един епидемиолог, запознат със случая Уилямс: „Уилямс е бил истински гений. Ако и аз можех да се измъкна безнаказано след всичко онова, което е вършил той, не бих работил и ден повече.“) Уилямс, подобно на Боса, е чаровник. Купува на момичетата си рози, позволява им да сплитат дългата му коса, организира оргии с марихуана и малцов алкохол, които продължават в апартаментите му по цели нощи. „Спах с него три-четири пъти за една нощ“, спомня си една от неговите партньорки. „Бяхме напрекъснато заедно по купони… След като Лицето свършеше, неговите приятели също ми се изреждаха. Един излизаше, друг влизаше.“ Сега Уилямс е в затвора. Известно е, че е заразил с вируса на СПИН най-малко шестнайсет от своите бивши партньорки. Най-нашумелият случай, обаче, е така нареченият „нулев пациент“ на СПИН, описан подробно от Ранди Шилтс в книгата му „А оркестърът си свиреше“. Това е стюардът от френска Канада Гаетан Дюга, който твърди, че е имал 2 500 сексуални партньори из цяла Северна Америка; смята се, че Дюга е свързан с поне 40 от най-ранните случаи на СПИН в Калифорния и Ню Йорк. Ето такива хора дават повратен тласък в развитието на една болестна епидемия.

Социалните епидемии действат по съвсем същия начин. Тях също ги предизвикват усилията на шепа изключителни хора. Но не сексуалният апетит е онова, което отличава тези хора. Отличава ги тяхната общителност, енергия, знания и влияние сред околните. В случая с „Хъш пъпис“ голямата загадка е как тези обувки успяват да плъзнат из търговските центрове в цялата страна, благодарение на шепа прогресивни манхатънски хлапаци. Каква е връзката между Ийст вилидж и Средния запад? Законът за малцината твърди, че един от тези изключителни хора е доловил тенденцията и е впрегнал цялата си енергия, излъчване, ентусиазъм и социални контакти, за да разпространи мълвата за „Хъш пъпис“, точно както хора като Гаетан Дюга и Нушон Уилямс са разпространили вируса на СПИН.

2.

Когато орязват бюджета на общинските клиники в Балтимор, формата на проявление на сифилиса, върлуващ из бедните квартали, също се променя. По-рано той представлява остра инфекция, която повечето хора успяват да излекуват сравнително бързо, преди да им се удаде възможност да я разпространят. Но след съкращенията в клиниките сифилисът започва да се превръща в хронично заболяване – носителите на инфекцията разполагат с три или четири седмици, тоест пет пъти повече време, през което да предадат заразата. Повратът към епидемия може да настъпи вследствие на изключителните усилия на една шепа „избраници“ сред носителите на болестта. Но понякога повратът може да се дължи и на фактори, довели до промяна на самия причинител на епидемията.

Става дума за един добре известен във вирусологията принцип. Грипните вируси, които се появяват в началото на епидемията всяка зима, са твърде различни от онези, които се разпространяват към края и. Най-известната грипна епидемия – пандемията от 1918 г. – за първи път плъзва през пролетта на същата година и е общо взето доста безобидна. Ала през лятото вирусът претърпява някаква странна мутация и през следващите шест месеца отнема живота на някъде между 20 и 40 милиона души по целия свят. Начинът на разпространение на вируса си е съвсем същият – но самият вирус е станал далеч по-смъртоносен.

Холандският изследовател на СПИН Яап Гоудсмит твърди, че същата драматична метаморфоза е протекла и при вируса на СПИН. Гоудсмит обстойно изследва тъй наречената пневмония Pneumocystis carinii, или ППК. Всички ние носим тази бактерия в телата си, вероятно по рождение или от най-ранно детство. При повечето хора тя е безопасна. Имунната ни система лесно я държи под контрол. Но ако нещо разруши имунната ни система – вирусът на СПИН например – бактерията става толкова неконтролируема, че може да причини смъртоносна форма на пневмония. В действителност този вид пневмония се среща толкова често сред пациентите със СПИН, че вече се смята едва ли не за сигурен знак за наличието на вируса. Гоудсмит се заравя в медицинската литература, търсейки случаи на ППК: разкритията му са наистина потресаващи.

Веднага след Втората световна война от балтийския пристанищен град Данциг тръгва епидемия от ППК, която постепенно обхваща цяла Централна Европа, отнемайки живота на хиляди невръстни деца. Го – удсмит проучва един от най-тежко засегнатите от епидемията градове – миньорския град Хеерлен в холандската провинция Лимбург. В Хеерлен имало болница за обучение на акушерки – Квеекскул фоор Врьодвроувен, а едно от нейните звена, тъй нареченото Шведско крило, било използвано през 50-те като специализирано отделение за недоносени бебета. Между юни 1955 и юли 1958 г. 81 бебета в Шведското крило са поразени от ППК и 24 от тях умират. Гоудсмит смята, че това е ранна епидемия от СПИН и че проникналият неизвестно как в болницата вирус се е разпространил от дете на дете посредством очевидно обичайната по онова време практика да се използват многократно едни и същи игли при преливане на кръв или инжектиране на антибиотици. Той пише:

„По всяка вероятност някой (най-малко един) възрастен – може би миньор от Полша, Чехословакия или Италия – е донесъл вируса в Лимбург. Не е изключено този човек да е умрял от СПИН без да му е обърнато особено внимание… Възможно е да е предал заразата на жена си и децата си, а на свой ред заразената му жена или приятелка да е родила в Шведското отделение наглед здраво, но заразено с вируса на СПИН дете. Нестерилизираните игли и спринцовки може да са причината за разпространението на вируса от дете на дете.“

Най-странното в тази история, разбира се, е, че не всички деца са умрели, а само едно на всеки три. С останалите се е случило нещо, което днес изглежда почти невъзможно. Те са победили вируса на СПИН, прочистили са телата си от заразата и са продължили живота си като съвършено здрави индивиди. С други думи, щамовете ХИВ в обращение през 50-те са били много различни от тези, които са разпространени днес. Не че са били по-малко заразни. Просто са били достатъчно слаби, за да могат повечето хора – в това число дори невръстните деца – да се преборят с тях и да оцелеят. Накратко казано, епидемията от СПИН получава повратен тласък в началото на 80-те не само поради драстичните промени в сексуалното поведение на гей-общностите, спомогнали за бързото разпространение на вируса. Повратът настъпва, защото самият вирус се е променил. По една или друга причина вирусът е станал далеч по-смъртоносен. Заразите ли се веднъж, инфекцията остава във вас. Тя става прилепчива.

Идеята, че прилепчивостта е важна за достигането на повратна точка, води до не по-малко важни изводи и по отношение на социалните епидемии. Ние прекарваме много време в мислене как да направим посланията си по-заразителни – или как нашите идеи и продукти да стигнат до колкото е възможно повече хора. Но твърде често най-трудното нещо при комуникацията е да се предпазим от опасността посланието ни да остане незабелязано или нечуто. Едно послание е прилепчиво, когато има въздействие – не можем да си го избием от главата, загнездва се в паметта ни. Когато през пролетта на 1954 г. на пазара се появяват цигарите с филтър на „Уинстън“, компанията измисля рекламното мото „Winston tastes good like a cigarette should“ („Вкусът на „Уинстън“ е с мяра, кат всяка добра цигара“). По онова време граматически неправилното и някак предизвикателно използване на „кат“ вместо „като“ се превръща в малка сензация. Това е фраза, която не излиза от устата на хората, също като прочутия рекламен девиз на Уендис „Where is the beef?“ („Къде е телешкото?“) През 1984 г. Ричард Клугър пише в своята история на цигарената индустрия, че специалистите по маркетинг в „Рейнолдс“ – фирмата, която продава „Уинстън“ – са „доволни от вниманието“ и „превръщат фразата-дразнител в текст на натрапчива музикална заставка за радиото и телевизията и не без известна ирония застават в подкрепа на грешния синтаксис, представяйки го не като граматическа грешка, а като израз от разговорната реч“. Само няколко месеца след появата на цигарите, благодарение на тази прилепчива фраза, продажбите на „Уинстън“ достигат точка на поврат – изпреварвайки марките „Парламент“, „Кент“ и „Ел енд Ем“, те се нареждат на второ място на американския тютюнев пазар след „Вайсрой“. Няколко години по-късно те се превръщат в най-продаваната марка в страната. Дори и днес, ако кажете първата част на фразата – „Winston tastes good“, повечето американци ще я довършат: „like a cigarette should“. Това е класически пример за прилепчива рекламна фраза, а прилепчивостта е от решаващо значение за поврата. Ако не мога да ви накарам да запомните моето послание, как бих могъл да ви накарам да промените поведението си или пък да си купите моята стока, или да гледате моя филм?

Смисълът на „Фактора прилепчивост“ е в това, че има съвсем конкретни начини да запечатате в паметта на хората едно заразително послание: в начина, по който се поднася или оформя едно послание, могат да се направят сравнително прости промени, които да доведат до драстично увеличаване на въздействието му.

3.

Всеки път, когато някой в Балтимор посещава общинска клиника за лечение на сифилис или гонорея, Джон Зенилман вкарва неговия адрес в своя компютър и случаят се обозначава върху картата на града с малка черна звездичка. Това е нещо като медицински вариант на картите в полицейските участъци, където с карфици са отбелязани всички местопрестъпления. Върху картата на Зенилман кварталите Източен и Западен Балтимор от двете страни на градския център са осеяни с множество черни звездички. От тези две зони случаите се разпръсват по протежение на двете централни шосета, които пресичат кварталите. През лятото, когато заразяването с венерическите болести достига върхова точка, черните звездички край шосетата, по които се излиза от Източен и Западен Балтимор, се сгъстяват. Болестта се придвижва. През зимните месеци обаче картата променя своя облик. Застудее ли, жителите на Източен и Западен Балтимор започват да се застояват по домовете си, кракът им все по-рядко стъпва в баровете, в клубовете и по уличните ъгли, където се осъществяват сексуалните контакти, и звездичките в двата квартала намаляват.

Смяната на сезоните има толкова голямо влияние върху разпространението на болестта, че не е трудно да си представим как една продължителна и тежка зима в Балтимор би била достатъчна, за да забави или значително да намали – поне в рамките на сезона – разрастването на епидемията от сифилис.

Както е видно от картата на Зенилман, епидемиите са силно повлияни от своя контекст – от обстоятелствата, условията и особеностите на средата, в която се развиват. Това не подлежи на съмнение. Любопитното обаче е докъде би могло да се разпростре действието на този принцип. Не само прозаични фактори като атмосферните условия имат въздействие върху човешкото поведение. Дори най-незначителният, най-деликатният, най-неочакваният на пръв поглед фактор може да окаже влияние върху нашите постъпки. Един от най-печално известните случаи в историята на Ню Йорк е смъртта на една млада жена от квартала Куийнс на име Кити Дженовезе, която загива през 1964 г. от прободните си рани. Убиецът я преследва в продължение на половин час, като през това време я напада 3 пъти на улицата, докато трийсет и осем нейни съседи гледат през прозорците. През цялото това време обаче нито един от трийсет и осемте свидетели не позвънява в полицията. Случаят предизвиква вълна от самообвинения. Той се превръща в символ на безсърдечието и охладняването един към друг на хората в големия град. Ейб Розентал, който по-късно става редактор на „Ню Йорк Таймс“, пише книга по случая, в която се казва следното:

„Никой не може да каже защо нито един от тези трийсет и осем свидетели на нападението над г-ца Дженовезе не е позвънил в полицията, тъй като самите те нямат отговор за това. Логично е да се предположи обаче, че тяхната апатия е от онзи вид, който се среща единствено в големия град. Когато човек е обграден и притиснат от милиони хора, е едва ли не въпрос на психологическо оцеляване да стоиш настрана от тях, а единственият начин за това е да ги игнорираш колкото е възможно по-често. Безразличието към съседа и неговите грижи е условен рефлекс в условията на живота в Ню Йорк, също както и в другите големи градове.“

Интуицията ни подсказва, че подобно обяснение, позоваващо се на заобикалящата среда, е напълно логично. Анонимността и отчуждението в големия град правят хората коравосърдечни и безчувствени. Оказва се обаче, че истината за случая Дженовезе е малко по-сложна – и по-любопитна. Двама психолози от Ню Йорк – Биб Латейн от университета „Кълъмбия“ и Джон Дарли от Ню Йоркския Университет – впоследствие провеждат серия от проучвания с цел да осветлят „проблема на страничния наблюдател“, както самите те го наричат. Латейн и Дарли инсценират разнообразни инциденти в различни ситуации, за да видят кой ще се притече на помощ. Онова, което установяват, е твърде изненадващо: факторът, който в най-голяма степен ни позволява да предскажем оказването на помощ в такива ситуации, е броят на свидетелите, присъстващи на събитието.

Така например, при един от експериментите двамата психолози поставят сам в стая студент, чиято роля е да инсценира епилептичен припадък. Когато в съседство се намира само един човек, който чува припадъка, той се притичва на помощ в 85 процента от случаите. Но когато участниците в експеримента са с впечатлението, че освен самите тях още четирима чуват припадъка, те се отзовават само в 31 процента от случаите. При друг експеримент хората, забелязали врата, изпод която се процежда дим, докладват случилото се в 75 % от случаите, ако са сами, и само в 38 % от случаите, когато са в група. С други думи, когато хората са в група, отговорността за действията им се размива. Те приемат, че някой от останалите ще позвъни по телефона или пък решават, че след като никой не предприема нищо, очевидният проблем – звуците от епилептичен припадък в съседната стая или димът, излизащ изпод вратата – всъщност не е чак толкова сериозен. Това довежда социални психолози като Латейн и Дарли до извода, че в случая с Кити Дженовезе урокът не е в това, че никой не се е обадил въпреки факта, че цели трийсет и осем души са чули крясъците и; урокът е в това, че никой не се е обадил именно защото са я чули цели трийсет и осем души. Звучи иронично, но ако нападението беше станало на някоя пуста улица пред един-единствен свидетел, тя можеше и да оцелее.

Ключът към това да накараме хората да променят своето поведение, или в конкретния случай – да проявят загриженост към изпаднал в беда съсед, се крие понякога в най-малките детайли на непосредствената среда. „Силата на контекста“ постановява, че хората са много по-чувствителни към заобикалящата ги среда, отколкото изглеждат.

4.

Трите правила на Повратната точка – Законът за малцината, Факторът прилепчивост и Силата на контекста – предлагат начин за осмисляне на епидемиите. Те ни дават посоката, в която да се движим, за да достигнем Повратната точка. Остатъкът от книгата се занимава с тези идеи, прилагайки ги при други трудно обясними ситуации и епидемии в света, който ни заобикаля. Как тези три правила ни помагат да разберем пушенето при подрастващите, например, или явления като престъпността, разпространението на мълвата или появата на бестселър? Отговорите вероятно ще ви изненадат.

Превод от английски: Борис Делирадев, Манол Пейков,

Мая Милева, Людмила Верих

(Публикацията се извършва със съгласието на издателя).

Малкълм Гладуел е американски журналист, автор и бизнес консултант от британски произход. Той е автор на няколко книги, две от които стават номер едно в списъка с бестселъри на „Ню Йорк таймс“ – Повратната точка: Как малките неща могат да доведат до големи промени (2000) и Проблясък: Силата да мислиш без да се замисляш (2005).

Коментари (4)

- 25-10-2011|Самолет 005 – … радвам се…

Радвам се да прочета нещо, изцяло положено върху Пърс…:)

Има и нещо, което прави впечатление с възторга си: „Следователно достатъчни са съвсем минимални промени, за да се наруши равновесието…“

Приятна за четене статия.

- 28-10-2011|Мари – Музея на Едгар По в Западен Балтимор

Това за което ви пише е упражнение в намиране на повратната точка. Както може би знаете По е живял в Балтимор, имал е роднини там и е починал и погребан там.

Заради бюджетните съкращения, които може би довеждат и до епидемията от сифилис, кметството на Балтимор се готви да закрие къщата-музей на По на ул. Амити в Западен Балтимор. Ето съобщение на страницата на Обществото на По http://www. eapoe. org/threat. htm. Моля пишете на кметицата на Балтимор тук http://www. baltimorecity. gov/OfficeoftheMayor/ContactTheMayor. aspx и изкажете съжаление или протестирайте учтиво. Вярно е, че отговорността се размива, когато зрителите са много, но нека не гледаме безучастно като съседите на Кати Дженовиси, когато паметник на световното културно наследство се затрива.

Може би точно вашият имейл ще е повратната точка?

- 28-10-2011|Златко – Хммммм…

А дали не би било възможно повратната точка да бъде поне мъъъъъъничко по-близо до реалностите на собствените ни животи? Не че настоявам, но все пак… Абстрактният патос е най-сигурният убиец на всяка кауза, дори и на най-величавата.

- 29-10-2011|Мари

Нека не бъдем дребнави, Златко. Няма причина да пестим добрината си и да я пазим в туршиени буркани само за българска употреба.

Аз израстнах с разказите и стиховете на По и имаше период от живота ми в който той ми бе по-близък от съкварталците ми от Подуене. Мисля, че му дължа два-три реда и два клика с мишката.

Безсмъртие по време на свобода

Автор: Румен Леонидов

Ако Ботев днес беше жив, щеше да бъде безработен

Ботев. Колко кратко и категорично име с най-дългото и страшно ехо в българската песен, поезия и публицистика. Чутовен човек, със сърце – динамит, с юмруци – бомби, с поглед на небесен властелин, със забележително чело – като връх Вола.

Национален революционер. Две думи, от които днес се срамуваме. Защото се отрекохме до три пъти от революциите, отричаме се и от националното, като не го зачитаме, отричаме се постепенно и от Ботьова, от неговата дума, дързост, дишане и драматичност. Завистниците го клеветят, че е ръгнал да мре, за да се увековечи чрез смъртта си. Той обаче не е имал избор – трябвало е да изгори завинаги, заедно с ненаписаните си писма, стихове и статии.

Защото е знаел, че въстанието е обречено – не можеш с черешови топчета и кремъклийки пушки да победиш цяла империя. Но е отишъл на самосмърт, за да чуе Европа, че има такъв наведен под хомота на робството народец, горд и героичен като него, висок и велик като него, гениален и господен като него.

Целият великолепен театър, който разиграва безподобният ни войвода при превземането на кораба „Радецки“, чупенето на сандъците с градинарски сечива, преобличането в наперените униформи, арестуването на капитана и пращането на депешите-светкавици до двата най-известни за времето си европейски вестника – всичко това говори за осъзната мисия, от която те побиват тръпки. И ти се пълнят с влага очите.

Защото на подобна свободна обреченост, пред подобен избор може да бъде изправен само галеник на съдбата, роден за безсмъртие. Роден да бъде пример и подражание на цял един народ. Който предпочита да мучи и да преживя, да бъде доен и ръган с остена, да бъде употребен за срамни удоволствия. Но светът не съди за нас по нашите недъзи, а по високосните ни личности. По отличните ни личности, а не по помиярите, които ни управляват като подуправители на глобалната империя.

Ботев би бил невъзможен днес, когато пращим от свобода. От свободата по време на демокрация. Храчихме по комунистите, че били първо интернационалисти, а след това патриоти, че при тях сме имали две родинимайки, но те се плашеха от Ботев, от Ботевското у този неботевски народ; и дебнеха, ако случайно пак се прероди Войводата, да му турят я каскет, я някаква партийна шапка. Но тогава Ботев не беше невъзможен. Напротив – би бил втори път убит от своите. Но запаметен като Чиляк с централно ч.

Днес Христо е немислим. Нито като поет, нито като вестникар, нито като певец на волното слово. Волнодумник като него щеше да бъде безработен учител. Журналист на свободна практика, която няма къде да се практикува. Хъш с хъс, ненужен и неуважаван заради острия си език, заради горестната си гордост и нечовешката си безкомпромисност.

Малко преди да го гръмнат, в четата пълзи змията на страха. Ботев е разстроен. С разкъсани от походите ботуши, с червени като рани от безсънието очи, прашен, жаден и зъл от безпомощността на народонаселението си, чието чедо е и той самият. Викат му, Войводо, дай да бегаме у Сърбия, тука ще ни смажат като въшки, а той мълчи страшно и гледа някъде през тях. Гледал е към нас, да види какъв отговор ще му дадем ний, неговите следващи братци и сестрици, неговите чеда недоправени. Само един от щаба му възразява, че е свършено с тях като кауза, ако забегнат у Сръбско и си съхранят кожите. Но време за думане няма, турските орди налитат отново и ягнетата остават недопечени. Всички гушват пушките, пукот и пушек отвсякъде, а овчаринът плаче и стене – иска си паретата за обеда, който се върти на шиш и остава недокоснат.

Ботев гневно изругава: „Дайте му една кесия пари на тоя нещастник, ние за свободата му мрем, а той си жали жълтиците!“

Това са може би последните думи на Войводата. Битката започва. Пищят джепанета. Мирише на барут и на кръв. След няколко исторически часа, разказват, след като са отблъснали османлиите, той заспал като труп. За около минута, две или три. Наобиколили го първите му воеводи. Той се стреснал и скочил на крака. Изправил се и паднал завинаги. От българско олово в сърцето. За да може четниците му да се усетят свободни от неговия авторитет, от неговия поглед, от неговата божественост. Свободни да изберат страха и срама да се молят за пощада. Да се крият като лалугери из кошари и махали. Докато ги настигне бесилото или ятагана.

И Ботев, и Левски нямат гроб. Сигурно се знае къде са им костите, но за наказание не ни е казано. Не ни се казва. Щото не ги заслужаваме. Като единици и като сумарно стадо. Като индивиди и като масовка за митинги.

Но ние не знаем, че сме наказани – знаем само откъде се влага храната и откъде излиза. Защото сме обикновени хора и борбата за парчето хляб наш насущний е по и над всичко. Живеем наврени в хляба като червяци и за никакви прилики с Ботев не щем да чуем. Защото сме прости хора, от фабрики и канцеларии. И не живеем с литературата и с родната история, а в безродното ни отечество, сред българските башибозуци, в центъра на безкрайното собственоръчно иго.

Не Ботев, не Левски, не Раковски или Бенковски са нужни днес. Нужен ни е онзи бъзльо, който се е осмелил отдалеко да целуне тялото човешко на дивния дух, наречен Христо Калоферчето… Той ни е много нужен сега – да се огледа наоколо, да потърси с поглед нещо подобно, да занича час или два около себе си и в нас, пък като не найде кой е за пушване, да се пушне сам и да се свърши с рода му на мерзавците.

Додето не открием и не разпознаем мерзавците между нас си, ще патим и ще се разбягваме като уплашени четници, немили-недраги из странство. Ще бягат чедата ни от нас и ние от нашите отци и майчици. И все по-често ще забравяме за какво им хвръкнаха главите на онези юначни момчета, от които и семка не остана. А само кръв напусто май пролята и легенди, които не стават за хапване.

Робът се бори за свобода

Априлското въстание е националната ни Голгота, Горящият кръст, началото на края на общата ни безсъзнателност, на 500-годишната кома.

За 5 века не загубихме своя майчин език и бащина вяра, но изтървахме чудесното си чувство за общност, усещането за етнородност, еднородност и единство. Като духовна потребност и вроден инстинкт.

С какво ни превъзхождат като съзнание ония занаятчии, свещеници, даскали, търговци на аби и шаяци, земеделци, списователи, книжари, печатари, читалищни дейци и интелигенти, скочили в огъня с голи ръце?

Какви са били тези уж хрисими до вчера християни, които по кръстовата си саможертва се равнопоставят до Спасителя? Но те не възкръсват, защото не са богочовеци. Но са човеци с родова чест и българско честолюбие.

Къде е днес този елит, духовен и материален, близък по морал на безвластните си братя? Вярно, и тогава въстават само онези, които мрачно мечтаят и възторжено копнеят да си имат своя държава. Останалите хлопват кепенците и чакат ятагана да ги погали.

Но миналото и бъдещето са еднакво мъртви, ако живеем само в сегашността. Ако не помним миналото и не умеем да мечтаем за бъдещето. Народ без национален идеал не заслужава да се самонарича нация. Народ, който не прави разлика между идеал и блян, не е народ, който може да се самоуправлява. И да се самоорганизира в модерна държава.

Днес сме по-разединени отвсякога, и няма как да има сборуване между учените и безпросветните, между будните и заспалите, между майсторите и некадърниците, между средната класа и средните простаци. Защото всички говорим един език, но се разминаваме като мислене. И в критериите за качествата на живота и на смъртта. И в техния скрит и явен смисъл.

Затова е казано: „Робът се бори за свобода, а свободният – за съвършенство!“

Левски – извънбрачното дете на Свободата

Иде поредният Ден на народните будители, за пореден път календарно ще се пробудим. Ще разтъркаме очи и ще се прозеем юнашки. И ще се окаже, че неколцина отдавна са ококорени. И освестени, и национално осъзнати, и тоалетно освежени дори…

Кой трябва да бъде будителят и кой буденият? С какво първите лица на властта са по патриоти от редовите български граждани? И едните, и другите дали живеят с убеждението, че животът на нацията трябва да продължи дори и след края на личното ни битуване?

Днес живеем свободно, имаме си държава, демократични избори, а защо като общество продължаваме да дремем в робството си на сеирджилъка?

Добре, днес Апостола (както и Войводата) е невъзможен, няма как да се повтори като национален герой, пример, премиер, светец. Левский е извънбрачно дете на Пробудения български дух и Свободата. Но де се дянаха одухотворените духовници, учители, писари и преписвачи, писачи и ваятели, издатели и списователи, луди глави и хладни мозъци?

Днес българинът е анонимен бунтофреник: само мърмори. През другото време мятка по едно око около себе си и чака да види накъде ще задуха вятърът. Българинът като цяло продължава да бъде противен на самия себе си. Той е буден само ако има сметка да е окат. Затова управниците ни са наше копие – шушумиги, тарикати, неграмотници, средна ръка шмекери.

Но не се втренчвайте в жанровия калейдоскоп на поредното ни Пробуждане, а го обърнете като далекоглед срещу себе си. И какво ще видите? Големите неща изглеждат малки, чак жалки. А невидимите доскоро нещица – твърде ръстови. За това ми е дума. Виж се, брат ми, отстрани. И ако не ти дреме за нищо, значи не заслужаваш добрината да бъдеш събуден навреме… Защото пак ще заспиш.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (10)

- 26-10-2011|Златко

Благодаря ти, батьо! Не знам дали имаш право – не по някаква друга причина, а просто защото вече не знам със сигурност кое е „право“ и кое – не, ако и дразнителите тук нерядко да ме принуждават да се държа така, сякаш съм сърбал мъдростта с лъжица… Но ти благодаря, защото продължаваш да размахваш шибучицата и не ме оставяш да задремя. Повече от това – здраве.

И все пак ми се иска да добавя едно-друго. Първо, не само нашето време не става за Ботьовци, батьо. Никое време не става за тях – освен онова от учебниците, и то само когато човек ги чете с по едно око, а душата му вече хвърчи навън – я след футболната топка, я след някое хубаво пиле, хвъркато или не… Искам да кажа, батьо, светът не е направен за такива хора, те му се пречкат като рибя кост в гърлото и той се мъчи да се отърве от тях час по-скоро и с всички възможни средства, кога по-успешно, кога – не. Ползата от тях е само като мъртъвци, каменни гости – и то пак, знае ли човек, за нечия изгода: тоя мъртвец от нашите, оня – от вашите, край нямат делбите и надцакванията в тоя наш свят, така че и след смъртта нещата пак си остават неясни. Няма смисъл да му се сърдим на света, той си гледа неговата работа, ние – нашата, и между тия две неща не съществува, за зла врага, някаква необходима връзка. Единственото, което му остава на човек е да приеме съдбата си без оплакване (защото оплакването само я размазва и прави някак фалшива, неистинска) – и да се мъчи поне да не му помага на света, Андрешкото, като се сърди и ръчка срещу прокобата, която му се е паднала…

Много важно е също, батьо, човек да не презира ония, към които се обръща. Да се дразни, да се кара с тях, дори да води по някоя и друга словесна патаклама – това да, защото е човешко и понякога донася облекчение, ако и мимолетно. Но не и презрение! Презрението, батьо, според мен е израз на собственото безсилие, на страха пред това човек да си признае, че ако и между него и „тях“ мостовете да са най-често само привидни, то други няма и друг шанс за надвиване на прокобата, Ботьовата прокоба, няма! Или търпиш – и се учиш да ги обичаш и по малко почиташ, колкото и невъзможно да изглежда това – или се отказваш от играта и признаваш, че те са спечелили. С други думи: патлакът срещу челото и – хайде, по Ботьовски! Останалото, реалността, е да търпиш и да размахваш мотиката (не патлака) ден след ден, без да обръщаш особено внимание на комарите и мухите (хем може ли такова нещо – човек да мрази или презира комари и мухи; ами нали всеки от нас трябва да знае във всеки момент от битието, от живота, че той или тя е на свой ред комар или муха, която се върти около челото на някой друг, несравнимо по-голям от него, Ботьовец)…

Едва ли има нужда да казвам на теб, Батьо, че единственото нещо, което различава един такъв човек от друг, е способността му/й да удържа и надделява. Не талантът, не дори гениалността, която и без това е от умрял писмо, а само и единствено издръжливостта. Издръжливостта да даяниш, да надвиваш повика на една или друга сирена, която все към патлака сочи, да затваряш очи и уши като оня, мореплавателя, дето трийсет ли, колко години там бяха, удържал, докато накрая сколасал и се прибрал дóма, каквото и да означава това.

Защото, Батьо – и това май е най-големият от всичките, трик и бъзик на битието (което сигурно е жена, ако и ние да го възприемаме като неутрално) – изглежда е, че и за тия хора има дом, има пристанище, само че такова, дето се търси… хммм, бая ми ти време. Гаранция – разбира се само във Франция, но все пак надежда има, няма как да няма. Тъй че, сине Каинов (и мой по-голям брате), не се опитвай да криеш или заличаваш белега, нито пък да го обръщаш на знаме, на хоругва. Той си е там, на челото, няма какво да го премахне, няма какво да направи живота ти по-различен, освен едно: издръжливостта, способността да надживееш, именно да надживееш, всички „тях“, които се опитват да те препъват и удържат по пътя… Да ги надживееш, чуваш ли ме!

Това е от мен.

Златко

- 26-10-2011|Юлия Николова – Бре, сърцето ми трепна!

Благодаря ви, момчета!!

Имало български мъже, дето ги е раждала българска майка юнашка!!

Много ви благодаря, че вдигнахте сърцето ми и го „изтупахте“ от прахта!

Има надежда!! Винаги е от другата страна на отчаянието!

Бог да ви поживи! И Св. Димитър да ви пази!!!

ПП“Една нация е победена,

когато сърцата на жените й

лежат в прахта.

Тогава всичко е свършено, все едно

колко храбри са техните бойци

и колко мощни са оръжията им.“

Поговорка на шайените

- 29-10-2011|Георгиев – Цели сме изгорели от парене и пак не знаем да духаме

Всичко това вече е казано и писано. Много от нещата от самите Левски и Ботев.

Междувпрочем Ботев е бил безработен, така че и заглавието не е подходящо.

Иначе – добре написано.

- 29-10-2011|Георгиев – Пардон

Подзаглавието, имах предвид.

- 29-10-2011|Гост

Уважаеми Румен Леонидов, шапка ти свалям за това гневно, пламенно и безпощадно есе, ръка ти целувам като достоен наследник на имената -икони, за които пишеш. Те са невъзможни, но ето че ти си възможен. Народът е робски, но ти не си. Значи не положението не е съвсем черно и безнадеждно. Но те моля да кажеш с какви дела заставаш зад тези си сурови истини? Щото двамата светци след думите са се заели с делата.

- 29-10-2011|Енева

Страхливците дори нямат доблест да изпишат името си, те са вечните неканени гости, които се присламчват към софрата на щедрите, за да ги оплюят, за да ги видят до някого. Те никога няма да дадат софра другиму, или ако дадат, то ще бъде, за да ги унизят.

А на духовно кьоравия и в очите да му навираш слона полза няма, той ще каже, че това е пън, защото го е опипал.

- 30-10-2011|Гост
Цитат:

Затова управниците ни са наше копие – шушумиги, тарикати, неграмотници, средна ръка шмекери.

Както и поетите, вижда се и от статията. Главно шушумиги.

- 30-10-2011|Димитър Илиев

Поетът г-н Леонидов, който преди време си пожела в България да се случи военен преврат и по този начин обиди всички свои събратя поети, които някога са се раждали на света, за пореден път демагогства с възрожденски патос на тема „Не сме народ, а мърша“.

Първо – да, това си го знаем, и от още обмърморване на битието по въпроса отдавна няма нужда.

Второ – пътят на осъзнаването и активизирането на всеки един от нас по моему върви в посока, противоположна на патоса на г-н Леонидов: време е всеки да се вземе в ръце като гражданин, като индивид, като атом, и да спре да се разтваря в удобно-колективното „народ“, независимо дали с положителен („ние сме велик народ“) или с отрицателен („не сме народ, а мърша“) знак.

Гражданското общество е обща кауза и борба на много самоосъзнаващи се и отговорни „аз“. В момента, в който някой почне да ми говори на „ние“ с претенцията да говори за и от името на всички, това вече ми се струва подозрително авторитарно.

Хора като Ботев и Левски не са някакви икони от миналото, на които трябва да се кланяме като на безгрешни и недостижими идоли, за които сме недостойни.

*Всеки* от нас може да стане Ботев и Левски тук и сега, стига да го осъзнае.

Това е. Останалото, извинете ме, е евтин сантиментален популизъм и ou sont les neiges d’antan („кажи ми, де е лашний сняг“).

- 31-10-2011|Лияна Фероли

Да си буден, означава да бъдеш в Себе си

Денят на народните будители си е чисто наш български патент, свързан с много патос, възхвала, волнодумство, възрожденски ентусиазъм. А има толкова други народи, които и без такъв ден са доста по-будни от нас

Не смятам също, че този ден е само ден на календарното ни будене, както пише Румен Леонидов. Дори е малко нелепо да има такъв ден, в който да си спомняме за нашите духовно извисени личности. С или без нашата признателност, те ще си останат будници, т. е. живели в Духа си хора, но бидейки в това си състояние, никак не са имали претенцията да събуждат другите. Просто не са можели да бъдат други.

Едни хора били будни, други спали юнашки, трети вече – ококорени, а четвърти – чак осъзнати и дори осветени, казва още Леонидов.

Така изобщо не може да се категоризира. Или пък, ако се прави, трябва да е с тънко психологическо наблюдение. И най-важното – с разбиране, с приемане. Особено ако не може към това да бъде прибавена и любов.

Просто няма нужда някой да бъде будител, а друг да бъде буден. Защото всеки един човек е буден по своему и точно толкова, колкото трябва. Според степента на Духа в него.

Това е да си буден – да бъдеш в себе си, в твоето истинско Аз, което не винаги е толкова лесно. Защото често е приспивано от подтикващата в немислене система и среда. От бездействащите възпитателни институции, знаем ги кои са. Че дори робството е събуждало повече този наш Дух, който само чака да бъде забелязан и поощрен да се изяви.

Пречещият това да се случи, живее предимно в и чрез ума си. А той винаги се съмнява, преценява, критикува, но винаги от нивото на своето осъзнаване. Затова вижда в другите това, което вижда в себе си. Без да подозира, че е само част от един Голям ум, който само го чака да се слее с него. И да разбере, че Съществуването е само едно. И в него всичко си е, както трябва.

Да си буден, да бъдеш осъзнат, да си духовен, означава да си потопен изцяло в този покой на Присъствието. Умът ти да не гледа предимно навън, към преходното несъвършенство, а навътре, към вечното в теб. Към изумителния потенциал на съзнанието, единствено водещ до промяна на целия живот.

Само опознаването, осъзнаването и съсредоточаването върху тази истинска реалност, в която всеки присъства в будност, може да надигне вълната на любовта. И покривайки те, да те направи свободен, т. е. любящ. Потопен изцяло в своето Съществуване, това, от което си направен. И тогава разбираш, че всичко си е на своето място и в своето време. Че случващото се е най-доброто за теб и всички останали. Защото самата Мъдрост се е погрижила за това и го е проявила в най-подходящата форма.

- 01-11-2011|Златко

Сигурно сте права, Лияна. Искам да кажа, права в много от нещата, които казвате. Това за потапянето в Съществуването винаги звучи добре – без ни най-малък опит за ирония ще спомена само, че Пауло Коелю прави милиони долари от подобни мисли. Но въпреки това, опитайте се да погледнете нещата от един такъв ъгъл: каква все пак е ползата от сърдития човек, от човека, който ни укорява не защото нямаме стотинки, а защото сме забравили в кой джоб на някое старо яке сме набутали духа си? Има ли я, няма ли я тази полза? Вярно е, че това дразни. Сигурно е вярно и това, че първата реакция обикновено е едно присвиване в стомаха, съпроводено от „хайдеее, тоя пак пак почна…“ Всеки от нас има повече от достатъчно поводи да бъде сърдит, а най-паче пък пишещите хора на едно място, което посреща кажи-речи всяко ново нещо на рога, кога с право, кога не.

И все пак, не мислите ли, че зад енергията на човека, който се сърди, роптае и бунтува не от вчера, не от оня ден, а комай през целия си препикан живот, може би има нещо повече от недоволството на нашего брата, който днес окне, утре ревне, а вдруги ден току намери службица и кротне? Не мислите ли, че това е нещо особено, нещо заслужаващо внимание, а в отделни, изключително редки случаи – може би дори и възхищение? Не мислите ли, че всички ние имаме нужда от поне един такъв човек – нека да не е гений, нека доста често да ни изглежда объркан, нелогичен, емоционален, неубедителен… Защото, към кого да гледаме, Лияна, в това време, дето е лудо-луднало да ни убеждава, че няма правда, няма кривда, има само едно-единствено нещо на тоя свят – успех на всяка цена и толкоз! Към Ботев и Левски ли, дето никой не знае къде им лежат костите? Към родителите си ли, дето, ако още не са починали, или очи не смеят да повдигнат от срам, или са дървени философи, дето изтърпяване нямат? Към кого, накъде, ха кажете ми? Аз все пак си мисля, че във време като нашето може би вече наистина е крайно време да започнем да се усещаме и да осъзнаваме, че и бунтарите, дето са ни пратени, и те са по нашия си бой, по нашата мяра. Може и да ни се искат по-големи, по-чутовни, по-мъдри, по-световноизвестни… Ама – няма! Имаме това, което имаме – и нека съберем поне малко силица и мъдрост, та да дадем най-после и на пребития от работа и тояги сърдит човек единственото, което можем. Ей тия думи: сполай ти, Батьо, за сърдития дух. Пари не мога да ти дам, щото нямам, но благодарността и възхищението ми ги имаш завинаги. Сполай ти!

Изъ живота и положението на българите въ вилаетите – Част 2

Автор: Атанас Шопов

От години не бях се намервал в такъва среда, в каквато се намерих в Деде Агачките села. Никога не бях дохождал и не бях виждал тия българи, за мен беше непознат тоя край, при всичко това още от първия ден усетих, че влязох в родствена, близка среда, в познат живот, в който всичко ме привличаше, всичко ме интересуваше, всичко бе ми мило. Постоянно бях заобиколен от селяни, които разбираха от езика ми, чувствата, на които ми бяха познати, любезни, готови да ти услужат, да те нагостят с най-сладкото си; задаваха ми всевъзможни въпроси, гледаха ме умилно, искаха все да им говоря, да им разказвам. Някои от тях ме гледаха с учудвание, удивляваха се даже че умея да говоря както те говорят, че ми е познат селския им живот. Бакалинът Георги в селото Дервент все ме гледаше, запитваше и казваше на селяните: „Вижте, бре – и той румоли (хорати) като нас; вий мислите, че той е гърк, но не е, не гледайте рухото и брадата му; той е българин, хоратете му, той ви разбира. Я гледай! И от нашия народ имало хора неселяни, Господи!“

И действително, на селяните по тия страни е непонятно как може гражданин да бъде българин. Българинът не е друго, освен селянин, аргатин в тяхното понятие. Щом виждат человек гражданин, който да говори езика им, се отнасят към него подозрително, недоверчиво, защото знаят, че той не може да е българин, макар че говори български. Това показва и първобитното положение и първобитните понятия на това население, което не оставя огнището си, което не знае друго освен селата си. Има нещо старо запазено и в езика им, но върху това ще се повърнем по-нататък.

Селяните в Ени кьой бяха се известили, че ще имат в селото си него ден редки гости и бяха се потрудили да им приготвят гостба, каквато беше вече най-хубава през пролетта. Късно вечерта след като си попочинахми, додоха да ни поканят да отидем в къщата на священика, за да повечерями, каквото е Господ дал. По причина на голямото уморявание, предпочетох няколко залъка с малко мляко или варени яйца, но като отидохми в священичиския дом видяхми, че ни чака нов труд, нови подвиги. Селяните прихождаха и всякой носеше по една синия, по една тепсия, пълни котлета и пълни паници. Оказаха се полиците на скромния священически дом рядом изпълнени със съсъдове, пълни с разни лакоми ястия. Насядахми всички долу на земята и съсъдовете захванаха да слазят един по един от полицата. Слязоха най-напред две тепсии с нещо тестено като тутманик, като баница, или като шупка; в средата на тепсиите се отвориха колелца и се туриха паниците с агнешката чорба. Това е условие, чорбата трябва да бъде в средата на тутманика. Слязоха и паниците с подквасеното мляко, защото е прието в селския живот тестените работи да отиват дружно и добре с киселото мляко. Едва глътнали по няколко залъци и гледам двоица пъшкат отвънка и носят едно цяло прекрасно изпечено агне.

– О, запазвами си правото за утре, – се чуха гласове; -невъзможно е да се яде в среднощ капнали за сън, капнали от уморявания.

– Заповядайте, заповядайте, щото е Бог дал, утре пък друго, – се чу отговор.

И действително, уморените пътници приближаваха да заспят с агнешката кълка в устата. Наместо вино беше предпочтително да ни предложат сън. Впрочем и виното беше сън.

Вечерята не се свърши додето не слязоха всичките съсъдове от полицата и додето някои от другарите незапоченаха да се приготовляват да захъркат там, дето са си.

След няколко часа се зазори и клепалото заклепа над главите ни. Беше неделя и църквата призоваваше верните на моление. По селата църковната служба лете се захваща в зора, а зиме в тъмно. Съмнително беше дали пътниците, когато станеха, ще отидат в църква, едва ли бяха успели да смелят вечерното агне с тестените лакомии.

В църквата ясно се виждаше вече, че селяните са направили важна стъпка в народното самосъзнание. Службата и пението се водеха на родния език и тълпа деца бяха изучили църковното пение. Достойнството и заляганието на трудолюбивия учител бяха се отразили и в църквата. Той знаеше своето дело и християните недаром се хвалеха на всяка стъпка от него. Священикът беше възпитаник на Одринското духовно училище, лице тоже любимо от селяните. У българския народ църквата е била и е тясно свързана с народността. Народна църква е значило и значи българска народност. Така е у всичките почти източни народи. У гърците е било и е още по-широко. У тях православния, от каквото произхождение и да бил той, се е наричал гърк, защото е изповядал греческото вероизповедание. Това е било една от главните основи на гърцката народност и на гърцката погълщающа цивилизация. Днес у нас, в Турция, училището е училище за малките деца, а църквата е училище за възрастните. И двете училища възпитават в българската народност и в българския език, събуждат национално самосъзнание и в бащите и е децата.

Това нагледно се виждаше и в Ени Кьой, в скромната Ени кьойска църква, дето песните и хваленията се слушат на родния език. В училището децата учат много нещо, а в църквата на бащите се внушава много нащо. В Ени кьойската църква, както и в църквите на всичките почти Деде Агачки села, не отдавна са захванали да се молят на родния си език. Но самото това захващание е направило силно впечатление на християните, така, щото те само за това разправят с възхищение. Аз не на едно място чух да ми се хвалят селяните, че сега им било драго като влазяли и излазяли из църквата. „Виж, – ми казваше един селски мухтарин (селски кмет – бел. ред.), – ний не сми знаяли, че и на нашия език имало книги и можало да се моли и да се учи человек, тъй както говори; не бяхми слушали подобно нещо и от нашите стари хора; често нашите селяни казват: „Ако даде Господ дъжд ще се роди житото!“, но не знаехми, че „Господ“ бил писан и на нашата книга; сега се научихми, че Султанът, Бог да му продължи дните, дал воля всякой да пази своето, заповядал всякой да си има църква и училище на езика си; ний сега се втори път родихми, защото разбрахми кое е доброто и правото.“

А бакалинът Георги в Дервент ми разправяше, че когато бил малък, отишъл слуга при едни бакали, които го научили на гърцка книга. И не знам в какъв гърцки буквар прочел, че гърцкото писмо е, най-доброто и най-старото, а за българското си съставил понятие, че не съществува, че никога не е имало и няма българска книга. И когато му казали, че има и българска книга, той се отнесъл презрително и помислил за безумни ония хора, които нарочно му говорили такива глупости. „Как може да има книга и на тоя прост език, който се говори само в нашето село?“ – си мислил бакалинът Георги и не само презирал, но и мразил ония, които поддържали противното. Сега обаче бакалинът Георги е съвършено на противното мнение, убеден е, че е бил заблуден и постоянно твърди, че се е родил и е станал пълноценен човек, откакто е познал българското. Въобще, бакалинът Георги от Дервента е много интересна личност; препоръчвам ти, читателю, да го потърсиш, ако ти се падне някога път по тия места; има много да чуеш и да купиш от него. Той често ми казваше, че много му се иска, при все че е остарял, да захване да ходи на българското училище и да изучи и българската книга, тъй дълбоко, както е изучил в младините си гърцката. „Чини ми се, че българската книга подмладява, – ми казваше той, – а аз искам да се подмладя; досега що съм живял напразно е отишло, отсега ми се иска да живея, защото ще сторя повече. Всичките молитви знам на гърцки, на български искам да науча баре една, но стар съм, не влазя в главата, не се върти езика; и за това мисля, че Господ не ми слуша молитвите, не ми дава, щото му искам; ако му се помоля на своя език, може би ще ми даде.“

Бакалинът Георги особно залягаше децата и унуците му да се учат на български.

* * *

И приятно, и драго беше на человек да гледа любопитството и жъдността на българите от Ново село, да чуят нещо за Цариград, за Екзархията, за българския Патрик и пр. Щом напуснахми църквата, поканиха ни в училището, дето се събраха множество селяни, заедно с всичките ученици. Учениците изпяха няколко български песни, а селяните им задаваха разни въпроси, но все забелязвах, че им беше особено приятно да ми разказват как започенали да се учат и да се молят на езика си, как си отворили българско училище, как се родила у тях мисълта, че трябва да се обръщат с молитвите си към Бога на матерния си език, за да разбират и те сами, когато кажат „Господи помилуй!“ и пр. Особено се радваха, че учителят научил децата им да пеят в църквата, което те не знаяли преди три-четири години, когато учителят им бил гърк. Един от по-старичките и по-разумните селяни справедливо казваше на другите, че толкова години имали в селото си гърцки учител и нямало нито един човек, нито едно дете в селото, което да се е научило на гърцки, за да може да прочете или да напише едно писмо, да пее в църква и пр. А сега в две-три години само българският учител приготвил не само момчета, но и възрастни момци, ергени да пишат и да четат, па и да пеят в църквата. Сега имало кой да ти прочете и да ти напише едно писмо в селото; знаяли и хесап (сметка – бел. ред.) да правят.

– Сега имами бая учени момци в селото си, – казваше селянина; – виж, казва ти де е Стамбул, де е Франца, де е Немеца, де е Ингилизина; сите царства, по книгата е научил; знаят да псалат, пеят Апостола, четат, Свети Боже, научени! Нищо дете, още воловете не умее да пасе, и дошло да ти казва как се родил Христос, как се кръстил, как възкръснал, кой го разпнали и много още. Де имаше по-напред такива хора, кой знаеше такива неща!

– Благословена е българската книга, – каза един от другарите ми.

– Е, тъй, сега всичко разбирами, не е като преди, – отговори други селянин.

Ний дълго тълкувахми в училището и аз във всичко удовлетворявах любопитството на селяните. Училището им е до самата църква. Това е общо правило у българския народ, който мъчно може да разбере, ако училището не е около църквата. Похвалиха ми се, че имали намерение да разширочат училищното здание, защото е доста тесничко. Нямали си още достатъчни средства за това.

– Преди години, – им казах, – когато пътуваше человек по селата, рядко беше да види къщи с бели комини. В едно или две от петнадесет или двадесет села се забелязваше по една къща с бял комин; всичките други села не знаеха що е бял комин. А белият комин значеше, че къщата е на по-богатичък человек. Обикновено с бели комини бяха къщите на чорбаджията и понякогаш на попа, ако се случеше по-състоятелен. Така, щото, като минуваше человек край селата, отдалече можеше да каже има ли в това или онова село по-състоятелни хора; това показваха белите комини, които отдалече се виждаха. Случвало се е да пътувам в ония времена и щом влезнех в едно село, лесно намирвах къщата на селския чорбаджия или священика, защото се ръководех по комините. Във вашето село, гледам, има доста бели комини; това значи, че вий не сте зле. Вижда се и от лицата ви, и от облеклото ви, че трудът ви е награден, че Бог ви дава. Така, щото, както сте се потрудили и сте си направили църквица и училище, ще се потрудите да си разширочите училището, за да могат да се събират децата ви“.

Добрите селяни ми казаха, че са си взели вече мерките за това и имат нещо приготвенко. После разговорът премина на други предмет. Похвалиха ми се, че сега не било вече както преди години – да не може човек да направи и комин на къщата си; сега можели всичките къщи да имат бели комини, стига селяните да искат и да имат средства за това.

Старите хора им разправили, че са били времена, когато не е било прието селските къщи да имат, не бели, а обикновени комини. Коминът връз една селска къща значило, че притежателя на тая къща бил състоятелен, с вдигната глава. Огънят се кладял в селските къщя, но димът е излазял из незабележени дупки на къщния покрив. Щом се явявал комин връз някоя къща и съседите веднага заговаряли: „Запуши комин, чорбаджия стана, вдигна глава тоз човек!“ И кой смеял да запуши комин! А сега всяка къща има комин, па не и обикновен, а бял, отдалече забелязван.

След разговора в училището, селяните ме поведоха да споходим някои по-първи селски къщи. Всяде любезни, всякой искаше да влезем и у него. Постилаха най-новите и най-хубавите си черги, плъстове (плътна материя от сбити къси косми – бел. ред.) и възглавници, за да седнем, служеха ни, разказваха ни, разпитваха ни и всякога разговорът се въртеше върху народните, училищните и църковните работи. Тия въпроси като че бяха им станали плът и кръв; от тях бяха наелектризирани. На всичко друго бяха се наситили, но на тия разговори – не.

Ени кьой се намирва между върхове и гори, дето няма земя за работение. По причина на височината на мястото, лишава се даже и от вода. Никакъв поток, никаква рекичка в селото или около него. Има само няколко въбли (въбел е диалектна дума за дълбок кладенец – бел. ред.), които тоже почти пресъхват през лятото. Работата на селяните е долу в полето, дето имат и особни места за работния си добитък, когото рядко докарват в селото, защото има опасност да умре за вода. Давали са по 200 лири за направата на един селски въбел, който постоянно да има вода, но не са достигнали до един благоприятен резултат.

– Защо тогава не слезете, да се заселите около нивите и ливадите си, ами живеете в тая пустиня? – ги попитах. Казаха ми, че в тая гора се по-затулени, по-закрилени, което не е без значение за едно село. В полето щели да бъдат по-изложени, да бият на очи, по-на пътя, което не било толкова износно за селския живот и за селското хозяйство.

Освен земледелието и скотоводството, българите от Деде Агачките села се занимават и с кираджилък, но кираджилъкът с камили. Аз пръв път видях българи камилари, които отиват с камилите си да правят кираджилък по цяло Одринско, Бургаско, Айтоско, Ямболско и пр. Те сами развъждат камилите си и намерват интерес в това, защото камилата търпи дълго време за вода и не иска много храна. Преди години съм виждал много камилари по гореказаните места, но те, при все че говореха български, минуваха за гърци.

– Като е така, – казах на един камиларин, – ти трябва да знаеш, я ми кажи, защо турят за предводител на камилите всякога едно магаре? Не може ли камилата и без магарето да си върви из правия път?

Камиларинът се позасмя и ми разказа, че един ден камилата се възгордяла, че била най-голямото, най-доброто, най-търпеливото, най-умното и най-икономическото животно на света. И Бог, за да я унизи за тая ѝ гордост и високомерие, повелял да я води всяде и всякога едно такъво ниско животно като магарето. И досега високата камила се смирява пред ниското магаре и безропотно следва стъпките му.

Въобще камилата е много кротко, покорно и хрисимо животно. Тя търпеливо служи, без да има голяма взискателност, като другите животни. Можете да я държите цяла неделя без храна и вода, а най-вече без вода.

* * *

Трябваше вече да оставим Ени кьой и да тръгнем за село Бодама, а от там за село Дервент. Добрите Ени кьойци бяха се погрижили да ни приготвят кон и да ни избавят от неприятния труд да се скитами по горите пеши. Преди да тръгнем обаче, на селяните беше приятно да отидем да ни покажат и красивото място край селото, дето те обикновено имали обичай да празнуват ежегодно празника Св. Кирил и Методий. Не можах да не удовлетворя прозбата им, защото виждах, че с това искаха да ми покажат, че в тях не блещука, а гори чувството на самосъзнанието. По пътя към казаното място ме поканиха още в една къща, дето се отвори дума за трудолюбието на селянката, която успява и къщните си работи да гледа, и в полето на мъжа си да помага. И по тия места българската селянка е както всъде. Преде, шие, тъче, но сама боса ходи. У дома си, между децата си, тя е жена, майка, домакиня, а в полето, на лозето, нивата и ливадата тя е мъж, тя е работен добитък, тя е машина. За българския селянин жената е сермия, капитал. Бъдният българин не е в отчаяние, когато няма лепта в джеба си, не и когато няма от де да добие коматче хляб, а е в отчаяние, когато остане без жена. Има ли жена, той е спокоен, защото тя му е капиталът, който докарва своите лихви. Подобен бе разговорът, в който се изказаха доста похвали за трудолюбието, търпението и пестението на българската селянка, ръцете, на която са груби, попукани, но умеят да везат изкусни копринени шевове. На излазяние домакинята ме спря на вратата и ми даде на памят от Ени кьой едно прекрасно женско ръкоделие: ленена кърпица за лицето, нашарена с всевъзможни копринени шарки, тънко и изкусно везани от грубата ръка на трудолюбивата селянка. С подобни кърпици гражданите украшават стените на салоните си, като с рядкости. Но какво подбуди гостолюбивото селско семейство да ме дари с тая шарена кърпица?

– Това го направиха от драгост и благодарение, че си българин и че им разказваш такива добри работи, – ми пошепна един от по-първите селяни.

Отидохми връз върха, дето празнуват Св. Кирил и Методий. Ясно и далече гледа тоя връх; вид прекрасен. Далече блести Мраморното море, по-насам се разстила Деде Агачкото равнище, а на ляво са сплетени хълмовете, които съставляват краищата на Гюмюрджинските гори. Върхът е покрит с големи паламудови дървета, богато наследство от миналите векове; в долните поли на едната му част са селските гробища. И всякой захвана да ми се хвали как весело, как тържествено се празнувал 11 май връз тоя хълм.

– Под всяко едно от тия вековни дървета свири гайда, се яде ягне, се пеят песни и се играе хоро; всичкото село излазя. Тоя празник по-напред ний не знаяхми, но сега на него стая панаир в селото ни, – ми разказаха.

– В такъв случай тоя хълм трябва да назовете Св. Кирил и Методий, – отговорих аз.

На слазяние от хълма ме зае една приятна мисъл.

– Що мислиш? – ме попита един от другарите ми.

– Мисля, че и в това село иконата на Св. Кирил и Методий прави своите чудеса, – отговорих.

Конете бяха вече готови и ний тръгнахми за с. Бодама, отдето щяхми да отидем в с. Дервент. Еникьойци бяха приготвили обяд, от когото не можихми да накусим, защото бяхми се обещали да обядвами в Дервента. При търгванието ни забележих, че нашата компания значително се увеличи. Няколко лица ни придружиха пеши, а други с коне. До Бодама има един час. Пътеката криволичи по стръмните хълмове, покрити повечето с храсталак. Пътуванието беше много весело, защото всякому се допя през тая зелена гора. Излезе на сцената и петият другар, павурчето, което сега не беше вече петий, а петнадесетий. Като приближихми до Бодама, забелязахми, че в сред селото, около църквата, под две големи и клончести дървета, седят един куп хора. Те нас чакаха, приближихми се, слязохми от конету и насядахми връз нарочно постланите черги и плъстове. След обичните поздравления и любезности, селяните започнаха да се суетят, да ни нагостят с нещо. Изнесоха ракия, вино, кафе.

– Наместо всичко това, донесете ни да пийнем мътеничка, – казаха някои от гостите. И веднага се донесе едно котле с мътеница, с която сито утолихми жаждата си.

Виждаше ке, че селяните искаха да ни задържат за обяд.

– Не, – отговорих, – покажете църквата и училището си, защото ще вървим в Дервента.

Църквата намерих много бедна. Впрочем и селото е много малко. Священикът беше отишъл вън от селото да погребва един покойник, така, щото не можах да го видя. В открития коридор около скромната църквица бяха наредени четири-пет чинове и една черна дъска: това беше училището. Българската азбука се преподаваше на открит въздух. Полюбопитствувах да узнам зиме де се учат децата и ме заведоха в един дом, състоящ се от една стая и приличен повечето на плевня. Доде ми мисъл да пожелая да ми покажат някой обор, дето селяните затварят добитъка си, за да направя едно сравнение между училището и обора. О, уверен бях, че ще намера обора много по-добър, по-запазен от зимния студ и ветрове, отколкото училището, отколкото самия селски дом. И защо?

– Защото добитъкът оре, дава мляко и ни храни, дава вълна и ни облача, носи дърва и ни грее, – отговари ми селянинът.

Учителят беши едно шестнадесет годишно момче, свършило четвъртия клас в Одринското българско училище. То ми даде добри сведения за учениците си. Разбрах, че това беше момче, но трудът и работата му не бяха детински. Малките птички по-бързо летят, – си помислих.

– А каква ти е годишната заплата, – го попитах.

– Пет лири в брой и едно-друго от селяните, – ми отговори.

– Бог да ти е на помощ, тружениче! В старите си години ще разказваш, че си получавал учителска заплата пет лири в годината и потомството не ще да го повярва.

След един час и половина бяхми в с. Дервент. Още в Бодама ни настигнаха двоица от дервентските първенци, които увеличиха компанията ни. Така, щото, образувахми една много весела и много разнообразна дружина, в която имаше и кавалеристи, на коне и на магарета, и пешоходи, и священици, и даскали, и търговци, и селяни.

И на мен все идеха на ума уверенията на някои, че по селата било мъчно и опасно да се пътува. Напротив, много весело е, много приятно е; с песни отива человек от едно село в друго. В продължение на цялото си двумесечно пътувание, аз никога не остаях сам; все щяха да се намерят неколцина селяни, учители или священици да ме придружават; и това го правеха с удоволствие. Това беше увеселително шествие, а не странствувание и скитание. И то има големите свои приятности, които е невъзможно чeловек да изпита в града, дето живеят не естествени, а изкуствени хора. В селата и при подобни прочувствени селски шествия человек нагледно вижда колко е изкуствен, колко е отдалечен от себе си, от естеството си в затворения и безвъздушен градски живот. А мен тия прочувстенни селски тържества и шествия ме съживиха от друга страна. Показаха ми именно че българският селянин във вилаетите, верноподанникът на Негово И. Вел. Султана, преживява не само физически, но живее и с чувство.

При влизанието ни в с. Дервент, чуха се гласове из дружината: „Теглете право, не се спирайте в селото, право теглете под големия явор, край чешмата в клисурата!“

И цялата разновидна и весела пътническа компания, в сред любопитството на жени, мъже и деца, излезли по вратните и улиците да ни гледат, препречи през средата на селото и отиде, та хвърли чергите си под големия явор в клисурата, на разстояние десет минути от селото. Това място беше избрано за по-хладно, по-красиво и по-сгодно за обедвание, разговори и почивка. Имахми студената вода, имахми дебелата сянка и приятната прохлада, имахми и двете ягнета, които се въртяха вече на шиша. Додоха и неколцина първенци селяни, между които интересният и забавен бакалин Георги, заедно с г-н Зисо, родом от Дервента и мюдюрин на нахията. (Мюдюрин е турски подуправител от преди освобождението, стоящ начело на нахия (или яка-колу), в която са влизали неголям брой села.- бел. ред.) Всичко показваше, че обедът щеше да бъде сватбарски.

* *

Бяхми в ожидание за изпичанието на ягънцата, когато на някои от другарите доде щастлива мисъл да се приготви една предварителна закуска, едно мезе, което до тогава не го бях ял, нито бях слушал. Тая закуска беше тъй наречения „кукуреч“, редкият вкус, на когото захванаха всички да хвалят.

– А що е това кукуреч, – попитах, – как се прави, що значи тая дума?

– Ще видиш, ще ядеш и ще приказваш, – ми отговориха.

– Кукуреч е ястие, което след като яде человек, от приятност и сладости, стая и казва: „Куку!“; що значи кукуреч, – каза един от другарите, който, виждаше се, че е много пъти казвал „куку“ след ядението на кукуреча, защото най-много хвалеше вкуса и благоуханието му.

Всички чакахми да кажем куку, а най-вече аз, защото за пръв път щях да вкуса от това ястие и щях да изпитам това благоухание. Приготовленията се започенаха и обърнах особно внимание, за да изуча как стая тая прехвалена закуска, след която человек от приятност се принуждава да вика „куку“. Отрязаха най-напред една дълга пръчка и я изравниха, което ми даде да разбера, че кукуречът ще бъде един вид шиш-кебап. Извадиха после всичките вътрешности на ягнето. Измиха хубаво чревцата, без обаче да ги режат. Оставиха цяла и кърпицата на ягнето. Взеха после сърцето, дробовете и други още вътрешности, нарязаха, осолиха и нанизаха ги на дървения шиш. Между всяко късче туряха и по малко тлъстинка. Взеха после кърпицата и обвиха целия нанизан шиш. С чревцата после внимателно връз кърпицата обвиха от едната до другата страна шиша, така, щото отгоре връз целия шиш не се виждаха освен чревцата, обвити връз другите вътрешности на ягнето. Приготвен по такъв начин шишът захвана да се върти полечка-полечка край огъня. Гъсто обивитите отгоре чревца препятствуваха на тлъстинките и на кърпицата, като се печат, да капе мазнината им в огъня. Така, щото мазчицата си попиваше в другите ягнешки вътрешности. Обвитите връз шиша чревца имаха и друго значение. Те запазваха да не излазя в изпарение същия вкус на вътрешностите, които по такъв начин бяха задушени и се пържеха в собствения си сос и миризма. Шишът се изпече и всички накусихми. Започенаха да се слушат от четири страни „куку“. И действително кукуреча, опечен по такъв начин, притежаваше особен приятен вкус. Ядох с удоволствие и бях готов не веднъж да река „куку“, защото беше сладко, най-вече там в клисурата, между двата върха, под стария явор и край студената вода.

– Кой знане колко ягнета и кукуречи са опекани и изядени под тоя явор и край тая студена вода! – ми рече един от другарите.

Но не ще да е това значението на думата кукуреч; ще да има друго някое значение. Според разказванието, тоя шиш-кебап обичали много арнаутите. Не е ли това арнаутска дума? Във всякой случай заслужва внимание и препоръка; всяка кухня би имала право да се гордее с кукуреча. И ако се въведеше в листата на европейските гостби, без друго би трябвало да бъде задължително и „кукуречането“ след ядението. И въобразете си една богата трапеза с всевъзможни лакоми европейски ястиета, между които да личи и дервентският кукуреч! Всичките тия ястиета по обикновению да бъдат написани на една листа, в конеца, на която да има и заключението „куку“. И всичките призовани редки гости да ядат и да стаят да казват задължителното „куку“. Оригинална би била подобна трапеза, не ли? Тя би била по-скоро трапеза на кукувици, а?

Но ягнетата се вече опекоха и трябва да се обядва, при всичко, че обядът отдавна е минал.

– Накършете и постелете шума и връз шумата надробете ягнето, по хайдушки, – извика един от другарите.

– Да, тъй е вкусно, тъй се яде тука, – извика други.

И една дълга и широка сватбарска трапеза се образува. Мястото беше дошло тъй, щото на мнозина бе по-згодно да легнат по корема си и да ядат. И какви ли не здравици се вдигаха и провъзглашаваха връх костичкитe на това ягне! Какви ли не песни се пееха и какви ли не разговори минаха! Героят на деня беше бакалинът Георги, който на всяка чашка питаше: „За кого сая здравица?“

А това мълско суфлийско вино! – то заминува всякакво французско бордо. Между дружината имаше един стар камиларин от Ени кьой, на име Атанас, който ми разказваше, че двоицата му синове правили кираджилък с камили по Ямболско, Бургаско и Одринско. Хубавото суфлийско вино го докара във възторг и захвана да ни пее стари песни, които е пял в младите си години след камилите. Горите ечеха от гласа му.

– Ех! Де ми е сега тоз тежък камилски керван, де ми са тия шумни камилски звънци, които цепеха гората и отдалече известяваха, че идат тежките кираджии! – викаше камиларинът като възторжено си напомнюваше приятностите на младите години. Удивително! И тоя беден селянин намерваше незаменими приятности в дружбата си с камилите и дълбоко съжаляваше, че са хвъркнали времената, когато весело е пял след тях. А някои от съселяните му го закачаха:

– Абе, бае Атанасе, когато правеше кираджилък, след камилите или пред камилите вървеше?

– След камилите, след камилите; пред камилите друг върви.

– Ами истина ли е, че камилата хърка и плюва връз человека, когото непознава?

– Разумен хайванин е камилата, слуша те; кажи ѝ да легне, лега, кажи ѝ да стане, стая; не иска нито да я ковеш, нито да я чешеш като кон; яде и пие, когато ѝ дадеш, а не като коня и вола да се разболява и да умира, ако не пие на време вода и ако не яде всякой ден овес. Не подкови коня, остави го бос, като камилата, и ще видиш, че ще осакатее, не ще да ти върши работа; за себе си купувай цървули и за коня и вола петала. Камилата не е тъй, нейните цървули никога не се скъсват. Ах, по-верен приятел, по-добър другар от камилата не съм имал.

– На здравие на камилите, – извика един от другарите, който беше изчерпил вече всичките сюжети за здравици.

– Абе, бае Атанасе, ами истина ли е, че камилата постоянно дъвче дъвка и че децата, като видят легнали камили, отиват, та подлагат ръка и викат: „Дадни и мен дъвчица?“

– Истина е зер; щом не ѝ дадеш храна, тя си изважда из корема храната, която е яла преди ден или два и си я дъвче и предъвква и с това се поминува. За сиромаси хора като нас е камилата, не иска много храна.

От последующите разговори забележих, че за бае Атанаса едва ли е имало някога по-драга и по-любима любовница от камилата.

Клисурата, в която почивахми и обядвахми, води към Гюмурджина. Около един час далеч се виждаше гора във форма на продълговата трапеза. Според преданието, в тая гора се е подвизавал някой си Св. Козма, развалините на манастира, на когото още стояли. Тоя угодник уж е казал на народа, че в тая продълговата гора имало голямо имане. И ако се намерило това имане, хората щели да коват конете си със златни петали.

Не само песните и здравиците ни слуша вековния явор. Съдържанието особно на една стара песен беше тъй трогателно, щото изтръгна няколко прочувствени сълзи. Когато песента се пееше, нямо мълчание владееше. Всички бяха се обърнали във внимание. Песнопоецът представи една сирота, минувающа през гората с детето си Дамянчо на ръце. Тя гледала де има дърво високо. Съгледала дърво високо, разпасала пояс копринен и вързала люлка Дамянчу; залюляла го и запяла: нанни ми нанни, Дамянчо, когато ветрец повее, тебе ще, мами, люлее; когато дъждец завали, тебе ще, мами, окъпе; когато кошута в път мине, тебе ще, мами, задои; расти, Дамянчо, порасти, голям войвода да станеш, от село в село да ходиш и майка си, синко, да найдеш и пр. и пр. Трогателна е поезията на тая простонародна песен.

Откъсът, публикуван тук, е от едноименния пътепис, публикуван от издателство „Факел“, 2011.

Благодарим на издателите за съдействието.

Атанас Петров Шопов e български общественик, писател, член на БКД (1884 г.). Роден е в Панагюрище на 18 януари 1853 или 1855 г. Завършил е Военно-медицинско училище в Цариград. Работил е като писар в българско печатарско дружество „Промишление“. Пише статии по педагогически въпроси, публикува стихотворения, превежда от гръцки и френски език. През 1887 г. и 1891 г. предприема пътувания из Тракия и Македония и след тях издава проучванията си в трудовете: „Народността и езикът на македонците“ и „Из живота и положението на българите във вилаетите“. Награждаван е с редица ордени за граждански заслуги. Споминал се е в София на 7 април 1922.

Коментари (1)

- 21-10-2013|ангелова – Българите – необраният памук на Северна Гърция

http://novinarug. com/news/2011/10/10/%D0%B1%D1%8A% D0%BB%D0%B3%D0%B0%D1%80%D0%B8%D1%82%D0%B5-%D0%BD% D0%B5%D0%BE%D0%B1%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%B8%D1%8F% D1%82-%D0%BF%D0%B0%D0%BC%D1%83%D0%BA-%D0%BD%D0%B0- %D1%81%D0%B5%D0%B2%D0%B5%D1%80%D0%BD/? doing_wp_cron=1382352178.3036940097808837890625

Петък вечер е, бившият старшина от любимешкия граничен отряд Никола Зайков е привършил с работата за деня и идва да удари едно узо в таверната на чорбаджията си Маки. Половин дузина караманлии (турчеещи се цигани) пият бира „Вергина“ и гледат мача Гърция-Хърватия. Бутилките носи мургава като тях сервитьорка. Помага ѝ арменец от Ереван. На повечето маси са насядали 40 българи, дошли да навестят старите земи. На стадиона двете агитки почват да се пердашат, мачът е прекратен за десетина минути. Млад караманлия превключва на пайнерския канал „Фолк“, теренът се разчиства и цялата разноезична маса се хваща на пояс и почва да тропа хоро.

Ако обстановката беше по-елегантна, а компанията по-изискана, можеше да звучи „Гурбет мохабет“ на Милчо Левиев – парчето на българската носталгия. В Северна Гърция обаче ехтят други ритми, нещо като „Работата никога не свършва“ в балкански аранжимент.

Гръцкият граничен пункт Орменион е загубил от блясъка си от времето, когато го прекосих за първи път. Визите бяха паднали, тогавашният областен управител д-р Христо Василев натовари група журналисти в микробус и ни поведе към Орестиада да отбележим събитието. На границата е пусто, сградата не е боядисвана скоро, едната чешма в тоалетната е счупена, а край асфалта се търкалят боклуци. Гръцкият граничен полицай поглежда набързо през прозорчето личните карти, пътуващите на юг негови сънародници пък изобщо не ги проверява. Това не е Шенген, просто е криза.

Бай Кольо носи пръст от Балькьой на бабиния си гроб

Бай Кольо носи пръст от Балькьой на бабиния си гроб

Селцата от двата края на пътя са си все същите – с варосани фасади, с врати направо на тротоара, с градинки отпред. Хора не се виждат, даже и в оживените преди кафенета. Стотици декари памук стои необран, край него димят подпалените стърнища. Край суфлийското село Мандра ни спира полицейски пост, двама се качват, четат списъка с имената и за авторитет проверяват две лични карти. За беда първата се оказва шофьорска книжка, суетят се, накрая я връщат на човека. Втората е моята. „О, Мандра!“ – възкликва полицаят, прочитайки името на родното ми село, и се ухилва широко. Сетне махва с ръка – пътят към Дедеагач е отворен.

Преди това се отбиваме в Балъкьой – селото, откъдето е родът на доц. Атанас Щерев, таткото на българското ин витро и спомоществователят на нашата обиколка по стъпките на тракийските бежанци. На невисок хълм се кипрят възстановени по европроект 4 вятърни мелници, над тях се виждат първите ветрогенератори. В гръцката част на Родопите белите кули с въртящи се перки са неколкостотин, мощността им само в един от парковете е 31.2 мегавата. Всичките сигурно произвеждат ток колкото един от реакторите на АЕЦ „Козлодуй“. Друго може и да нямат комшиите, вятърът и камънаците са в изобилие. Край мелниците са запазени няколко дървета от прочутия паламудов дъб, с чиито жълъди на времето щавели кожи.

На българина Бяло море му е до кокалчетата

На българина Бяло море му е до кокалчетата

По-пъргавата част от групата тръгва да изкачва връх Свети Илия, възрастните обикалят селото и търсят следите на прадедите си. Кольо Илиев, побелял мъж от Стара Загора, е напълнил торбичка с пръст, носи и две едри буци. Не знае къде е била къщата на баба му, произхождаща от местния род Гоговци. Балъкьойската земя ще бъде пренесена и положена на гроба под Аязмото чисто символично. В селото си е купил парцел и ще строи къща доцент Щерев. Доста по-състоятелни българи вече са собственици на имоти в Северна Гърция, по егейското крайбрежие и даже на островите Тасос и Самотраки – кризата свали цените.

Докато ядем леко горчиви балъкьойски бадеми, през центъра минава военна колона – джип, верижна машина, дърпаща на буксир друга, на опашката още един джип. Малко по-късно по черния път се отправя и автобусът ни, негов навигатор е неуморимият тракиец Димитър Шалапатов. Той е прогонил този и десетки други маршрути със собствената си кола, веднъж толкова се увлякъл, че почти минал на турска територия. Резултат на неговите странствания е излязлата наскоро книга „Българските християнски селища в Западна (Беломорска) Тракия“, която наред с богатата информация предлага и добре направени снимки на запазените материални следи на нашенско присъствие в тези райони.

Кольо Зайков–дърводелец на повикване в Доганхисар

Кольо Зайков–дърводелец на повикване в Доганхисар

Тръгваме към Дедеагач (Александруполис), за да установим, че магистралата в тази посока е пред завършване. В покрайните върху десетки промишлени сгради, сервизи и други помещения има транспаранти с надписи „Продава се“ и „Дава се под наем“. На крайбрежната улица все така се извисява местната забележителност – фарът, кафенетата са празни, а на плажа има доста хора. Бяло море още става за къпане, макар да е изненадващо мътно. Не след дълго спираме в родното село на Капитан Петко войвода – Доганхисар, преименувано от гърците на Есими. От родната къща на поборника под Бърдцето са останали купчина камъни. В двора на хотел „Сафари“ има негов паметник, вдигнат от собственика Маки. Той притежава цял комплекс край старата българска църква „Света Богородица“, от която след опожаряването ѝ от турците през 1913-а е останала здрава само задната стена с апсидата. Гърците са я възстановили, облицовали с камък и изписали като великденско яйце. Селото си има и исторически музей – двуетажна сграда, направена с европейски пари. В двора ѝ стърчи тайнствена сламена колиба с кръст отгоре. Музеят остана заключен през двата дни, които изкарахме в Доганхисар. Извън центъра има вековни черници, бадеми и орехи.

Дясна ръка на Маки е 52-годишният Никола Зайков, вече споменатият старшина от Любимец. След 28 г. служба по границата той взема около 500 лева пенсия. Знае гръцки, освен това има сръчни ръце – работи като дърводелец и майстор на ковано желязо. Гръцкият му работодател го вика, когато има нещо да се свърши. Кольо си отскача по 1-2 пъти в месеца до вкъщи – разстоянието Доганхисар-Любимец било 147 километра. Фолксвагенът на българина е с газова бутилка, с едно зареждане прави по два курса по маршрута. Русоляв бургазлия, момче за всичко, е другият нашенски гурбетчия в имението на кир Маки.

Дръвца има почти пред всяка селска къща

Дръвца има почти пред всяка селска къща

Повечето българи в Северна България са сезонни работници от Кърджалийско. Те идват за засаждането на тютюна и си тръгват след калъпенето му. Случайността ме среща с Хасан от Чакаларово, община Кирково, който е тютюнджия втора поредна година. Момчето размахва моторна резачка в баира над Гюмюрджина (Комотини), събира дърва за зимата на своя чорбаджия. Много са лоши гърците, скъсват ни от работа, жалва се младежът. Вдигали го да ходи на нивата в 3 заранта, бране, низане, намирали и още нещо да свърши. Месечната му плата била 350 евро. Дръвца за зимата има почти край всяка селска къща, климатикът е лукс в Северна Гърция.

Обиколката по стъпките на тракийските бежанци завършва с 15-километров поход, който минава по билото на Родопите и приключва недалеч от митичното село Манастир (Манастър), за което тамошният потомък Никола Инджов твърди, че е подслонило изгнаника патриарх Евтимий Търновски.

Недялко Бакалов

Винаги на страната на яйцето

Автор: Харуки Мураками

Дойдох днес в Ерусалим като романист, което означава като професионален предач на лъжи.

Разбира се, романистите не са единствените хора, които разказват лъжи. Политиците също го правят, както всички знаем. Дипломатите и военните от време на време разказват свои собствени видове лъжи, както и търговците на коли втора употреба, месарите и строителите. Лъжите на романистите обаче се различават от останалите по това, че никой не обвинява романиста в неморалност по тази причина. Всъщност, колкото по-големи и по-добри са лъжите му, колкото по-изобретателно той ги измисля, толкова по-вероятно е да бъде хвален от публиката и критиците. Но защо е така?

Моят собствен отговор е следният: разказвайки изкусни лъжи – тоест, измисляйки истории, които изглеждат истински – романистът е в състояние да изнесе някоя истина на непознато място и да хвърли върху нея нова светлина. В повечето случаи е буквално невъзможно да се схване и да се опише точно една истина в оригиналната ѝ форма. Ето защо ние се опитваме да я сграбчим за опашката, подмамвайки я навън от скривалището ѝ, прехвърляйки я на някакво измислено място и замествайки я с някаква измислена форма. За да постигнем това обаче, ние първо трябва да изясним къде вътре в нас лежи истината. Това е важна квалификация при измислянето на добри лъжи.

Днес обаче аз нямам намерение да лъжа. Ще се опитам да бъда толкова честен, колкото мога. Има по няколко дни в годината, в които мога да си позволя да не се занимавам с разказването на лъжи и днес изглежда е един от тях.

И така, позволете ми да ви кажа истината. Доста голям брой хора ме посъветваха да не идвам тук, за да получа Ерусалимската награда. Някои дори ме предупредиха, че ще се опитат да организират бойкот срещу книгите ми, ако дойда.

Причината за това, разбира се, е жестоката битка, която вилнее из Газа. ООН съобщи, че повече от хиляда души са изгубили живота си в блокирания Газа Сити, мнозина от тях невъоръжени цивилни – деца и възрастни хора.

Безброй пъти след като получих новината за наградата аз се питах дали пътуването до Израел във време като това, и приемането на литературната награда, е правилното решение; дали това няма да създаде впечатлението, че се обвързвам с едната страна в конфликта, че подкрепям политиката на една страна, решила да пусне в ход съкрушителната си военна мощ. Това разбира се е впечатление, което не бих желал да създам. Не одобрявам никоя война и не подкрепям никоя нация. Нито пък, разбира се, бих желал да видя книгите си като обект на бойкот.

Накрая обаче, след внимателно обмисляне, аз реших да дойда. Една от причините за решението ми беше, че твърде много хора ме посъветваха да не го правя. Може би, като много други романисти, аз съм склонен да върша точно обратното на онова, което ми се казва. Ако хората ми казват – и особено ако ме предупреждават – „не отивай там“ или „не прави това“, аз обикновено съм склонен „да отида там“ и „да направя това“. Такава е природата ми, може би ще кажете, като романист. Романистите са специална стока. Те не могат да се доверят истински на нищо, което не са видели със собствените си очи или докоснали със собствените си ръце.

И това е причината, поради която съм тук. Предпочетох да дойда, отколкото да стоя настрана. Предпочетох да видя сам, отколкото да не видя. Предпочетох да говоря с вас, вместо да не кажа нищо.

Това не означава, че съм тук, за да отправя някакво политическо послание. Да се правят твърдения за това кое е правилно и кое не, е едно от най-важните задължения на романиста, разбира се.

И все пак всеки писател решава сам каква да бъде формата, в която той или тя ще отправи съжденията си към други хора. Самият аз предпочитам да ги трансформирам в истории – истории, които клонят към сюрреалното. Което е и причината, поради която нямам намерение да застана днес тук пред вас и да отправя директно политическо послание.

Позволете ми обаче да отправя едно много лично послание. То е нещо, което винаги имам на ум, когато пиша проза. Никога не съм стигал дотам да го запиша на парче хартия и да го закача на стената: вместо това то е издълбано в стената на моето съзнание, и звучи долу-горе така:

„Избирайки между една висока, солидна стена и яйцето, което се счупва върху нея, аз винаги ще стоя на страната на яйцето.“

Да, без да има значение колко права може да бъде стената и колко грешно яйцето, аз винаги ще бъда с яйцето. Някой друг ще трябва да реши кое е право и кое грешно; може би времето и историята ще го направят. И ако би имало романист, който, по каквато и причина, би писал творби, защищаващи стената, то каква би била стойността на тези творби?

Но какъв е смисълът на тази метафора? В някои случай той е твърде прост и ясен. Бомбардировачите и танковете, ракетите и белите фосфорни бомби са тази висока, солидна стена. Яйцата са невъоръжените цивилни, които са премазвани, изгаряни и застрелвани от тях. Това е едното значение на метафората.

Но това не е всичко. Тя има и по-дълбоко значение. Помислете за нея по следния начин: всеки от нас, повече или по-малко, е едно яйце. Всеки от нас е уникална, незаменима душа, обградена от чуплива черупка. Това важи за мен и то важи за всеки от вас. И всеки от нас, в по-голяма или по-малка степен, е изправен пред висока, солидна стена. И стената си има име: това е Системата. От Системата се очаква да ни защищава, но понякога тя заживява свой собствен живот и започва да ни убива или ни принуждава да убиваме други – студено, ефективно, систематично.

Има само една причина да пиша книги – и това е да издигна достойнството на индивидуалната душа до повърхността и да хвърля малко светлина върху нея. Целта на една история е да бие тревога, да държи светлината неотлъчно фокусирана върху Системата, за да не ѝ позволи да оплете душите ни в мрежата си и да ги унижи. Вярвам истински, че работата на романиста е да се опитва да изясни уникалността на всяка индивидуална душа чрез писане на истории – истории за живот и смърт, истории за любов, истории, които карат хората да плачат, да треперят от страх и да се тресат от смях. Това е причината, поради която ние продължаваме ден след ден да скалъпваме с безкрайна сериозност историите си.

Баща ми почина миналата година на 90. Беше пенсиониран учител и извънщатен будистки свещеник. Когато бил студент, той бил призован в армията и изпратен да се бие в Китай. Като дете, родено след войната, аз всеки ден наблюдавах как преди закуска той отправяше дълги, прочувствени молитви пред будисткия олтар в дома ни. Веднъж го попитах защо прави това и той ми отвърна, че се моли за хората, които са умрели във войната.

Молел се за всички умрели хора, каза той – и за съюзници, и за врагове. Наблюдавайки гърба му, докато той коленичеше пред олтара, аз изпитвах усещането, че чувствам как сянката на смъртта витае около него.

Баща ми почина и отнесе със себе си спомените – спомени, които аз никога няма да познавам. Но присъствието на смъртта, която дебнеше около него, си остава в паметта ми. То е едно от малкото неща, които нося в себе си от него – и едно от най-важните.

Имам само едно нещо, което се надявам да ви предам днес. Всички ние сме човешки същества, индивиди, надхвърлящи националността, расата и религията; крехки яйца, изправени пред солидна стена, наречена Системата. Съдейки по всичко, ние нямаме шансове за победа. Стената е прекалено висока, прекалено силна и прекалено студена. Ако бихме искали да имаме някаква надежда за победа, тя трябва да дойде от вярата в изключителната уникалност и незаменимост на нашите и други души, и от топлината, която получаваме чрез свързването на душите си.

Помислете за миг над всичко това. Всеки от нас притежава осезаема, жива душа. Системата не притежава нищо подобно. Не трябва да позволяваме на Системата да ни експлоатира. Не трябва да позволяваме на Системата да придобие собствен живот. Системата не ни е създала: ние сме създали Системата.

Това е всичко, което имам да ви кажа.

Чувствам се благодарен, че получих Ерусалимската награда. Благодарен съм, че книгите ми се четат от хора по много места по света. И се радвам, че имах възможността да разговарям с вас тук, днес.

Източник

Харуки Мураками (род. 1949 г.) е ако не най-известният, то при всички случаи най-превежданият японски автор в момента.

Коментари (2)

- 30-10-2011|Гост – …

Прозвуча ми невероятно. Особено ме впечатли една незаемаща централно място мисъл, че баща му отнесъл в гроба спомените, които синът никога няма да познава. Когато това се случи, най-близките хора остават непознати един за друг. Тъжно, но вероятно и неизбежно…

- 30-10-2011|Златко

Между другото, като човек, живеещ в Германия, бих искал тук да вмъкна една информация, която вероятно не е съвсем без значение. Работата е там, че поколението на бащите-войници от Втората световна, по някакъв начин никога не е отваряло уста, за да разказва на по-младите преживяното. Това е общопризнат феномен тук в Германия, а думите на Мураками ме карат да мисля, че нещата вероятно са същите и в Япония. Господ знае защо е така – вероятно шокът от многобройните травми, плюс срама от всеобщото отхвърляне и осъждане на идеологиите, в които тези мъже вероятно са вярвали, щом са се били така жестоко… та, вероятно всичко това прави нещата напълно невъзможни за разказване. Но това е довело дотам, че между поколението на бащите-войници и техните синове на практика не е съществувала почти никаква връзка (всичко това е донякъде проблематизирано в немския филм „Чудото от Берн“, който някои тук може би познават). Човек може само да спекулира дали това не е една от причините примерно в Германия поколението на 68-те да се обърне така радикално срещу родителите си (не знам какво се е случило в Япония). Във всеки случай онова, което казва Мураками, най-вероятно не е единичен случай. Самият аз преживях нещо доста разтърсващо, някъде преди десетина години, когато дядото на бившата ми съпруга, тогава на около 80 години, започна една вечер най-неочаквано да разказва на мен, чуждия в семейството, толкова невероятно-ужасяващи истории от Източния фронт, че направо не мога да ги преразкажа тук (канибализъм сред обкръжените през зимата 41-42 руснаци и какво ли не още). И представете си какво беше удивлението на жена ми, когато по-късно ѝ разказах това и тя каза, че дядото още никога не е споменавал и дума за всичко това. Вероятно именно фактът, че аз съм чужд, в края на краищата е накарал стареца да отвори уста (едно на ръка, че беше доста пиян, но там в североизточна Германия нещата са такива, мъжете пият по бутилка шнапс с по пет-шест бири за мезе, дори и на такива години).

Такива неща са някак неизбежни, нали разбирате?

Лотос и секвоя

Автор: Калин Терзийски

Знам какво трябва да направи всеки четиресетгодишен мъж, за да е щастлив. Да стане в шест, навън да е полумрак и да мирише на есенни листа, самият той да е здрав като есенно дърво. Да обуе любимия си син панталон от груб плат, да нахлузи здравите си обувки и да излезе навън. Навън да е още тихо и есенната влага да прави въздуха свеж. Да се затича. Да тича между дърветата и във влагата десет минути, двайсет минути, половин час. Да тича нагоре по хълмовете, които се простират на юг от собствената му, любима къща.

Аз правя сутрин така.

Тичам нагоре по хълмовете и знам, че животът не е вечен – наскоро го открих – но това няма никакво значение. Ако в него има и пет шест хубави неща, значи е минал успешно. Да мислим за това, кои са хубавите неща, които могат да се направят в близко време. Тичам и мисля именно за това.

Аз живея в Банкя и тук хълмовете са осеяни с къщите на много други четиресетгодишни мъже. Също и с къщите на много осемдесетгодишни жени, на петдесетгодишни самотници, на хубави млади семейства. Повечето стопани на къщи тук са прехвърлили най-сладката младост и вече са станали сивички като полски птици. Прошарени по слепоочията и около очите. Хубави и стройни хора, които вече са на петдесет, но още се държат, здрави са, защото живеят сред природата. Всъщност тук живеят всякакви хора. В съседната къща една млада жена скоро почина от рак и мъжът ѝ – възрастния германец – си отиде в самотната Германия, защото в България без любов е ужасно да се живее. Както и навсякъде, предполагам.

Аз отскоро съм тук. Преди живеех в София, тази къща е на родителите ми. Хълмовете са мои. Тичам в шест, задъхано ходя в седем по тях, превалям ги, стоя и наблюдавам движението на вятъра и облаците от върховете им. Аз съм вятърничав човек. Не мисля за важни неща. Нито за пари, нито за бизнес. Мразя оцеляването. Живея както Бог даде. Всеки ще каже – да, на тебе ти е дал къща в Банкя, а на нас – не. Така е, ще наведа глава аз. Но за свое оправдание ще кажа, че цяла България е пълна с празни къщи, в които можеш да се заселиш, стига да събереш двеста лева. Така мисля поне.

Продължавам да тичам, дишам цели тонове влажен и чист въздух и мисля за живота в хубавите времена, когато всеки е ставал сутрин и е тръгвал по хълмовете и е нямало бизнес и въздухът е бил чист и да си щастлив е било естествено, както и да си гладен…

Тичам по хълмовете, слънцето изгрява и аз съм щастлив да го видя и храня надежда, че и то е щастливо да ме види…И си мисля…

…че въобще нищо фатално няма в това да си беден или пък да си стар. Никой не е длъжен да е богат, млад и красив. Така си мисля поне. Тичам по хълмовете и мисля за това, че моите събратя, четиресетгодишните хора от моя народ, страдат от мизерия, защото мислят, че са длъжни да бъдат богати. Ако са бедни ги е срам и ето – това е мизерията. Гъгниво и алчно желание за повече и повече, което никога не се удовлетворява, а неудовлетворено то носи чувство за мизерия.

Ако се отпусеш и не слушаш идиотите, които ти шепнат отвсякъде, че да си беден е срамно, мизерията ще изчезне. Кой шепне така – ще попитат моите сънародници – ами помислете – ще кажа аз. Не ви ли учат и подканват да имате пари, за да имате всичко? А ако нямате, да се срамувате от това? И аз ви казвам – ще си заживеете живота, ако престанете да се страхувате от Свещената бедност. Ама в моловете има толкова неща за купуване, а ние нямаме пари – срамно и страшно е – ще каже всеки. Ами, нека си има, голяма работа – плюйте и се отпуснете! – ще кажа аз. И в гората има много животни, но ние не ги убиваме и не ги изяждаме всичките. Или май ги убихме и изядохме? Както и да е.

Тичам по хълмовете над Банкя и стигам до улица Секвоя. Тя е на високо, под самото било на един голям хълм. Тя е пресечка на шосето и силно се отличава от другите улички. Всички те са красиви, но Секвоя е разкошна. Много чиста улица. Докато другите са обичайни квартални улици с разбит асфалт, Секвоя е покрита със съвършени плочици. Тесни и стегнати, все едно ги е слагал германец. Не тоя, който си замина, а някой друг.

Къщите тук са грамадни, оградите на дворовете са от скъпи камъни и мрамор. Аз тичам по уличката и тичайки по нея вече ме обзема друго чувство. Малко съм напрегнат. Защото там, където живеят хора, които могат да сложат на стената си камъни, по-скъпи от целия мой живот, там не е хубаво да тичаш в шест сутринта. В шест сутринта нощта на крадците все още не е приключила. На такова място могат да изскочат породисти кучета хранени с луксозна, вносна кръв или самите собственици с рязани пушки. Там се замислям за тъжния факт, че много от хората с грамадни къщи в моята страна са престъпници. Тичам плахо по красивата уличка и съм раздвоен.

Казвам си, че ако много работя и съм изключително умен и борбен, ще имам достатъчно пари и след време ще мога да си купя собствена къща тук. На Секвоя, при богатите хора. Мисля си, че дори с моята смешна професия на писател, ако съм много упорит, честен и добър, това ще стане.

После се засмивам и спирам да тичам. За какво ми е, Господи, да съм богат като тези хора? Нали ако стана такъв, след време аз ще предизвиквам тревога и неприязън у този, който тича сутрин в шест? Аз ще съм този, който ще поражда страх у другите с нелепото си богатство и с озъбения си вид.

Ето защо, след като пробягам тревожен стоте метра на улица Секвоя, аз се затичвам радостно към моята улица Лотос. По нея е спокойно. На четиресет съм и тичайки по нея, разбирам, че животът не е вечен, но това даже е хубаво. Улица Лотос, носеща спокойствие като позата в хата йога. Да.

Калин Терзийски е психиатър, но в последните години паралелно с професията си се занимава с писане на романи, сценарии и поезия.

Коментари (13)

- 28-10-2011|Златко

Няколко думи, които се чувствам задължен да кажа…

Публикувам този разказ с ясното разбиране, че това е дребен приятелски жест, нищо повече. Не умея да пиша литературна критика или злободневно-информационни текстове, което е и единствената причина да не пиша тук за наградата на Калин. Бих искал да кажа само едно: в една културно-литературна атмосфера като нашата, в която чуждият успех традиционно се възприема като свой собствен неуспех (причини – колкото щеш; виж, дали те са и оправдания…) та, в една такава атмосфера е абсолютно крайно време да започнем да осъзнаваме, че успехът на НЯКОЙ от нас е успех на ВСИЧКИ ни. Няма как за България и нейната култура да се дочуе нещо навън, ако енергията ни, някак по традиция, отива най-вече в това да се надмълчаваме, когато става дума за нечий успех. Няма как всички да станем видими; очевидно е, че тази чест (и отговорност) ще се падне само на някои от нас. И толкова по-важно е в такива моменти да не се поддаваме на грозното, дребно червейче, което ни дълбае отвътре: „ииии, пак някой друг; пак не съм АЗ“. Важно е, да!

И още две думи, този път към самия Калин: единствената дума, която би трябвало да заинтересува самия теб в цялото това писание, е ОТГОВОРНОСТ, Калине. Не забравяй това. Моля те, наистина не го забравяй!

- 29-10-2011|Невена Митрополитска

Г-н Янков,

Предвидили сте възможност да се оставят коментари под всяко публикувано произведение, което аз възприемам като покана да се коментира самото произведение, а не личността или наградите на автора. Погрешно ли съм разбрала? Под коментар имам предвид всякакъв – и положителен и отрицателен. Ако сте имали предвид че коментарът трябва да е само положителен, според мен е редно да го напишете експлицитно. От това, което сте написали в първия си коментар тук, се разбира че всяко мнение с изключение на положителното, ще бъде плод на завист (грозното, дребно червейче). Ами от това по-добра покана за коментар, здраве му кажи. След наскоро публикувания разказ на г-н Терзийски „Почти нищо за майка ми“ имаше и отрицателни мнения и вашият коментар беше: За коментарите… Все пак в България сме“. Е, аз не съм в България и знам че за критична бележка тук се благодари, защото това дава шанс авторът да отсее нещо полезно за себе си и да започне да пише по-добре. Все пак човек си е отделил от времето да прочете и да напише нещо, при условие че може да даде оценка и само с точки. Съжалявам за дългото писание не под темата, но след такова въведение от ваша страна, се чувствам всичко друго, но не и поканена да си дам мнението. За авторите, които публикувате тук – или добро, или нищо.

- 29-10-2011|Невена Митрополитска

Извинявам се, искала съм да се обърна към г-н Енев.

- 30-10-2011|Николай – За текста

На мен този текст ми допадна повече от онзи за майката, въпреки че оня е повече разказ, а този тук е повече есе. Калин пише с лекота, каквато виждам например и у Вл. Каминер. И така трябва. Позата му е лека и винаги оправдана. Всеки писател си има поза. Тая на Калин е от симпатичните.

- 30-10-2011|Димитър Илиев

И на мен много ми хареса написаното. Чисто белетристичното писане на Калин Терзийски повече ми допада, доколкото е по-иронично (в това число и себеиронично, което на малцина се удава), но и в горното есе има много добре и на място казани неща.

- 30-10-2011|Ан – Така трябва да се пише

Като поезията на Смирненски, само че в 21 век и то от 40-годишен. Думите може би засягат богатите и преуспелите писатели, художници, артисти и … Да не се засягат, няма ли право да е Джек Лондон в Банки? Ето, г-н Енев, това е попадението Ви, а не компромис за литература и там публикуваните „пишещи“ по света, изсмукващи ялови думи и естествено – празнота сле прочетеното. Колко българско перо почувствах от разказа! (Жалко, че е бивш психиатър, просто му завиждам.)

- 30-10-2011|Златко

Хайде да не се насираме колективно, какво ще кажете сега? Кратък, стегнат разказ без особени претенции, приятен за четене, добре написан… Хайде стига сега с излишните думи. По-горе говорех за отношението към наградата на Калин, а не към всеки възможен ред, който е написал. Или всъщност вие се опитвате съвсем да му вземете ума, а, сладкодумници омайни?

- 03-11-2011|Христина

Според мен текста е усезаемо посредствен… общо взето общи приказки и нито тезата е развита по интересн начин, нито е убедителна. Не ти трябва да си богат, а ти трябва духовен мир – голямото „добрутро“, но да беше подходено с малко въображение, за да се запомни поне. Но вярвам, че намеренията на автора са добри и може би с повече практика и упражнения ще успее да постигне впечатлителност. Все пак всеки започва от някъде.

- 03-11-2011|Златко

(У)сезаемо е и нещо друго, Христина, но това сигурно ще ти го кажат децата ти, ако прочетат по-внимателно това, което си написала…

- 04-11-2011|Христина

И какво става ако нямам деца? Лични нападки на друга въображаема основа ли? А, допуснала съм правописна грешка – за това да се хванете. Да допусна и тук още една, за да имате повод да ми отговорите? Доста изпростявате, господин Енчев. Жалко, защото бяхте уважаван до скоро, ако уважението на един читател без деца би ви интересувало.

Прочитам по-горе, че автора ви е приятел и си обяснявам отговора. Чудесна причина да се държите като дете в детската градина и да си „защитавате“ другарчето от нещо незащитимо. Явно Невена е права, жалко, че не се задълбочих в коментарите преди да пиша, за да знам до къде стига свободната ми воля и от къде започва „балканският синдром“, който ми налагате така смело. Впрочем жертва на него сте именно вие – подбутвайки, защитавайки с обиди и контролирайки общественото мнение спрямо някой, защото нали – ние тука всички се познаваме, на работа се взимаме с връзки, пазим си гърба. Не знам как не ви е срам от горния ви коментар, но ще попитам само едно – бихте ли го оставили „немодериран“, ако не беше ваш собствен? Изобщо на къде отива вашето списание? Нали беше либерално? Или това е изменчиво понятие?

И в крайна сметка разказът на вашият приятел, защото той някак си изгуби съвсем идентичността покрай тази полемика, си е такъв какъвто е – без сантиментална принадлежност към вас. Не приемайте нещата толкова лично – ако един ден излезете от парадигмата на „тук сме в България“ може би ще сте по-свободен човек.

- 04-11-2011|Златко

Уф, Христина… Това тук (нашият с вас разговор де) няма как да не забие в пълна глухота, но заради другите, които го четат (значи, уточнявам още веднъж: това тук го пиша не до вас, ок?)…

И така:

Приемам нещата лично само когато ме нападнат лично. Инак не се обвързвам чак толкова много с авторите, които публикувам (който има очи, да гледа и чете). Но ненавиждам онова, което възприемам като ограниченост, дето не знае, че е ограничена. Това е всичко. Понякога я пропускам покрай ушите си, друг път – да ме пита човек защо – ѝ обръщам внимание. Предполагам, че последното се дължи на незрелост. След някоя и друга година може би ще се науча.

Давам ви място за още един отговор – това го изисква справедливостта. Но не се опитвайте да ме заливате с повече от една вълна, това няма как да мине.

Хайде, ваш ред е. Колкото искате, каквото искате, но само един-единствен път. Разбрахме ли се?

- 04-11-2011|Христина

Хубаво е, че се досещате за някои неща. Само ще кажа, че ограничеността в случая не е ограниченост, а въпрос на вкус. Както вие смятате за ограничен, някой който не харесва това и онова, оня може да ви нарече ограничен, защото го харесвате. Малко е смешно когато всеки се има за крайния капацитет и дори – ограничено:) Действително малко повече зрялост трябва за позицията на публикуващ.

Поздрави и успех със списанието – макар и да не харесвам горния автор, аз ценя вашето издание!

- 04-11-2011|Златко

Не очаквах да получа разумен отговор, признавам. Е какво пък, не всички изненади тук са неприятни. Добре, да продължим тогава.

Значи, Христина, според мен важният въпрос тук е не КАКВО харесва или не харесва всеки от нас, а КАК (не) го харесва. Дяволът винаги е в детайлите и човек никога не бива да забравя, че щом само отвори устата си, той представя най-първо самия себе си, а едва след това нещото, за което говори. Така например, изразът „Аз харесвам Пикасо“ не съдържа никаква полезна информация. Виж, „Аз харесвам Пикасо, но ако можеше само хората му да имат по две очи…“ вече съдържа повече от достатъчно информация.

Не че който и да е от нас може да бъде изчерпан до дъно с едно или две изречения, но по принцип НАЧИНЪТ, по който харесваме или не харесваме нещата, вече е доста важно указание.

Та така…

Грозните американци на Франзен в чужбина

Автор: Тим Паркс

Аз съм англичанин и живея в Италия. През март, в разстояние от два или три дни, получих по пощата: от The New York Review, четири романа от швейцарския автор Петер Щам; от италианския вестник Il Sole 24 Ore, новата книга на Джонатан Франзен, Свобода, на английски и италиански; и накрая, от нюйоркски издател, един първи роман, Погребение за куче, от младия германски писател Томас Плетцингер. Последната книга беше съпровождана от известно количество рекламни пъчения, които започваха с думите „Плетцингер е германец, но вие не бихте го разбрали от дебютния му роман, който е едновременно и мъдър, и земен.“

Какво великолепно прозрение за настоящата американска умонагласа ни предлага този небрежен момент на рекламно бърборене! Ние искаме нещо земно, но то ни се струва прекалено германско, или може би просто прекалено чуждо, така че ставаме подозрителни. Както подсказва съдържанието на пощенската ми кутия, литературната общност е до голяма степен международен феномен, но, както изглежда, не и някакво игрално поле с изравнени шансове. За да има успех в Америка, Плетцингер трябва да отхвърли своята германскост, сякаш е имигрант с притеснителен акцент.

Петер Щам, както посочвам в рецензията си за неговата Седем години(която ще се появи скоро в The New York Review), се изправя пред това предизвикателство с голяма изобретателност. Той пише възможно най-немногословна проза, разказвайки истории за герои, изпълнени с фобии и обичащи рутината, нуждаещи се от защита, но заедно с това обезпокоени, че животът може би ги подминава; те копнеят за живот и се страхуват от него, и колкото повече копнеят, толкова повече се страхуват. Талантът на Щам е в подравняването на прозата му с психологията на хора, които се страхуват от изобилие и плътност; по този начин той създава стил, който е едновременно „литературен“ и абсолютно преводим:

Андреас обичаше празните утрини, когато заставаше до прозореца с чаша кафе в едната ръка и цигара в другата, и гледаше надолу, към малкия двор, без да мисли за нищо друго освен онова, което се намираше непосредствено пред него: малка правоъгълна леха насред двора, засадена с бръшлян и дърво по средата, което беше пуснало няколко тънки клона, подрязани, за да се поберат в малкото налично пространство.

Ако не знаете, че Щам е швейцарец, нищо в английския превод няма да издаде неговия позор. Разбира се, той никога не ви казва каквото и да е за Швейцария или за другите страни, в които книгите му са поставени. Всеки път когато някой от главните му герои е запитан, докато е в чужбина, за неговата или нейната родина, хитрият Щам ги кара да свиват рамене и да отговарят, че нямат нищо за казване.

Франзен е точно обратното; той едва ли би могъл да бъде по-шумно американски. Да започнете да го четете веднага след Щам означава да видите колко различни са пътищата към известността за швейцарския и за американския автор. Докато героите на Щам идват освободени, или лишени, от какъвто и да е социален или политически контекст, онези на Франзен са едва различими срещу плътния фон, задръстен от имена на марки, подробна история и география, лингвистични прищевки, особености на облеклото и т. н. – всичко това описано със смесица от ирония и презрение, с усещане за превъзходство и дистанция, пред лицето на които аз начаса се чувствам некомфортно.

Изобилстват изреждания: за да се опише низостта на героите, дядо и баба на Пати, ние получаваме списък на „обидните подаръци“, които те носят за Коледа:

Джойс всеизвестно получи една година две доста употребявани кърпи за бърсане на съдове. Рей обикновено получаваше някой от онези големи художествени албуми от щанда за обезценени книги в Barnes & Noble, понякога все още с етикета за $3.99. Децата получаваха пластмасови дреболии от азиатски произход: дребни туристически будилничета, които не работеха, кесийки за монети с отпечатано върху тях име на застрахователна агенция от Ню Джърси, стряскащи китайски куклички за пръсти, разнообразни бъркалки за коктейли.

Всяка особеност на героите, всяко помещение, всяка околност, е подходяща за някакъв списък, сякаш самият Франзен гори от желание да ни впечатли с подаръци от съмнителен вкус:

В края на лятото Блейк почти беше привършил работата над голямата всекидневна и я обзавеждаше с Блейкови принадлежности като например ПлейСтейшън, Foosball, хладилник-буренце за бира, телевизор с голям екран, маса за въздушен хокей, викингски полилей от опушено стъкло и механични кресла.

Често получаваме усещането, че героите съществуват единствено като алиби за нещо, което в действителност е някакво журналистическо или енциклопедично желание да се изреди всичко американско. Там където не са предмети, това са стереотипи на поведение:

В дните след 11 септември изведнъж всичко започна да изглежда на Джоуи безкрайно тъпо. Тъпо беше, че „бдението на загрижените“ се провеждаше без каквато и да е разбираема практическа причина; тъпо беше, че хората отново и отново продължаваха да гледат едни и същи видеозаписи на катастрофата; тъпо беше, че момчетата от Ки-Фай[158] окачиха на къщата си флаг в „поддръжка“; тъпо беше, че футболният мач срещу Пен Стейт[159] беше отменен; тъпо беше, че толкова много момчета напуснаха Областта (Grounds), за да бъдат със семействата си (тъпо беше и това, че всички във Виржиния казваха „областта“ вместо „кампуса“).

Интересно е, че в този абзац италианският преводач се е видял принуден да остави думи като „football“ (за разлика от soccer – американското название на играта), а освен това „Grounds“ и „campus“, на английски. Това ни подсказва за наличието на по-голям проблем с превеждането на Франзен; това са не просто списъци на американски неща и неща, които американците вършат, но също – и решаващо – на самите думи, които американците използват. В италианския език няма дума за американския Football, нито пък съществува предметът или обозначението за „механични кресла“, така че преводачът е задължен да обяснява (а читателят все още няма да може да си представи образа на тази аномалия в цялата ѝ грозота).

За американския читател си остава удоволствието да разпознава интериорите, които Франзен описва така педантично. Но не и за италианеца, германеца или французина, който просто се промъква из списъци с чуждестранни джунджурии. Може да се каже, че ако швейцарецът Щам, за да привлече една международна публика, е бил принуден да пише за всеки, обръщайки се към всекиго, навсякъде, то Франзен, благодарение на размерите на вътрешния американски пазар, но и на огромното привличане, което страната упражнява върху въображението на света, може да пише за американци, обръщайки се към американците (както без съмнение би трябвало и да бъде), и въпреки това да очаква, че ще бъде четен по целия свят.

Но освен фактора на разпознаваемостта – това е Америка – дали все пак у Франзен има и други удоволствия – удоволствия, достъпни за чужденеца, четящ в превод? Знаех още преди да го отворя, разбира се, че Свобода бил „важен роман“, ако не за друго, то поне защото The Guardian беше му посветил статия на главната си страница в Интернет (която се отваря когато стартирам браузъра си). Още преди да е чел книгата, критикът от Guardianотбелязваше, че Франзен вероятно е единственият жив романист, способен да съживи вярата ни в литературния роман. Пътувайки из Холандия в седмицата, в която беше публикувано английското издание, аз видях, че главната международна книжарница в Амстердам му беше посветила цялата си витрина.

Бидейки неспособен да разбера целия този ентусиазъм (намерих романа труден за четене), аз проверих New York Times Book Review, където Сам Таненхаус канонизира романа в първото си изречение; това е „шедьовър на американската проза“. Интересна тук е думата „американска“. Да бъде нещо шедьовър на американската проза означава то да е стигнало до самия връх. „Шедьовър на швейцарската проза“ не притежава същото звучене и ако, да речем, някоя творба на Памук бъде наречена шедьовър, то това няма да бъде „шедьовър на турската проза“. Таненхаус след това бързо обяснява какво е постижението на Франзен, което е, че той е събрал на едно място „всяка свежа величина от споделения ни живот в това хилядолетие“. Той продължава:

Франзен знае, че университетските първокурсници днес се наричат „първи години“, като нежните филизи в някаква гъсто засадена градина; че никоя надменна мама, колкото и безкомпромисно да е мнението ѝ за етическите прегрешения на съседите, няма да ги осъди с какъвто и да е епитет, по-твърд от „чудати“; че безразсъдните шофьори, циркулиращи между различните платна, „почти винаги са младички момчета, за които използването на мигача очевидно представлява обида към собствената им мъжественост.“

Но дали наистина е чак такова постижение да се знае, че „първокурсниците“ се наричат „първи години“ (както и в повечето места по света)? Сюжетът е описан като „сложно подреден“, а единственият по-важен формален прийом на Франзен (да накара главната героиня Пати да представи голяма част от книгата като автобиография на трето лице, поради настояването на психотерапевта си) – като „изкусен“. Нито едно от двете не е вярно. Сюжетът е пълно свинско ухо[160] – за да използвам един много английски, но не и американски израз – и той може да бъде разбран най-добре, ако човек прочете остроумния съкратен вариант на Джон Крейс, отново в TheGuardian. Що се отнася до гласа, то уж простодушната Пати се оказва в притежание на стил, който е неразличим от онзи на изключително изтънчения Франзен; никога не става ясно какво печели историята от преструвката, че я разказва самата тя. Този ход по-скоро подкопава достоверността на романа.

Но недостатъците на Свобода са интересни дотолкова, доколкото те задълбочават мистерията около международния успех на книгата. Едно е американците да възхваляват и канонизират един от любимите си автори, но защо пък европейците също подхващат това? Вечно загрижени за това, че трябва да разберат Америка, запленени от нейната слава и мощ, европейците може би наистина са привлечени от онези американски романи, които обясняват всичко: Американски пасторал на Рот, Скритият свят на Дон ДеЛило. Освен роман от някой американски автор те си желаят и Великия Американски Роман. Но разбира се, европейците също ненавиждат американската световна хегемония, а освен това се чувстват (все още, и без съмнение погрешно) превъзхождащи я културно.

Свобода притежава следната характеристика: Франзен изглежда получава цялата си енергия, цялата си идентичност, от едновременното превъзнасяне и презрение към Америка, обяснявайки я (най-вече нейната недодяланост), и отхвърляйки я. Историите му без изключения предлагат герои, обвързани с американския свят, откриващи самите себе си опетнени и унижени от него, докато накрая се осъзнаят по Франзеновски, тоест бъдат „коригирани“, и се отдръпнат от него. Заслепени от тази или онази амбиция, те стигат до трудности, защото им липсва познание, липсва им осъзнаване. Оттук и важността на толкова многото информация. За разлика от героите си, Франзен знае всичко, осъзнава всичко, и осъзнава преди всичко, че изкуплението се намира в оттеглянето от американската публична сцена. Какво послание би могло да бъде по-желателно за европейците? Колкото повече човек знае за Америка – което ние трябва да правим, толкова повече той се отвръща от нея – на което ние се наслаждаваме.

И една последна забележка. Виждам, че немалко рецензии на Свобода се опитват да удрят по Дейвид Шийлдс, който в Глад за реалност отбелязва, че вече не би могъл да прочете някой грамаден бестселър от сорта на Франзен „дори и ако от това би зависил живота му“. Как може да критикува някоя книга без дори да я е чел, оплаква се Чарлз Бакстър в New York Review? Всъщност Шийлдс признава, че романът на Франзен „може да е добър или лош“, но че „нещо се е случило със [собственото му] въображение“, така че той просто вече няма желание да чете подобни книги. Изглежда е напълно допустимо, а може би и важно, да се отбележи една подобна промяна на чувствителността. Той говори за самия себе си, а не за Франзен. Аз обаче вярвам, че зад всичко това се крие нещо повече.

След успеха на колумбийския романист Габриел Гарсия Маркес, други колумбийски автори – всъщност, други централно- и южноамерикански автори изобщо – започват да се оплакват, че светът вече очаква от Латинска Америка единствено проза от вида на Гарсия Маркес – само някаква митологизирана, пресилена, магическо-реалистична картина на тяхната далеч не магическа реалност (в 1996 антологията McOndo съзнателно предложи алтернатива на Макондо от романа на Маркес – нещо, което всъщност беше манифест против магическия реализъм). Има и индийски автори, които изпитват същите чувства към образа на Индия, който Рушди създаде в Среднощни деца. Е да, Джеймс Ууд ми пише от Берлин и отбелязва, че „тук в Германия Франзен е единственият американски романист, за когото хората говорят.“ С други думи, Франзен утвърждава една картина на нефункционираща Америка, от която европейците се чувстват щастливи. Чрез Франзен те могат „да оправят“ Америка и да се отърват от нея веднъж завинаги.

Такива са изтънченостите на глобалната литературна сцена.

Източник

Тим Паркс (род. 1954) е британски писател. Образован в Кеймбридж и Харвард, той е автор на 16 романа и множество статии и критически текстове за издания като The New Yorker и New York Review of Books. Тим Паркс живее във Верона, Италия.

Коментари (6)

- 30-10-2011|Климент – sorry за грешките

Много свеж извод. макар че авторите ги чувам за първи път. Ама пък на „Славейков“ едва ли някога и ще да се появят.

мдаа – умрем да се кефим, колко са зле американците – и то не само в БГ, но и във ФРГ и т. н.

само да не стане като поговорката: Заекът се сърдел на гората, пък тя хал хабер си нямала.

- 30-10-2011|Златко

Току-що разбрах, че „Колибри“ подготвя издание на двете най-важни книги на Франзен – „Корекциите“ и „Свобода“. Много приятна новина, струва ми се. Дано да се продават.

- 31-10-2011|Гост – А България?

А ако ме интересува живота в България, какво да правя с обявения за световно известен Франзен? А какво да направя с писанията за писанията на Франзен – да е жив и здрав?!

- 31-10-2011|Златко

В същия стил на игриво безсмислие:

А тия неща изключват ли се взаимно? (Ако да, то сменете нещо в себе си – главата, езика, каквото там успеете).

Ако не – е, тук вече навлизаме в сферата на празните приказки, които току-що отхвърлихте …

- 07-11-2011|Гост

Златко, защо искаш да се промени този, който не споделя твоите вкусове, мнения, възгледи? Допускаш ли, че е възможно всички да са еднакви? Главите, езиците и каквото успееха променяха комунистите. Преди тях и други са рязали и глави, и езици, защото са смятали, че трябва да надделеят на всяка цена.

Обърнете внимание, че ни най-малко не сте получили подобен съвет от мен.

- 07-11-2011|Златко

Уважаема/уважаеми, слезте на земята, ако обичате. Това е личен разговор, още от самото си начало и тук за думичката „всички“ има точно толкова място, колкото на гърба на петел – за седло. Въпросът, който зададохте, говореше само и единствено за вас самия/самата (не и за „всички“), а съответно и отговора/съвета, който получихте, засяга само и единствено вас. Вие черно на бяло ми казахте, че не сте чувал/а бъкел за Франзен, поради което предпочитате да си останете заинтересуван/а от живота в България, аз аз ви отговорих „ами ваша си работа, на слепец очила не му трябват“. Някакви проблеми?

Ноември 2011

Геноциди?

Автор: Угур Юмит Юнгьор

Сравнението на геноцидите не е нито грубо приравняване, нито равностойност на злото, Сравнителните изследвания по-скоро се противопоставят на политическите манипулации на тази тема.

(Интервю с историка Угур Юмит Юнгьор от холандския университет Утрехт)

Виолета Даволиуте: Вие сте от турски произход и току-що сте написали първата си книга за арменския геноцид. Освен това сте изследвали Холокост, Гулаг и Холодомор, а в момента се специализирате в сравнителна история на геноцидите. Как започнахте да се интересувате от тази тема?

Угур Юмит Юнгьор: От любопитство. Движи ме необходимостта да разбера причините и динамиката на масовото насилие, неговото отношение към други исторически процеси. Що се отнася до изследванията ми върху арменския геноцид, те могат да бъдат наречени случайни – просто знаех необходимите езици. Бих могъл да избера геноцида в Руанда или масовото насилие в Камбоджа, но тогава щеше да ми се наложи да уча още повече езици.

Казано по-общо, винаги съм се интересувал от други култури, от отношенията между различните общности. Може би това е естествена черта за всеки имигрант? Роден съм в Турция, а семейството ми се е преселило в Холандия когато съм бил на една година. Когато растях през 1980-те и 90-те, повечето от масовите медии тук в Холандия бяха американски. Израсъл съм със CNN и MTV, така че се чувствам у дома си и в американската култура. И това е, повече или по-малко, историята на моето поколение – история на много бързи културни промени. Роден съм в турско семейство, в което бабата и дядото са били неграмотни селяни, станах холандец, а по-късно – един вид американец. Мога наистина да кажа, че не само живея сред няколко култури, но съм ги и възприел.

Смятате ли, че животът сред няколко култури наистина може да помогне да се поддържа дистанция, докато се изследват историческите травми на различни нации?

Да, така мисля, макар че мога да говоря със сигурност единствено за самия себе си. Смятам, че приемането на няколко култури и общества подхранва един вид имунитет срещу национализма. Принадлежа към няколко общности, но не и към който и да е национален проект. Холандските националисти биха ме отхвърлили, защото съм турчин, турските националисти биха поискали от мен да отхвърля всичко холандско, но това е невъзможно, защото аз съм и холандец. Така че не мога да приема идеите на национализма, просто защото това би зачеркнало част от онова, което съм.

Забелязвам, че хората със силни национални обвързаности, включително и учените, изпитват трудности когато става дума за това да се съпреживява страданието на други групи, защото те теглят черта. Те казват, това енашето страдание, това сме ние. А що се отнася до ония там хора, ние не се интересуваме от тях. Така че, когато се стигне до изследване на геноцида, аз мисля, че хората с космополитна умонагласа може да са по-напред от останалите, защото те не притежават онези силни национални привързаности. Това създава определена дистанция, която аз възприемам като здравословна.

Ако искате да разберете геноцида, трябва да мислите в сравнение. Не можете да се заключите единствено в Холокоста или в арменския геноцид, защото може да не успеете да забележите някои общи и скрити черти на различните исторически събития. Пътят към разбирането на този феномен минава през сравнението.

Как се е променила областта на изследванията на геноцида през последните десет-петнадесет години?

Много силно. Например, преди десет или петнадесет години тук в Западна Европа се знаеше много малко за Гулаг. Не беше обичайно да се сравняват геноцидните практики на съветския и нацисткия режими. Но с разширението на ЕС, и след като Украйна изказа желанието си да стане член на Съюза, тази тема спечели много по-голяма важност и започнаха да се провеждат много повече сравнителни изследвания.

Отварянето на архивите беше друг важен стимул. Например, архивите на СССР бяха отворени в значителна степен при Борис Елцин. Ако е имало някакви съмнения относно съдбата на онези 22.000 полски офицери от запаса, убити при Катин, днес ние разполагаме с документ от една страница, който официално нарежда масовото им убийство.

Множество документи бяха разсекретени, включително и такива, засягащи депортациите, така че днес ние знаем за депортациите на чеченците, на кримските татари и други. Новата информация ни даде по-голяма база за сравнителни изследвания и ни помогна да придобием по-широка перспектива по отношение на геноцидните практики на тоталитарните режими.

Освен това се появи и ново поколение от изследователи на геноцида. Повечето от тях не са преживели историческите травми лично. Първите изследователи на Холокоста или арменския геноцид са били жертви самите те: хора като Йехуда Бауер, Саул Фридландер и Ели Визел. Те се опитваха да докажат на света страданието на собствената си общност и са свършили работата си чудесно. Кой друг би могъл да я свърши?

Какво смятате за настояването, направено чрез резолюцията на Европейския парламент по тоталитаризма, Холокостът да бъде обявен за уникален?

Ние говорим за уникалността на Холокоста, за да избегнем определени видове морални сравнения, обикновено между престъпленията на нацистите и съветите. Аз съм против онзи вид сравнение, което нарича едното по-добро, а другото по-лошо, но смятам, че можем да сравняваме нацистите и сталинистите структурно и идеологически. И двата режима са идеологически решени да създадат някакъв вид утопия. В случая със сталинизма това е класова утопия, а при нацизма – расова. Структурно погледнато, двете идеологии са много подобни една на друга.

Сравняването на двата режима не означава да се отрича, че Холокостът е уникален. Струва ми се, че същностният въпрос тук са концентрационните лагери. Гулагът се е състоял от концентрационни и трудови лагери. Няма съветски еквивалент на Треблинка или Белзек, които са били предназначени единствено за убийство и нищо друго. Само по себе си това вече прави Холокоста уникален.

От друга страна, когато разглеждате сталинизма, при него също има уникални аспекти. Например, при сталинизма има безпрецедентно ниво на насочено навътре насилие. Сталинистите са преследвали собственото си общество и дори собствената си политическа партия до невъобразима степен. Всеки е бил заподозрян, потенциален „враг на народа“, и е могъл да свърши в масов гроб или в Гулаг. Това ниво на параноя, това толкова широко хвърляне на мрежата, при което буквално всеки може да се превърне в жертва или враг, също е уникално.

Така че има прилики, но има и разлики. Те са много поучителни. От тях можем да научим много. Но не трябва да мислим за геноцидите като за „по-добри“ и „по-лоши“, повече или по-малко уникални, защото подобни сравнения не ни помагат да разберем сложните исторически събития. За да дам един отрицателен пример, Даниел Голдхаген публикува книга за геноцидите със заглавие По-лошо от война. По-лошо от война? Какво означава това? Ако аз напиша книга за огромните разрушения и убийства на невинни хора, причинени от войната, бих ли могъл да я нарека По-добро от геноцид? Това е абсурд. Не мисля, че е разумно или етично да сравняваме насилието от морална перспектива, да се опитваме да преценяваме дали едното е по-добро или по-лошо от другото.

Но защо подобни сравнения са толкова популярни?

Общностите често използват историческите си травми, за да подкрепят собственото си етическо себеутвърждаване, да подчертаят историческата си уникалност, да консолидират себе си като група. Това е политика на идентичността. Такива интерпретации на геноцидите често се превръщат в части от различни национални проекти. Борбата за получаване на специален морален статус на различните геноциди е тясно свързана с борбата за получаване на морални привилегии. Твърдението, че „нашият“ геноцид е бил „по-уникален“ от „вашия“ по същество означава, че аз имам морални привилегии и вие не можете да ме критикувате. Освен това с него са свързани и конкретни политически и икономически аспекти. Ако бъдете разглеждан като жертва, вие получавате съчувствие, а това съчувствие може да ви помогне да формирате идеологии и да преследвате политики, които не биха били толерирани при ония, които не се разглеждат като жертви.

Изглежда, че това представлява едно доста специфично разбиране на статуса на жертвите.

Да, и аз смятам, че то е тясно свързано с международното движение за човешки права, особено на Запад. Преди сто години никой не би казал „аз съм жертва, ти трябва да ме уважаваш.“ По онова време това не би ви спечелило никакво уважение. Силата е била равностойна на право. Ако сте имали сила, вие сте я налагали на враговете си, получавали сте каквото поискате, и това е.

Движението за човешки права изведе на преден план важността на състраданието. Това е положително развитие, но ние трябва да осъзнаваме, че травмата на геноцидите понякога се преобръща и се получава динамика на конфликта, при която групата на жертвите се превръща в група на преследвачите. Това става поради колективното чувство за несигурност, за да се предотврати една повторна виктимизация. Има достатъчно примери, които демонстрират това: арменци, израелци, сърби, тутси и други.

Вземете например Израел. Когато и да се появи някаква критика срещу тази държава, винаги се намират такива, които ще кажат: „Нямате право да ни критикувате, защото ние сме изстрадали Холокоста.“ И наистина, ако не би съществувал бруталният геноцид срещу европейските евреи, международната общност щеше да бъде по-настойчива и единна в критиката срещу Израел по повод някои негови противоречиви действия.

Или да вземем арменския геноцид. Арменските националисти също оправдават действията си чрез колективния геноциден статус. По време на войната в Карабах можеха да се чуят такива аргументи: „Арменският геноцид се случи, защото не се съпротивявахме. Ако не преминем към незабавно действие, ще се случи втори арменски геноцид. Ето защо трябва да бъдем първи, да предотвратим такава възможност, да ударим азерите първи, за да се защитим.“ Подобна е и ситуацията с тутсите в Руанда, които в момента са установили там диктатура и периодично окупират части от Конго.

Така че, освен моралните привилегии могат да бъдат постигнати и много конкретни политически печалби. Ако вие сте жертвата, можете да получите много допълнителни точки; неща като възстановяване на собственост, окупиране на територии или експлоатация на природни ресурси – например в случая с Руанда. Това е едно много конкретно политическо и икономическо измерение.

Но защо сме свидетели на толкова много случаи на този вид политика на идентичността в последно време?

В западна Европа, включително и Германия, Холокостът беше мащаб за геноцид. Геноцидът винаги се приравняваше с Холокоста, а Холокостът беше единственият геноцид. Това продължи така поне до войната в Югославия. Някои коментатори казаха, че в Сърбия нямало геноцид, защото нямало газови камери. Но това е едно изкривено разбиране за геноцида. Вие трябва да бъдете много по-феноменологични, ако може да се каже така, и да гледате какво се случва на повърхността. Трябва да задавате въпроса дали има масови убийства, основаващи се на групова идентичност. Ако има, значи е геноцид.

Но преобладаващото отношение все още беше да се гледа на всичко през лупата на Холокоста. Видяхме това в британски вестници, със снимка на босненски мъж, измършавял, стоящ в концентрационен лагер зад бодлива тел, с надпис „Берген-Белзен 1992“. Едва след публикуването на тази снимка хората осъзнаха, че действително се случва геноцид. Но снимката е била фалшифицирана: онзи мъж не се е намирал в лагера, той е бил навън, а репортерът е снимал отвътре. Единственият начин, по който може да се предаде на западна Европа представата за геноцид, е чрез идеята за концентрационен лагер.

Но щом само посткомунистическите страни се присъединиха към ЕС и започнаха да настояват за повече признание по отношение наследството на Сталин, моралният свят на западна Европа започна да се променя. За западна Европа, Втората световна война беше нещо много ясно: имаше добри типове и лоши типове. Добрите типове бяха съюзниците на Запад, а също и Съветския Съюз, а лошите бяха нацистите. Но ето, че сега имате тези посткомунистически страни, които идват и настояват, че нещата не са толкова прости, че е имало поне двама лоши – нацистка Германия и СССР – и че 1939 маркира окупацията, която през 1944 е последвана от друга окупация, а не от освобождение.

Така че сега има ново повествование, и то е трудно за интегриране с първото, защото хората имат трудности с начина на мислене, излизащ отвъд категориите на доброто срещу злото. В реалността е напълно възможно във всяка война да има две лоши страни, ако човек настоява да използва такива категории.

Изглеждате доста песимистичен. Как могат да се подобрят нещата?

Трябва да разберем, че използването на историческите травми за целта на изграждането на колективна идентичност е опасно нещо. То със сигурност не насърчава диалога. Днес най-големият проблем при разговора около историческите травми е липсата на състрадание и солидарност сред различните групи жертви. Той е помрачаван от конкуренция за признание и етическо утвърждаване. Освен Германия, не ми е позната нито една национална държава, чиято памет и идентичностна политика да включва почитането на паметта на някоя друга група жертви освен тях самите. Останалите национални държави най-често предпочитат да си припомнят единствено онова, което са изстрадали самите те, но не и страданието, което са причинили на другите.

Турция има музей на геноцида против турците, а Сърбия има музей на геноцида срещу сърбите. Един истински добър пример е Будапеща, която притежава една от най-красивите синагоги в Европа. Там има музей на Холокоста, а само няколко улици по-далеч е така нареченият Музей на терора. Някога в тази сграда се е помещавало Гестапо, а след това там е бил НКВД. Интересното е, че когато се разхожда из Къщата на терора, човек може да види, че повечето жертви са били унгарци, а повечето извършители – също унгарци, членове на НКВД. При всички случаи, макар че двете места се намират буквално едно до друго, човек получава впечатлението, че изложбите представят опита на две различни страни. Между тях не може да се забележи никакъв диалог, само конкуренция.

Мисля, че е необходимо далеч повече себеосъзнаване. Литовците например биха могли да бъдат малко по-загрижени относно собственото си участие в Холокоста или собствената си роля в съветския апарат на терора. Факт е, че в Съветския Съюз и източна и централна Европа, местните хора са били силно замесени в парата на терора и са извършвали брутални актове на насилие срещу собственото си население. Те са правили списъци на хора, предавали са ги, влачили са ги навън от къщите им и т. н. Разбира се, всичко това е било направлявано от Москва и ако местните хора не са извършвали всичко това, то щели са да го извършат хора от Москва. Въпреки това реалността е, че онези местни хора са се намерили: украинският геноцид включва украински комунисти, а същото се отнася до Белорусия, Полша, Балтийските страни.

Това е една от уникалните черти на сталинизма: комунистическите геноциди до голяма степен са били авто-геноциди, преследвания и разрушения вътре в собственото общество. Това е причината, поради която е изключително трудно да се изследват такива геноциди – това е изключително болезнено. А освен това този вид наследство е и силно разделящо, причиняващо разногласия.

Значи вие вярвате, че историческите травми ще продължават да преследват европейците?

Да, така смятам. Факт е, че след 1945 вече се случиха няколко геноцида, след като бяха произнесени думите „никога повече“. На Балканите, клането в Сребреница се случи 50 години след Втората световна война, директно в сърцето на Европа.

Ако ЕС отново се разшири някога, ще имаме дори още повече наследства от геноциди, с които да се справяме, да ги включваме в европейското повествование. Ако Турция се присъедини някога към ЕС, нейното държавно-ръководено отричане на арменския геноцид със сигурност ще стане общ европейски проблем. Колкото повече се разширява ЕС, толкова повече той ще трябва да се занимава с наследствата на различни видове масово насилие, и с различни практики на припомнянето, или не-помненето, на миналото.

Източник

Угур Юмит Юнгьор е асистент-професор по история в униерситета Утрехт, Холандия. Той е автор на e Създаването на модерна Турция: Нация и държава в източния Анадол, 1913-1950 (Oxford University Press, 2011) и Конфискация и разрушение: Изземането на арменска собственост от страна на младотурците (Continuum, 2011).

Коментари (17)

- 08-11-2011|Златко

Както обикновено, най-важните текстове тук предизвикват възможно най-малко коментари. Дали този ще направи изключение не знам, но във всеки случай ще се опитам да разкъсам шаблона. Ще ми се тук да поговорим за „българския национален проект“ и за национализма изобщо. Много хора, дори и мои близки приятели, поддържат увереността, че има някакъв вид „просветен“ национализъм, който не бил лош и от който имало полза. Самият аз не съм в състояние да видя някаква полза в национализма. Единственото му оправдание, осъзнавано или не, според мен е в старото „ами всички са такива“. След като европейците също са националисти, как така няма да бъдем ние? Та нали от тях се учим?

Впрочем, стига уводи. Нека вземем за изходна точка печално известният „случай Батак“ и да помислим защо, всъщност, той разбуни духовете толкова силно. И тук идва мястото на внушенията, които ни поднася този тук текст. Най-мощната двигателна сила зад всенародния гняв отпреди няколко години очевидно беше едно съзнателно (или не) усещане, че „някой се опитва да ни отнеме нещо“. Но какво всъщност се опитваше да ни отнеме този някой? Историята? Фактите около Батак и клането? Глупости! Повтаряно беше хиляди пъти, че никой не се опитва да отрича фактите около клането, отрича се единствено начина, по който те са били интерпретирани досега. С други думи: отказа ни се ПРАВОТО ДА ВИЖДАМЕ В СЕБЕ СИ НЕЧИИ ЖЕРТВИ. Удивителна е енергията, която се отприщи чрез този простичък акт на отрицание – и едва сега, след четенето на този текст, аз започвам по малко да разбирам психологическите механизми, които стоят зад този инак тъй необясним изблик на масова полуда. Но разбира се! Статусът на жертва, оказва се, бил нещо невероятно изгодно, ако не в някакъв измерим политически и икономически смисъл, то поне в много ясен психологически. Да бъдеш нечия жертва, ако не в нечии други, то поне в собствените си очи, оказва се, е последното убежище, останало на угнетената душа, последният начин, последният способ да се изкопчи от самия себе си онази капчица себеуважение и чувство за морално превъзходство, без която животът вероятно би бил далеч по-непоносим, далеч по-мъчителен. Ето защо значи национализмът бил новият опиум на народите, особено на по-бедничките сред тях, особено пък в това разбутано време, в което и богатите вече не знаят още колко време ще си остават богати. Всичко тече, всичко се мени, всичко изчезва изпод краката ни, остава само едно, което никой не може да ни отнеме: усещането, че НИЕ сме нещо повече от ТЯХ, защото сме страдали. И когато някой се опита да ни го отнеме… Ухххххааааа, ела та гледай сеир тогава!

Нещата, както обикновено, опират до простата неспособност на повечето от нас (а вероятно и на пишещия тези редове) да обърнат поглед навътре и да търсят обяснения и решения за собствените проблеми в самите себе си. Възможността да насочиш гнева си към някой друг, особено ако бъде съпровождана от усещане за морално превъзходство, вероятно е най-мощната дрога на този свят. А когато пък тя се превърне във всенародно усещане („тия са ни клали“; „червените ни трепаха“; „всички богати са мръсници“; „циганите…“), то вече нищо не може да застане на пътя на вълната. Именно вълната – защото тази разрушителна енергия вероятно също си има някакъв носител, господ го знае какъв е.

Остава си факт, струва ми се, че усещането за жертвеност е единствената умонагласа, която все още свързва българите в някаква общност. Изпокарани по повечето други въпроси, всички ние сме единодушни в едно: ние сме ЖЕРТВИ. Жертви на турците, на червените, на международния капитал, на съпрузите или любовниците си, на съдбата, на космоса… ЖЕРТВИ. ЖЕРТВИ. ЖЕРТВИ.

Но дали ще дойде някога и момента, в който ще започнем да осъзнаваме, че именно това е най-голямата пречка по пътя към себеосъзнаването, към съзряването, към освобождението? Да започнем да виждаме, че сме извършители също толкова, колкото и жертви, че сме причинявали – и продължаваме да го правим – рани, несправедливост, мъка, в същата или подобна степен, в която сме ставали жертва на подобни неща. Че в гнева срещу ТОЗИ или ОНЕЗИ ние пропускаме единствената възможност за промяна на този свят и нашето място в него: обръщането на погледите към самите себе си, към онова, което причиняваме, а не онова, което понасяме. Към собствената отговорност, към собствената вина, към собственото изкупление. Светът започва и свършва със собствения аз, особено когато става дума за положението ни в него. И докато гледаме навън, накъм другите, търсейки обяснения за собствените проблеми, то няма как да достигнем нещо значително. Особено ако виждаме в себе си жертви.

Това е от мен. И, повярвайте ми, аз не пиша от позицията на човек, който изживява себе си като изключение. И при мен е същото, и аз като вас съм принуден всеки ден да се боря с усещането, че съм жертва на… На собствената си глупост, ако трябва да бъда искрен, и все пак жертва.

Но няма, няма, няма! Отказвам, веднъж завинаги! Няма да му позволя, няма да го пусна! Няма да бъда жертва! Това е.

- 08-11-2011|Иван Рангелов

Златко, напълно разбираем е твоят личен бунт против статуса на „жертва“ – само че в случая самият автор, под когото коментираме, съвсем ясно е посочил ПРИЧИНАТА за налагането в Европа на този подход: „то е тясно свързано с международното движение за човешки права, особено на Запад“!

Така че, ако ще се бориш против тази тенденция („жертвената“), ще трябва да поведеш борба и против това, което я поражда („международното движение за човешки права“)…

Но да разгледаме и една друга част от позициите на този човек – историк, холандец, от турски произход, но същевременно и, както сам казва „един вид американец“ (говоря за интервюирания – Угур Юмит Юнгьор)

Ето как той обяснява защо лично не може да приеме определени идеи: „не мога да приема идеите на национализма, просто защото това би зачеркнало част от онова, което съм.“

Да, интересно… Ами щом той самият не приема едни идеи, тъй като „това би зачеркнало част от онова, което съм“ – този човек толкова ли не може да си представи, че на света има и други хора, които пък по същия начин няма да приемат неговите собствени идеи – просто защото „това би зачеркнало част от онова, което те са“?

Аз разбирам, че той харесва себе си такъв, какъвто е – въпросът е: защо той не може да проумее, че е възможно и други хора, различни от него, да харесват себе си такива, каквито те са?

- 08-11-2011|Златко

Интересен контрапункт, Иване, за който ти благодаря.

Ок, нека започнем по ред: значи, първо, състраданието към жертвите е нещо, което е изключително важно, погледнато в общочовешки план. То е огромно цивилизационно достижение и да се обръщаме против него, да търсим в него причината за това, че някой може да злоупотребява с него, е все едно да кажем „няма да помагам никому, за да не може никой да ме измами“.

Второ, движението за човешки права не е посочено тук като първопричина на проблема (пък и няма как, тъй като то е модерен феномен, докато жертвеността като умонагласа е минимум толкова стара, колкото и самото човечество). В текста се казва черно на бяло

Цитат:

Движението за човешки права изведе на преден план важността на състраданието.

Не „причини“, а „изведе на преден план“, тоест „посочи важността на“.

Искрено се надявам, че просто не си разбрал това, а не се опитваш да го изкривяваш съзнателно, защото във втория случай разговорът приключва на място: няма място за диалог там, където има подозрения в непочтеност от едната или двете страни.

Сега, нека се обърнем към твоята аргументация, че всеки трябва да има право да настоява на онова, което е. Разбира се, че как иначе? Само че, имайки пред очи различните форми на настояване, ние трябва да ги сравняваме едни с други и да търсим някакви ориентири, които да ни помогнат да изберем онези от тях, които ни дават някаква по-разбираема перспектива за прогрес, промяна, напредък, нали? С други думи, идентичностите, ако и да са изключително важни, всичките, те все пак не могат да бъдат равнопоставени само защото привържениците им ги защищават с една и съща енергия, нали така? Ние все пак трябва да търсим някакъв критерий, който да ни позволи да ги разграничим едни от други, да ни позволи да ИЗБЕРЕМ едни от тях.

Ок, но какъв да бъде тогава критерият? За да стигнем до него, няма как да избегнем предпоставянето на определени, принципни положения, по които трябва да се съгласим, преди да можем да дискутираме по-нататък. Аз ще направя тук моите, а ти, ако не се съгласиш с тях, в отговора си можеш да предложиш други, по-различни, които да обосноват един по-различен избор.

И така, моят критерий е двустранен. Той се състои от (минимум) две неща: първо, някакви гаранции за запазване неприкосновеността на ЧОВЕШКОТО ДОСТОЙНСТВО (правата на индивидите, групите и по-големите общности, да съществуват в състояние на респект и взаимно зачитане, които всички ние си дължим едни на други). Втората част от моя критерий се състои в непрекъснато търсене на МОСТОВЕ и свързващи елементи между неизбежно различните интереси на всички тия индивиди и групи – по такъв начин, че да се постигне някакъв вид движение по посока на все по-глобално разбирателство и по-мирно, по-лесно взаимно съществуване на планетата.

Но тези две неща, запазването на човешкото достойнство и балансирането на различните интереси, рядко се намират в съгласие. Оттук и необходимостта от непрекъснато сключване на някакви видове споразумения, договори помежду ни, които да ни дават за известни периоди от време сигурността, че няма да стигнем до конфликт.

Оттук нататък нещата стават вече малко по-прости. Ако целта на всички тия разсъждения и съответстващите им политики е намирането на баланс между неподвижния, абстрактен принцип (човешкото достойнство над всичко останало) и променящия се, непостоянен принцип (променливите ни интереси), то очевидно най-добрият възможен избор се състои в приемането на ценности, които да осигуряват най-добър такъв баланс в конкретния момент и конкретната ситуация. А конкретният способ за правенето на това нещо е ДОГОВАРЯНЕТО. С други думи: всеки от нас, разбира се, има пълно право да настоява на своята ценностна версия (примерно: аз съм българин, което за мен означава „не-турчин“, или „не-циганин“, „не-каквото-щеш“, а следователно настоявам на правото си да не се смесвам с всички неща, които възприемам като мое собствено отрицание). Но само дотолкова, доколкото във всичко това се намира достатъчно място и за ценностната версия на другата страна (примерно: аз също съм българин, но предпочитам да определям себе си не чрез отрицание на други култури или начини на живот, а чрез търсене на нещата, които евентуално ме свързват и с близки, а и с по-далечни култури и начини на живот). Двете неща се срещат, докосват, опознават, доколкото това е възможно, а след това се търси начин те да бъдат балансирани едно с друго.

На практика, разбира се, всеки от нас е заобиколен от една толкова гъста мрежа от най-различни ценности, идентичности и пр., че нещата са далеч по-сложни, почти необозрими. Но моят принцип в края на краищата е сравнително прост: ПРИОРИТЕТ ИМА ОНОВА, КОЕТО НИ СЪБИРА, А НЕ ОНОВА, КОЕТО НИ РАЗДЕЛЯ И ПРОТИВОПОСТАВЯ ЕДНИ НА ДРУГИ.

Става ли вече малко по-ясно? Онова, което не приема Юнгур, са опитите на някои хора да ОГРАНИЧАТ обзора, погледа и избора му. Онова, което не приемаш ти, са опитите на други хора да РАЗШИРЯТ обзора, погледа и избора ти. Едното разширява, другото стеснява. Просто и логично.

Какво мислиш за всичко това?

- 08-11-2011|Иван Рангелов

Какво мисля за всичко това ли?

Ами, за съжаление, изглежда единственият път напред би трябвало да започва с … отменяне на специалния статут на Холокоста. (Интересно ми е: според твоите принципи специалният статут на Холокоста как стои: той „събира“ или „разделя“ хората в света? „Разширява“ или „стеснява“?)

Не че имам нещо лично против евреите – просто не виждам друг вариант да се върви напред. Докато Холокоста стои със сегашния си специален статут (възникнал в конкретен исторически момент), винаги ще възникват подражатели, имитатори или както щеш го наречи – т. е. хора, които ще искат по някакъв начин тяхното собствено преживяно страдание да получи ако не същия статут като Холокоста, то поне близък до него. И докато стои този специален статут на Холокоста, непрекъснато ще има подобно развъждане на „геноцидите“, каквото наблюдаваме днес – „всеки с геноцида си“, най-грубо казано… И по този начин докога ще я караме? Ето, и ти се впечатляваш от обществената реакция по повод на Батак и клането – ами тя е естествена тази реакция: щом за отричане на Холокоста се полага затвор, защо за отричане на Баташкото клане да не се полага същото? Ти уточняваш: „повтаряно беше хиляди пъти, че никой не се опитва да отрича фактите около клането, отрича се единствено начина, по който те са били интерпретирани досега.“ – обаче я се опитай публично да приложиш същото спрямо Холокоста – да твърдиш, например, че си против начина, по който към момента се интерпретират (официално!) фактите на Холокоста? Или, казано по друг начин, ти би ли публикувал тук текст на тема „Митът за Холокоста“? (По аналогия с „Митът Батак“?). Аз съм чел част от такъв текст, и в него, общо-взето, се говорят същите неща, каквито и ти публикуваш тук за отделни епизоди от българската история… Например, чел съм следното: „Заедно с автентичните материали, в течение на десетилетия, упорито са се разпространявали и груби фалшификати (фотомонтажи, картини, представени за фотографски снимки и др.).“ Този цитат (от текст на тема „Митът за Холокоста“) не ти ли напомня на част от изявленията по повод на клането в Батак? Впрочем, сега виждам, че през 2008 г. си писал по повод на Батак: „историята винаги е била и винаги ще си остане една интерпретационна наука, нещо, подлежащо на тълкуване и променливост почти също толкова, колкото и изкуството“ – днес ти би ли го твърдял това и по повод на Холокоста? Не че ти препоръчвам да го правиш – не ти го препоръчвам, защото можеш да попаднеш под ударите на закона, включително вече и българския – където вече е записано, че не само който „оправдава“ или „отрича“, но и който „грубо омаловажава“ Холокоста, подлежи на наказание…

Разбира се, с отнемането на специалния статут на Холокоста напреженията няма автоматично да изчезнат – но поне ще има едно естествено равноправие, една равнопоставеност, каквато в момента липсва. Ще има повече свобода всеки да си държи на „своя“ геноцид и повече свобода да отрича „чуждия“ – което, колкото и да не ни харесва от чисто естетическа гледна точка (защото дискусиите ще бъдат по-остри, а не принудително приглушени, както са днес), очевидно е естественото състояние на нещата: нека всеки свободно си развива неговото и свободно критикува чуждото, явно това е част от човешката природа.

Разбира се, при премахването на всяка привилегия винаги възникват опасения, че равнопоставеността всъщност само ще доведе до едно по-силно взаимно противопоставяне… Аз съм убеден обаче, че когато народите действително почувстват своето равноправие (а това значи и пълнота на собствената отговорност), те ще постигнат такова взаимодействие едни с други, че няма да се налага да се стига до пряко противопоставяне.

- 08-11-2011|Златко

А, тук чукаш на отворени врати, Иване, защото самият аз съм на мнение, че няма място за „специален статут“ по отношение на което и да е страдание, било то Холокост или някое друго. Против този статут съм, еднозначно, и не съм нито първият, нито последният, който е на мнение, че с темата „Холокост“ може да се злоупотребява, и че чрез нея се отдава на държавата Израел един много специален статус – нещо, което не би било позволено на никоя друга държава, както се казва и тук в този текст.

Нещо повече, самият аз имам подготвен тук един текст от книгата „The Holocaust Industry“ от Норман Финкелщтайн (Финкелстийн), която е една от най-сериозните критики срещу злоупотребите с Холокоста (писана от евреин, между другото, тъй като едва ли човек отвън би могъл да достигне това ниво на обвинителност, по същите причини.) Така че проблеми и табута с тази тема нямам, ако това е нещото, което си искал да чуеш. Просто книгата ми се вижда безкрайно скучна, не успях да получа удоволствие от четенето ѝ, това е единствената причина да не съм я пускал досега. Не се страхувам от обвинения в антисемитизъм, защото не виждам у себе си ни най-малка склонност към нещо такова. Човек трябва да държи очите и главата си отворени, това е всичко.

Но този текст също засяга темата без предразсъдъци и не спестява на съответните лобита по света упрека в нечестно използване на имиджа на жертвата. Така че в известен смисъл и това тук служи на същата цел – постановката, че привилегии и дивиденти от жертвеност не могат да се получават, че по принцип цялата умонагласа на жертвеност е манипулация и на себе си, и на другата страна.

- 08-11-2011|Иван Рангелов

Но да се върнем и на общите принципи.

Твоят принцип – „ПРИОРИТЕТ ИМА ОНОВА, КОЕТО НИ СЪБИРА, А НЕ ОНОВА, КОЕТО НИ РАЗДЕЛЯ И ПРОТИВОПОСТАВЯ ЕДНИ НА ДРУГИ“ – колкото и да изглежда „прост“, на практика е двусмислен (или дори „мулти-смислен“).

Защото е важно в какъв МАЩАБ ще бъде приложен този принцип.

Аз разбирам, че предпочитаният от теб мащаб е възможно най-глобален – само че сам виждаш, че в момента дори и глобалното, като мащаб, в който да се мислят и решават проблемите, също е в криза. Например, от една идеалистична общочовешка гледна точка би било доста добре всички да си служим с една единствена, обща, глобална, световна валута… Само че днес виждаме, че дори опитът за ползване на обща валута в една на вид сравнително напреднала част от света – каквато е Европа – се сблъсква с трудно разрешими проблеми.

(Впрочем, сега виждам, че превод – „Щом само падне Гърция…“ – на сравнително смислена статия по въпроса за Гърция и еврото вече се е появил и в това списание. Въпреки че статията като цяло прехвърля проблема от „болната глава“ – или икономика – на здравата, пак считам, че ще е полезна на читателите като начално запознаване с проблема. Макар че вече не става въпрос само за Гърция, а И за Италия, и вече, от гледна точка на МВФ, вече не отделни страни от еврозоната, а самата еврозона като цяло плаче за МВФ-намеса…)

Та това, което бях започнал да казвам е, че този твой принцип води до едни резултати, ако го приложиш в глобален мащаб, и до съвсем други, ако започнеш да го прилагаш в други, суб-глобални мащаби (те могат да бъдат континентални, общобалкански, национални…).

- 08-11-2011|Серкан

Искам да обърна внимание на няколко важни теми, които се събраха напоследък и този път не искам да си позволя да пропусна момента и с риск да си навлека напълно нежелани, но очаквани, „недоразумения-неразбирания“ ще попиша.

Нека да прочетем малко по-внимателно какво се пише тук:

Цитат:

„Разбира се, с отнемането на специалния статут на Холокоста напреженията няма автоматично да изчезнат – но поне ще има едноестествено равноправие, една равнопоставеност, каквато в момента липсва. Ще има повече свобода всеки да си държи на „своя“ геноцид и повече свобода да отрича „чуждия“ – което, колкото и да не ни харесва от чисто естетическа гледна точка (защото дискусиите ще бъдат по-остри, а не принудително приглушени, както са днес), очевидно е естественото състояние на нещата: нека всеки свободно си развива неговото и свободно критикува чуждото, явно това е част от човешката природа.

Разбира се, при премахването на всяка привилегия винаги възникват опасения, че равнопоставеността всъщност само ще доведе до едно по-силно взаимно противопоставяне… Аз съм убеденобаче, че когато народите действително почувстват своето равноправие (а това значи и пълнота на собствената отговорност), те ще постигнат такова взаимодействие едни с други, че няма да се налага да се стига до пряко противопоставяне.“

Хм, хм, хм…

Познат ми е този стил, познато ми е всичко това… Срещал съм го много пъти в живота си и не мога да приема огромната подлост и лукавство, която винаги изскача стряскащо, когато свалиш гарда за да си „добър с всеки“, за да си човек.

ЗАЩО? Ще се опитам да обясня. За който иска да чуе моите „лични“ страхове.

…сътворение…

Храна, вода, въздух, …,

…убиване, унищожение, прогонване,…

… изграждане, усъвършенстване, себенадмогване.

Убиването, унищожението, прогонването са първични човешки реакции, които следват принципа на „най-малкото съпротивление“.

Това във връзка с шахматното завоалиране, което се оптват да прилагат определени дяволски комбинации, в търсене на „отворени врати“ и пробив в защитата на нашата човешка крепост.

Говорим за човешката същност.

Много гнусотия, ужас и несправедливост има в нея.

И облагородяване. Защо?

Защо избираме все пак по-трудния път?

Защо помагаме на старците, на болните?

Защо се стремим да дадем еднакви възможности на по-слабия (пол, етнос, …)?

Ето, най-новите изследвания на човешката същност показват, че точно убийството и унищожението е това, което го е съпътствало едва ли не от основата, от появата му като вид.

Защо сме избрали по-трудното?

Защо все пак отново и отново се връщаме към сътворението, към тишината, спокойствието, избраната самотата?

…

Много лесно е да се обясни една теза, като кажеш, че така е в човешката природа, че това е „нормалното“, противопоставянето, самоунищожението. Защо тогава, толкова и толкова пъти освен „нормалното хищничество и варварщина“ сме избирали и други, не толкова „нормални“ пътища?

…

За Холокоста.

Холокоста е нещо специално и то заслужава специално отношение, поне в европейската култура.

Събирателно е на късата памет, която имат хората и при всичката лукавост и злина, на която сме способни, наказателното преследване е единственият приемлив и разрешен инструмент в съвремието, когато стигнеш до полудата да се заиграваш с „огъня“. Казвам го в общия смисъл за всякакви античовешки пропаганди и варварщини и моля да се обърне внимание на самата сложност на правната материя, за да бъде използвана тук в коментарни подхвърляния.

Не е много трудно за един свободно мислещ човек да определи и различимежду това, което символизира Холокоста и влиянието, положително и отрицателно, което оказва върху него поведението на еврейската държава и еврейската общност по света, включително и под формата на лобизъм.

Злината на човек над човека обаче също има право да носи своите символи.

Внимание, отново, манипулаторски се смесва Батак с Холкоста и се преиначава МАЩАБА, СИМВОЛИЗМА и самото качество, продължителност, ценност на дискусиите по съответната тема.

…

…

…

Грешките без самонадмогване водят в края на краищата до изчезване. Минимум, до провал на начинанието и отлагане на реинициирането на новия ни „смисъл на живота“ за неопределено време.

Това във връзка с друга тема. (На пръв поглед.)

За грешките, които всеки един от нас прави, за това, че живота ни е низ от грешки и поуки.

(Самообучението обаче не винаги е достатъчно.)

Да си в една общност, която се развива, която просперира, в която има справедливост в сравнително равностойни пропорции.

Може да е еволюционен вид, може да е нация, може да е общност. (Мащаба има огромно значение, но за него малко по-късно)

Какво ги обединява в едно общо начинание?

Да не усложнявам, не съм по тая, нека да опитам с това, което тъпчем вече „няколко“ години.

„Четене, спорене, нервиране по темите, които „градинарят“ Златко, месец след месец, а вече и година след година ни сервира. Гратис.“

Обща цел – имаме. Мислим си, че всеки гони своето, но отзад зад всичко това е да се учим един от друг и да се самоусъвършенстваме. Пък и да не ни е толкова скучничко, в края на краищата, само „цепейки дърва“.

Някои може да търсят „повратни точки“ и подобни, обаче на мен ми стигат малките „проблясъци“.

Не че не уважавам работата по „градинката“, не е така, но… ето, пак дойдох тук до човека и неговата същност. В случая, моята. Та, от това няма измъкване.

От кое? От вечните, периодични конфликти и изпускания на насъбралия се въздух под налягане.

Проблема е, че точно „проблясъците“ правят ценноста и загубата на всеки един креативен, провокатор довежда до търсене на заместител, а тук стигаме до „МАЩАБА“. Нямаме мащаб за толкова много грешки, без да успяваме да се самонадмогнем.

А не успяваме, такова е моето виждане.

Аз не успявам в това да дам моята креативна помощ в намирането на „оптимално“ решение за този сайт – повече проблясъци, повече озарени хора. (Описал съм ЕДНА ЧАСТ от собствените си ограничения, които сам съм детерминирал, в края на коментара.)

Една редовно прекопавана градинка не е достатъчно. Проблясъците, които може да „сервира“ един домакин, колкото и усилия да прави и колкото и добри намерения да има са винаги по-малко от да речем на двама, трима, …

По-това последното и малко по-надолу, което ще прочетете, ако сте ме изтърпяли до тук, вече съм го правил. И с неудобство, съзнавайки своето нахалство, невежество и недораслост, отново ще опитам. Защото считам, че е за добро.

Ето какво си мисля. Винаги съм виждал сериозен конфликт в това да искаш да си нещо като главата на месомелачката в един обществен проект на „частен терен“. Да ти пращат материали И ТИ, влизайки в ролята на справедлив господ-ар на своя сайт да решаваш какво ще публикуваш. Това създава дългосрочно конфликти, а конфликтите не са проблясък. Проблясъка не е в това как ще се изтрепем или как ще палнем къщата или резнем главата. Това е форма на нечия и някаква „справедливост“, но има нещо отвъд, което е по-привлекателно. В началото на моя предълъг коментар описах защо виждам нещата по този начин.

„Онази тема“, която предложих преди време, ЕДНА от всичките теми, които се публикуват тук да е за „всички“ – да могат да публикуват кратък коментар с линк към нещо, което считат, че има „ценност“, та…

Формите на това мое предложение могат и трябва да се усъвършенстват. То не е дообмислено.

Но защо не е?

До ден днешен единственото, което знам и което до известна степен приемам КАТО РЕАЛЕН И СЕРИОЗЕН АРГУМЕНТ е, че липсва финансов ресурс за да се преструктурира сайта и приеме едно подобно „изпускане на въздуха“.

…

Цитат:

„Приоритет има онова, което ни събира, а не онова, което ни разделя и противопоставя едни на други“

Има един немски филм – „Бялата лента“

[url=http://www. imdb. com/title/tt1149362/]here[/ url], който като го гледах преди година две си помислих, че няма начин да не го коментира Златко. Досега не съм видял да се е писало за него тук.

Номиниран за „Оскар“ за най-добър неанглоезичен филм.

Винаги, от как се помня съм уважавал немците. В началото беше футбола. После си казвах, трябва да си дисциплиниран като тях, само така ще постигнеш това, което искаш.

По-късно се преобразува в „само така ще оцелееш“.

И странно или не, винаги съм намирал прилики между турците и немците в суровата, жестока, самонаказваща се, самолишаваща отдаденост от свободата на индивида към оцеляването на общността.

Германия е била за мен винаги символа на себенадмогването.

Но не и на свободата.

Странно, но И днес я виждам така.

Бидейки извън нея.

А виждам, че се стреми, но наследството и е изключително сурово.

Може би някой ден ще си променя мнението.

„Свободата“ е това, което носи проблясъка в един живот, където искаш да живееш „правилно“.

(И… нека да отбележа, нямам предвид САМО „секс, наркотици и рокендрол“, това в Германия сигурно е в изобилие, а онова чувство, което имаш, когато видиш десетки членове на едно семейство, от бебета до дядовци, които се събират, разговарят без страх, без тайни от минало и настояще,…)

Нормално ли е да ме дразни толкова много това, че „някой сритва, гони и се разпорежда както той види за добре“, па макар и в собствената си градинка?

Няма ли някаква друга форма, малко повече справедливост не е ли възможно да се потърси?

Защо толкова ме дразни тази „несправедливост“?

Питам се тия неща, защото същят този човек, по един или друг начин е заслужил моето уважение понякога дори и съпричастност…

Питам се, но в повечето случаи стискам зъби, защото съзнавам, че „границите на демокрацията“ са всъщност тези на нашето собствено себенадмогване.

Този път не можах да се надмогна, но… кой знае, може да е за добро дело. Един ден…

- 09-11-2011|Златко

Важна тема, важни въпроси, спор няма. Вече втори човек ми пише днес с едно и също послание: сдържай се, давай пример, след като си го заел това място. Много хора гледат, твоите изблици на гняв само намаляват стойността на това, което вършиш.

Разбира се, че няма какво да кажа срещу всичко това. Истина, вярно, точно така е. И все пак…

Две неща в отговор:

Първо, аз не гледам на себе си като на обществена фигура, ако и този форум да става все по-видим в България. Мястото ми в живота и света винаги е било ИЗВЪН, още от най-ранното детство. Извън групите, извън любовите, извън омразите, извън груповата динамика. Може и ролята на издател на това тук нещо да е несъвместима с всичко това. А може и не. Във всеки случай то едва ли някога ще се промени. Така че, колкото и да изглежда другояче, за мен това тук не е (или поне не преди всичко останало) обществено място. За мен то е нещо като „Мислите“ на Монтен, писани публично и в сътрудничество с една публика, която е всичко друго, но не и playing ball. Година след година ви предлагам теми за разговор, при което абсолютно си запазвам правото да го прекъсвам в случаите, в които сметна, че е прекрачена границата на смислеността. Едва ли има нужда да ви убеждавам, че в някои публично водени дискусии настъпват моменти, при които изчезва всякакъв елемент на взаимно зачитане и слушане. Може би за вас прекратяването им в такъв случай е израз просто на някакво настроение, прищявка. Моето усещане е по-различно. Правя го изключително рядко и само в моменти, в които съм убеден, че по-нататъшното продължаване на разговора няма да бъде поток, а блато. Ако не сте съгласни, хвърлете някой и друг поглед към останалите български форуми. Там май има повече „демокрация“.

2. Второ: тук изглежда остана незабелязан любезния коментар, който ми написа госпожа Михайлова след закриването на темата „Вагенщайн“. Цитирам:

Цитат:

Тъкмо се разпали, започнахме да си раздавама шамари и вие: Гонг, край на рунда и на срещата!

Тук, според мен, е уловен, макар и несъзнателно, живецът на работата: на едно място, където представата за интересен разговор се върти около размяната на шамари, няма място за думи като „демокрация“. Шамарите, уважаеми, не са форма на комуникация. Така че, съгласни или не, всички ние ще трябва да приемем, че сме деца на времето и мястото, в което сме родени. Сигурно щеше да бъде по-хубаво, ако и вие, и аз бихме били по-цивилизовани, по-сдържани хора с реално умение за комуникация и водене на взаимно обогатяващо общуване… Разбира се, че би било по-добре. Само че…

И така, изправен пред избора да гледам как пред очите ми разговорът се превръща от комуникация в битка – или да го прекратя – аз обикновено избирам второто. Вашето право (само и единствено в този случай) е ограничено до това да (не) се съгласите. Съзнавам, че това не е демократично. Но алтернативата ми се струва многократно по-ужасяваща. Ако не сте съгласни, повтарям отново: погледнете какво се случва из останалите части на българския Интернет (и не само)…

Ако пък те ви харесват повече… Какво толкова? Всекиму – своето.

- 09-11-2011|Златко Ангелов

В подкрепа на първия постинг на адаша: езикът най-добре отразява историческите процеси, през които е минал един народ. На български не знам да съществува думата victimizer, която е в интензивно обръщение в английския. Понеже я имаше в заглавието на книгата ми се мъчих много да намеря еквивалент на български, но не можах. Ако някой може да ми каже, ще бъда много благодарен. Но мисълта ми е, че нашия народ никога не се е чувствал victimizer, а винаги victim. Оттам и красивата дума ЖЕРТВА, жертвен, жертвоготовност, жертвоприношщение, жертвеност и т. н. Жертвопричинител обаче не е дума, нали?

- 09-11-2011|Майя Маркова – за снимката

Твърдението, че снимката с измършавелия мъж е била фалшифицирана, се оспорва:

here

- 09-11-2011|Иван Рангелов

Малко по въпроса за думата „victimizer“ – спомената по-горе, дето уж я нямало в българския език … аз пък не съм сигурен, дали и в английския език винаги я е имало тази дума – или просто е удобно доизмислена в момента, в който е станала нужна някому? (Също като много други новонаизмислени международни думи, от типа на „трансфобия“ – друга, явно страшно нужна и полезна – някому – дума…)

Но все пак думата „victimizer“ ме заинтригува и реших да проверя къде и кой я е използвал. По ирония на съдбата (и на Гугъл) попаднах на тази дума в… реч на американския черен лидер Джеси Джексън.

Та значи в далечната вече за нас 1977 г. Джеси Джексън в реч пред свои чернокожи активисти казва следните думи (струват ми се симпатични тези думи, от гледна точка на всеобхватния активизъм, който проповядва пастора, и който според мен е нужен и на нашето общество днес):

„Дори и когато ние прилагаме този аргумент – за жертвата и насилника [в оригинала е „victim-victimizer argument“ ]– за мен е съвсем ясно, че ние сме жертвата и че потисникът е насилника. След като сме наясно с това, то значи потисникът няма да се състезава вместо вас и няма да ви даде своя златен медал. Вие ще трябва да надмогнете над лошия шанс и ще трябва да се издигнете над обстоятелствата и да спечелите своя собствен златен медал, за да викате и да пеете „Ето как победих!“ Има още само няколко други такива неща, които други хора не могат да свършат вместо вас, и които ще трябва да свършите сами. От всичките сили, които имате – вашата политическа сила, вашата икономическа сила, вашата социална сила – никоя не е по-фундаментална от силата на волята. Защото ако вие имате сила на волята, вие ще имате сила и в изборите, и ще получите и политическа сила, и ще получите и икономическа сила, и ще получите и социален престиж. Ако имате сила на волята, вие ще имате сила, каквато вашият шеф няма да може да уволни. Вие ще имате сила, каквато затворническите килии не могат озапти. Ако имате сила на волята, вие ще бъдете сила, която вода не може да я потуши и огън не може да я изгори.

Източник:

http://www. oghs. noacsc. org/mryant/amhistory/Reconstruction/DOCS/UNIT7/Jesse7. pdf

- 11-11-2011|Златко

Току-що получих следния отговор-коментар по електронната поща. Публикувам го без каквито и да е корекции от моя страна:

Не „Геноциди?“, а Арменският геноцид ги тревожи!

В брой 11 на сп. „Либерален преглед от т. г. е поместено интервюто „Геноциди?“ на Виолета Давулиуте с Угур Юмит Юнгьор, в което холандския историк (от турски произход) и преподавател в университета Утрехт представя и излага пред читателите своите объркани представи и нагласи (установки) към геноцидите изобщо и към Арменския геноцид в частност. Историкът прави опит да преформулира определението за геноцид и предлага следния нов прочит на този термин, който (да припомня) под формата на думата холокост за първи път е изполван и употребен като синоним на изстъпленията на младотурците срещу арменците в Турция през 1915 г. Според него това са исторически събития към които един анализатор трябва да подходи с въпроса имало ли е масови убийства, основаващи се на групова идентичност и ако отговорът е положителен, то тогава се касае за геноцид. Ами – да, но не!!! Не е е точно и прецизно, отвежда настрани от еврейския холокост, арменския геноцид и подобните им исторически факти. Аз няма да си правя труда да го опровергавам – просто читателят трябва сам да провери и да се убеди, че се касае за подмяна на фактите, на казуса и на семантиката на понятието. В интервюто следват размисли на историка как Европа най-лесно може да бъде убедена, че се касае за геноцид и тук също не ми се иска да коментирам и анализирам прекалено наивистичните опити за обяснения. Най-важното върху което искам да обърна внимание е твърдението на „историка“, че в Карабах арменците ударили първи азерите с превантивна цел. Както виждате поставих професията на г-н Юнгьор в кавички, защото това нагло и безпардонно обвинение е изсмукано от пръстите и много красноречиво представя докъде се простира професионализма на един турчин, пък бил той и преподавател в Харвард. Държа да уверя всички читатели, че представената от него по този начин истина за събитията в Карабах е меко казано нагла лъжа, която не може да бъде подкрепена с никакви факти. Близо век тази исконно арменска земя е тъпкана от въпросните азери, които по всякакъв начин и с всички средства са се опитвали да я азеризират. Болшевишките комисари я включват в административно-териториалните граници на Азербайджанска ССР, насилват населението да учи турския азерски език и измислят какви ли не пречки по пътя на карабахци към културно единение с Родината. Питам: кога, аджеба, е било те – карабахци или пък арменците изобщо, да са нападнали първи и дори да е така, това какво – оправдание за зверствата ли е? Пълни булшитс приказваш, драги аркардаш, аз бях там и видях всичко с очите си!!! Искаш ли да ти припомня и изброя фактите – Сумгаит, „Кольцо“, Баку… Кога е било това арменците със сопи, брадви и готварски ножове да преследват по улиците и в домовете им азери, да ги изнасилват, колят, подпалват само защото са азери? И защо толкова те е еня за азерите, нали си турчин – глей си собствената история! Защо Кемал Ататюрк осъди младотурското правителство – прочети документите от военния трибунал! Ако искаш да анализираш обърканите престави на западняците за геноцидите под влияние на най-разпространените и популярни митове и легенди, то не пропускай (така невинно и лековерно!) да включиш в числото на „лошите“ освен нацистка Германия и СССР поне Турция на младотурското Иттихад ве тераки. Аз даже не мога да си обясня какъв точно историк си, когато се занимаваш с подобни най-масови представи и нагласи и упорито избягваш академичната точност и науката, която почива на проверени факти. Ами, анализирай тогава надписите в обществените тоалетни! Много философия вкарваш в тези объркани екскурси, много полуистини и откровени лъжи, вместо ясно и точно да си го кажеш: ами, трудно ни е да признаем точно тези дела на нашите деди и прадеди. Относно аналогията с престъпленията на комунизма, всеки ще ти го каже, там никъде не преследваха конкретна нация, нито който и да било поради неговата етническа принадлежност и само заради нея! Да, имало е концентрационни лагери, но целта на създаването им не е била единствено и само физическото ликвидиране на конкретните представител на конкретната нация. Недей така фатално да се объркваш, тоест – да се опитваш да манипулираш и дезинформираш читателите!

Любопитство предизвиква твърдението на този автор, че при евентуално включване на Турция в ЕС, всички европейски държави щели да получат в наследво Арменския геноцид (представян като мъчно разрешим проблем) и по този начин отричането му (от всички?) щяло да да се превърне в общ европейски проблем. Тази алтернативна футурологична престава вероятно е някакво провиждане-провидение в съноподобно състояние или транс на един обременен с наследеното от дедите му знание за престъпленията им. Първо – ЕС няма да приеме Турция, ако не бъдат решени проблемите ѝ с кюрдите и не признае историческия факт – Арменския геноцид, чието отричане в някои от тези страни вече е криминализирано и се преследва от закона. И второ – ЕС по никакъв начин няма да се се включи в някакво колективна споделяне на вината, която носи Турция и всички други държави, които не желаят да възтържествува справедливостта и да бъдат овъзмездени арменските жертви от 1915 г. Изгодно било на жертвите да се представят за такива и да търсят икономически, политически и психологически (?) компенсации. Ами, да!!! Този път авторът е прав – изгодно им е докато не потърсят и получат възмездие, макар че по-изгодно му е онзи подследтвеният, обвиняемият, докато не се разплати, нали? И всъщност той това и прави – опитва се по всякакъв начин да носи вода от десет кладенци и да ни занимава с глупости, но да не плати! Накратко г-н Юнгьор ни обвинява – нас, арменците, българите и други (гърци, асирийци, кюрди…), че имаме „усещането, че сме нещо повече от ТЯХ, защото сме страдали“. „И когато някой се опита да ни го отнеме… Уххххаааа, ела гледай сеир тогава!“ Ами, пак е много точен – при това е и ясен, защото се включва в ТЯХ! Има един лесен начин да си решат проблемите и да ни отнемат това ПРАВО и той и ТЕ просто трябва да го признаят и да ни овъзмездят. Тогава сеирът ще бъде още по-голям, гарантирам, и нашите скъпи жертви няма да тревожат съвестта и сънят на г-н Юнгьор и на сънародниците му. Аз лично смятам, че те вече са доста узрели за такъв един акт и всички го видяхме в демонстрациите в Истанбул след убийството на журналиста Хрант Денк, когато хиляди излязоха там по улиците с надписи „И аз съм арменец“ и „И ние сме арменци“. Ето г-н Юнгьор е избягал в Холандия, без някой да го принуждава, надявам се, и при това твърди, че е не само турчин, но и холандец. Малко му остава да се сети, че няма монголоидни черти и по всяка вероятност носи арменски, асирийски, ирански или гръцки гени, така че СТАНИ АРМЕНЕЦ, драги! Бъди арменец, щом казваш, че е е толкова изгодно, тоест – щом ни завиждаш! Като гледам снимката на този „турчин“, просто няма да има никакви грижи да си признае, че е от нашата кръв! Тогава защо робува толкова на митовете и легендите за селджуките и османците. Май много-много не му се разделя с имиджа и психологията на НАСИЛНИКА, ТИРАНИНА, ВЛАДЕТЕЛЯ, ПОРОБИТЕЛЯ … Етооо, това е истината! А не този прах в очите за изгодата да се представяш за жертва, когато наистина си!!! Елементарната логика открехва вратата като баба ми на времето, надниква и казва: Какво, пак ли кипи безсмислен труд! Наистина безсмислено е да си чешем езиците: шопът стои пред жирафата в зоопарка и твърди, че такова животно нема! Зорлан гюзеллик олмаз, казват турците и явно говорят за себе си, защото наистина насила хубост не става, а с признаването на Арменците геноцид аз съм сигурен, че всички ще спечелят и най-вече ТЕ.

Бъсак ТЕКИРДАХЦИ

- 11-11-2011|Иван Рангелов

Хм, интересно, тук се завързва някаква странна ситуация, която почва да ме интригува.

От една страна, след емоционалното реагиране на арменеца по-горе, аз се чувствам длъжен да уточня, че позицията на Угур Юмит Юнгьор конкретно по арменския геноцид не е много по-различна от тази на арменците. Или поне това личи от предговора към неговата дисертация от 2005. (Не съм я чел цялата, който желае, може да се запознае с нея тук:

http://www. ermenisoykirimi. net/thesis. pdf)

В предговора Угур Юмит Юнгьор, описвайки интереса си към арменския геноцид, заявява следното:

„Well before any scholarly exercise I began interviewing the elderly from that region, as will be explained in the introduction. Not only did I realize that the events were very much alive in the collective memories of present local communities, it also became clear that these memories fully contradicted the denialist policies of Turkish state organs. „

Мой превод: „Доста преди да се заема научно с този въпрос, аз започнах да разпитвам възрастни хора от този регион, както това ще бъде обяснено по-нататък, във Въведението. Не само че осъзнах, че тези събития са до голяма степен живи в колективната памет на съвременните местни общности, но също така ми стана ясно, че тази памет напълно противоречи на политиката на отрицание на турските държавни органи.“

Уточнявайки това в защита на Угур Юмит Юнгьор, в същото време аз не мога да подмина факта, че след като съм изчел предговора към неговата дисертация, вече поне част от неговите думи в интервюто му по-горе ми се струват най-малкото неискрени. Това важи особено за думите му: „Що се отнася до изследванията ми върху арменския геноцид, те могат да бъдат наречени случайни – просто знаех необходимите езици.“

В предговора към своята дисертация той не споменава за нищо „случайно“, напротив, привежда два аргумента за това защо е започнал да се занимава именно с Арменския геноцид: „Not only was this one of the major examples of modern genocide, it was also carried out in the region where I was born (Eastern Turkey).“ („Не само че това беше един от големите примери за съвременен геноцид, но и е бил извършен в района, в който аз съм роден – Източна Турция.“)

- 11-11-2011|Серкан
Цитат:

„Роден съм в Турция, а семейството ми се е преселило в Холандия когато съм бил на една година.“

Цитат:

„Що се отнася до изследванията ми върху арменския геноцид, те могат да бъдат наречени случайни – просто знаех необходимите езици. Бих могъл да избера геноцида в Руанда или масовото насилие в Камбоджа, но тогава щеше да ми се наложи да уча още повече езици.“

Човек не избира родителите си, мястото, където се ражда, първите езици, които научава в живота си…

Това е имал предвид под „случайно“.

И ако това, което цитираш е най-провокиращото за да ти се струват „най-малко неискрени“ думите на Юнгьор, какво да си мисля за останалото…

Но да, едно важно нещо виждам тук, което ще използвам като повод да напиша едн мой следващ коментар.

НЕ-Доверието.

(Ето, ходи човек, рови се в дисертации, слухти, не ВЕРВА, търси кусура отнейде, …

Колко трудно е да се извоюва доверие, когато идваш с раните на собственото си минало.)

А за уточнението, което си дал, околко въображаемото(или не) недоразумение, благодарност.

- 11-11-2011|Серкан

След коментара на Златко от 09-11-2011 10:33:36, има нужда от няколко уточнения.

Първо ще започна от по-далеч.

С една мини ценностна система, като еталон за това, което определя някакви лимити, които определят нивото на търпимост към някаква неправда.

.

Нараняване на гордостта.

.

Обида.

.

Нараняване на човешкото достойнство.

.

Загуба на доверие.

За мен, в моята ценностна система, аз подреждам по този възходящ начин описваните състояния. Това означава следното: със всяко изминало стъпало, което човек пре/изтърпява се активира то и тези над него.

Доверието е на най-високото и когато го загубиш можеш да очакваш активиране на всички останали поднива, а те от „притворена вратичка“ стават „зееща врата“ за разрастване на ЗЛО.

Почваш да си спомняш от-до, всичко що лошо са ти причинили и което си изтърпял до тогава. И за всичко това, което ти се е случило намираш връзка със субекта стигнал до „крайното“ стъпало. Твоят лимит, който не можеш да приемеш по никакъв начин на бъде прекрачен.

От тук, загубата на доверие, до следващата, да се влезе в реално действие (вид насилие) липсва само един фактор – субекта да е по-слаб от теб.

В случая на по-силен субект – неконструктивна търпимост, а ако има възможност – изоставяне.

„Угнетени“ хора + масова кампания по напомпване на врага в главите + страх за самото ти съществуването „ако не вземеш мерки“ (ако ние не ги …, те нас ще …).

СЕГА, тук, към тоя момент за не/доверието между отделните етноси/различия ще се връщам и занапред (ако имаме занапред).

Считам, че тази тема, за намиране на мостове, на оптимални решения, на приемлив консенсус е най-важната, по-която може да се пише (от мен), но… има пречки и те са сериозни.

Време е да се обърне внимание на това.

За какво става дума.

Хората сме различни и всеки си носи своята мисия и своята ценностна система.

Аз описах моята мисия. Описах и моята ценностна система. Колкото и опростено да го направих, поне опитах да съм откровен, да играя с ясни ориентири.

Не получавам същото.

И…да, не мисля, че е по моя вина.

Но съм готов да слушам, да дискутирам, да обсъждам… Но и това не става…

Идвам от път, който ми носи много аналогии. Идвам с „раните от собственото си минало“.

Роден съм в страна, където в един зимен ден се оказа, че нямаше абсолютно никой, който да застане една крачка напред заедно с мен и с всички останали, които някакси, с нещичко бяхме по-различни.

Това, което тогава направиха с нас, срина дика, който до тогава задържаше водата. И надолу се помете, каквото имаше пред нея…

… … …

Оня дик беше много важен, много трудно се съгражда нов срещу подобна бурна река.

Тук не е същото, но аналогията, която се получава, между това, което чувствам прочитайки цитирания коментар на Златко и разрушаването на дългосъграждания, изстрадан дик я има.

Това, което загубва човек след подобни думи е онова, крайно стъпало – доверието.

За това, че не е уважен твоя труд, колкото и малък да е той по съграждането на дика и някой решава, че ще го срине.

Аз не съм частен случай. Това, което описвам се случва едва ли не с всеки по силен заряд на неразбирателство, което накрая стига до оня „лимит“, който всеки има.

И ето къде е за мен проблема.

Значи, интереса към работата по този сайт е нормален, търсен и заслужен.

Но интереса сам по себе си е нищо без да има хора, които „да помагат“ в ключови моменти. С един точен, коректен, на място и навреме написан коментар.

Човек може да е бил „извън“ цял живот, но има моменти, когато той решава да те сложи „толкова вътре“, че сам не можеш да издържиш, да се справиш, да го надмогнеш. И търсиш помощ.

В темата за „Вагенщайн“ след толкова години работа не се намери нито един „заинтересуван“ да изпише два реда и да каже, че имаш пълното право да публикуваш текстове, които си си преценил. Дискусията иначе как ще се развие, как ще получиш нещо повече ако не отидеш една крачка по-напред. И там, в нея, да ти отворят очите за „своята“ истина. И понеже си сам, както сам си си решил, изградил, надробил, дискусията отива в съвсем различна посока и дори изчезва.

И чета някъде по нататък за някакви хиени…

А къде са помагачите със сопите да размахат, да видим, хиени ли са или не?

За да не стане грешка.

Няма ги.

В моменти като тези рухват диковете на един, втори, трети…

Къде е тук това, което ни обединява?

Къде са „плодовете“ на „интереса, който расте“?

Мога да дам, мога да помогна, но виждам една СТЕНА. И загубвам доверие, започвам да се съмнявам, да отстъпвам път в мен на Злото.

Нямам представа, какво трябва да има човек за да продължи.

Ако имах щях да го развия в по-голям мащаб и да отида към по-важната тема, която изоставих по-горе, да не слизам тук в тия батаци…

Да, мога да те послушам, да те оставя най-накрая „на спокойствие“, и твоята не е лесна, но… имам чувството, че двамата търсим един и същ „отговор“.

И не се опитвам да избягам от проблема, от мен, от моята отговорност. Просто не съм сам, просто не съм „извън“. Може би съм все още в буйните води на „онази“ река, а може би съм се захванал за клонка и …

- 12-11-2011|Майя Маркова – Към Серкан – и не само

Серкане, не мисля, че си прав да искаш това от Златко. По-точно можеш да искаш каквото си искаш, разбира се, но не мисля, че си прав да се чувстваш ощетен, ако не получиш каквото искаш. И от това ще страдаш изключително ти.

Също и за онзи дик, който е бил пометен преди време. Той просто не е бил истински. Бил е валмо от розовата мъглица, с която подплатяваме режещите ръбове на истинския свят, за да можем да го понасяме. Може би от абсолютно-морална гледна точка хората са били ДЛЪЖНИ да те подкрепят. При всички положения следва съвестта да ги мъчи, задето не са го направили. Въпросът дали обикновените хора са длъжни да бъдат герои е един от вечните въпроси. Но това, което знаем, е, че в света – истинския свят, какъвто го познаваме – на пръсти се броят хората, които заради друго човешко същество или заради морални принципи ще рискуват собствената си безопасност.

Аз слагам летвата далеч по-ниско – да избираме доброто, когато това не излага нас и близките ни на никаква опасност и не ни нанася никакви щети, поне не и такива, за които си струва да се говори.

Има предостатъчно работа дори на това равнище. Например тук една писателка-хуманистка с пяна на уста защитаваше убийствата от завист и когато се опитах да я поставя на мястото ѝ, заяви, че ако човек е станал жертва на злодеяние, трябва да има гордост и да си държи човката затворена. Разбира се, оттеглих се. Няма смисъл човек да си губи времето с опонент с такова количество мозък (за душата да не говорим).

По-горе пък двамина читатели не са одобрили коментара ми, че сниманият измършавял босненски мюсюлманин е съвсем истински концлагерист. Аз за пръв път четох преди петнайсетина години в сп. „Тайм“ за този спор и че снимката е истинска. Линкът, който давам, е към Уикипедия. Там всичко си пише – как някакви марксисти-динозаври, на които кръволокът Милошевич явно е бил твърде скъп, са съчинили лъжата и са я пуснали в обращение; как в Англия е имало дело, на което е свидетелствал лекарят на концлагера, и марксистите са били осъдени за клевета, и т. н. Не одобрявате това, милички? Не сте съгласни? Тогава що не се разходите до Уикипедия да я „коригирате“? Да, ама там редакторите веднага ще се намесят. Затова дайте тук да слагаме палци надолу, та дано буквичките избледнеят дотолкова, че да не се виждат, и да не пада сянка върху репутацията на любимите ни военнопрестъпници.

Ето, това е програма минимум. Да повтаряме като на дечица от детската градина, че убийствата са лошо нещо. Че, вместо да забраняваме на разни гадини да отричат или хвалят Холокоста, по-добре е да спрем да правим „евалла“ на хора, за които уреждането на нов Холокост е доминанта. Да не изпадаме като автора в логика като: „Това, че евреите са изстрадали Холокоста, не ги оправдава сега да продължават да искат да живеят.“ Но да свършвам засега, че май взех да прекалявам.

- 12-11-2011|Златко

Темата се завърта отново около нещо, което тук сме дискутирали вече на няколко пъти – и все по настояване на Серкан, ако не се лъжа. Та, за да изразя най-после нещата малко по-директно (нямам усещането, че това ще помогне особено, но нека поне веднъж изкажем причината ясно и открито). Значи така: освен инат на тоя свят е нужно и още нещо, нека го наречем интелигентност, разум, способност за изказване на разбираеми и ясни съждения, които да направят НЯКАКЪВ ВИД разговор възможен. Когато липсва това последното нещо, разговор не може да има.

Аннадънму, Серкане? Тук разговарям вече с десетки хора, къде пред, къде зад сцената. Но разговарям само с хора, с които МОГА да разговарям. С теб не става. Опитвах многократно, но освен някаква магарешка упоритост, друго нещо зад приказките ти не успявам да открия. Много мъгла, много емоция, много думи – и нищо, или почти нищо, зад тях. Вечно обиден, вечно сърдит на някого си, щото не могат да го разберат… Ами как да те разберат, като изглежда няма кой знае колко много за разбиране?

Балканска приказка

Автор: Велко Милоев

Д-р Херкулес Милас, преподавател по турска литература и история в Егейския университет, Родос, Гърция, разказва на срещата на Балканския политически клуб в Истанбул през 2003 година един турски анекдот[161].

Аз пък първо ще ви преразкажа съкратено самия анекдот, а после – брилянтните изводи на доктор Милас. Ще добавя идеите и на други остри умове, също свои си размисли над книги и вестникарски изрезки – с надеждата, че от всичко туй ще си изберете нещо накрая, което да си подчертаете с молив като една от поуките в тази книга.

В отдавнашни времена група мъже от едно село в Източен Анадол тръгнали на гурбет към Истанбул. Когато преминавали край някакъв поток, един от тях посочил птица, която летяла съвсем ниско, и възкликнал „Вижте! Тя почти докосна водата.“ Мъжете започнали да обсъждат случката, а скоро – и да се карат. Половината настоявали, че птицата е допряла за миг водата, а останалите – че само е минала много близо до повърхността. Спорът се разгорещил, изречени били обидни думи, започнал и бой, в който някои от мъжете извадили ножовете си. Когато най-сетне спрели и осъзнали какво е станало, почти половината от групата били мъртви. Покрусени и разкайващи се за стореното, оцелелите погребали другарите си и продължили нататък.

След няколко години същите гурбетчии се връщали по същия път към домовете си. Когато стигнали до потока, спомнили си тъжния инцидент. Срамота е, казали си, че приятелите ни загинаха за нищо и никакво, глупаво е хората да се карат за толкова дребни неща. Докато кротко си говорели, че е трябвало спокойно да обсъдят въпроса, с уважение към чуждото мнение и без употреба на сила, един от тях рекъл: „В края на краищата има ли изобщо някакво значение дали птицата докосна водата? Ако приемеш мнението на другия, дори да се престориш, че си съгласен с него, кавги от този род могат да се избегнат. Достатъчно бе да се каже: „Да бе, птицата докосна водата“, и нищо нямаше да се случи.“

„Така е – рекъл друг мъж. Но щеше да е още по-просто, ако вие се бяхте съгласили, че птицата не допря водата, защото беше очевидно, че не я допря.“

Читателят сигурно се досеща, че препирнята се подновила, пак преминала в бой и останалите от групата изгубили живота си заради същия въпрос за птицата над реката.

А ето и изводите на д-р Милас, както си ги е номерирал:

1. След кризата настъпва разкаяние. Мнозина говорят за мир, добросъседство и дружба. Чувството на съжаление е искрено.

2. Обаче „тъжните инциденти“ се повтарят. Защо? Защото, както се вижда от анекдота, участниците въобще не са разбрали същината на случилото се. Те продължават да си мислят, че спорът е бил за „птицата“ – тоест за някакъв факт или ситуация извън тях самите.

3. Нашите герои искрено съжаляват за насилието, но не и за своя начин на мислене, за отношението си към другите, за психологичните си нагласи и за своята „идеология“.

4. Трагедията е можела да се избегне не чрез консенсус по въпроса за птицата, а чрез коренна промяна на поведенческата нагласа. Упорството да се постигне единодушие върху „фактите“ може да има печални последици; важното всъщност е промяната на нашето отношение към преценките и възприятията на другите.

5. Обаче нещастната група от селяни не само не успява философски да се примири с две взаимно изключващи се „истини“, но не е наясно и със своята психология. Те не са в състояние да разберат, че отношението им е повлияно от основни човешки пороци: инат, който се основава на гордостта; гордост, прикриваща чувството за несигурност; несигурност, произлизаща от фобии; фобии, родени от невежество.

Добре, пита се доктор Милас, ние, народите, които също като героите от анекдота изпитваме вина за участието си в минали кървави конфликти, дали сме в по-добра позиция от анадолските гурбетчии или въпреки добрата си воля все още сме изложени на риска от повторение на „грешките“?

Трудно е да се даде окончателен отговор. От една страна, днешните балкански народи имат богат опит от миналото, отрицателни примери, които следва да се избягват. Ние имаме шанса да знаем защо сме воювали, да знаем много за национализма – идеологията, която доминира всички етнически конфликти. Академичният принос в тази сфера е огромен. В същото време обикновените граждани не са запознати с теоретичните постижения. Националистическата идеология доминира и се възприема от мнозинството като „здрав разум“. Това представлява заплаха за района.

Е, отваряме дискусията. Представям си как докладът-метафора на гръцкия учен предизвиква конкретни възражения във връзка със скорошни балкански конфликти. В Босна трите основни народа и страни във войната си имат свои непримирими обяснения за случилото се – външна агресия и геноцид или гражданска война са основните тези, плюс някои рядко изповядвани нюанси. Тоест „Скарахме се и се сбихме“ срещу „Вие започнахте първи, ние трябваше да се браним от планираното изтребление“. Единствената фундаментална обща черта на въпросните тези е непризнаването на собствената отговорност. „Нашите били правили лоши неща? Защо обвинявате жертвата, като целият свят знае какво направиха ония…“

Сараевският публицист и редовен автор в либералния всекидневник „Ослободженје“ Йосип Вричко: „Докато имаме три варианта на миналото, едва ли ще имаме общо бъдеще.“

Възразява му Боривой Таборин, и той често срещано име по страниците на същия вестник: „Десет години се препираме дали войната в БиХ е била гражданска или агресия, имало ли е геноцид или не. Ако ще правим същото и идните десет години, те ще бъдат изгубени за страната. Утвърждаването на истината като условие за национално помирение, за което се застъпват мнозина, е обикновено клише. Истината никога няма да бъде утвърдена. Моето предложение е: първо да се помирим, пък тогава голяма част от истината само ще излезе наяве.“

Българският историк Андрей Пантев във вече цитираната статия: „Казват, че братската омраза е най-силна. Казват, че братското предателство е най-отблъскващо. Като при сбиване на деца балканските историографски школи старателно и с настървена прибързаност питат и си отговарят кой започна пръв…

Историята понякога е лоша учителка… Какъв е истинският смисъл на кощунствено звучащата фраза, че където има премного история, тя следва да бъде забравена? Възобновяването на миналото, неговото гротескно възпроизвеждане е по-опасно от невежествената историческа амнезия. Особено ако това възпроизвеждане е селективно и целенасочено!“

Ами сега – да гласуваме? Всичко е мъдро и вярно… Или да видим първо, кое е очевидно невъзможно и колко всъщност е стеснен изборът ни на мъдрост.

Ще чуете и други гласове в подобни дискусии да изразяват горчивината си от историографските и фронтови вражди на Балканите с метафора някаква, че историята е вредна и нека я забраним. Толкова са много и наистина вредни злоупотребите с миналото, та и аз бих гласувал да обявим полуострова за едно или две поколения поне за зона, свободна от история. Но невъзможно е, уви, защото всеки вакуум, оставен от честните интелектуалци или политици, ще се попълни веднага с многотиражни манипулации на националистите.

Обаче да се напише и одобри една обща, универсална история също няма как, а трудно, чак и опасно е да се живее с толкова различни истории. Помирението не може без истината, защото жертвата трябва да прости, а извършителят – да се покае, но невероятно е това да се случи, докато всеки държи на сто процента от своята истина и настоява другият да направи първата отстъпка.

На основата на практическия си босненски опит аз гласувам за това истината да се търси. Да се рови в архивите, да се копае в масовите гробници. Но ако може шефовете на комисиите по ровенето и копаенето да не се изживяват като прокурори с обществена поръчка, а поповете и имамите да се молят над дупките, вместо да правят заглавия в медиите. Знам, ще я яхат и изнасилват истината, както е било во веки веков. Черепите и костите на жертвите ще се веят върху черни бойни знамена, натрапчивото вменяване на масова, колективна вина ще втърдява ината на действително виновните и те ще продължават да отричат. Обаче в глобализиращото се дори тук публично и медийно пространство истината прокапва между чадърите на невинността. Мисля да съм видял и усетил как сред единия народ започват да си казват – Абе, в Сребреница май наистина се е случило нещо, което… А другите пък ще си помислят над вестника – Абе, и нашите май са правили лагери, палили отделно взети къщи и застреляли тук-таме по някой невъоръжен цивилен нещастник.

И това ми изглежда като някакъв напредък все пак. Разочароващо бавен, наистина, та се питам – кога ще спре скелетното шоу, пропагандното взаимно замерване с бройките на жертвите, меренето на пролятата кръв в историко-кубически единици?

Това е всъщност – както вероятно и другаде на Балканите – проблем на бащи и деца. Няма богиня на историята, към която да се обърнем невинно с въпроса, какво ще ни даде от пожълтелите си страници. Много преди първия вестник и дори преди първата читанка родителите избират кои страници от коя балканска приказка да прочетат за заспиване. Родителите пишат учебниците и те решават в уроците „Водене на дневник“ или „Репортаж“ – реални босненски примери – колко да сложат кръв и ужас от попиляни от снаряд детски тела и колко от онези, като че ли между другото случили се примери на любов и алтруизъм.

Търсенето на истината ще даде плодове, ако преглътнем, каквото ни казва професор Милас – че е невъзможно за вечни времена или дори за известно време да се намери универсална истина. Няма да има скоро общ учебник по история на Балканите, одобрен от парламентите и народите на множащите се балкански щати, но възможно е да се постави на лавицата покрай нашия учебник и техния, и в тези учебници да са задраскани най-обидните редове, да са добавени тук или там по някоя нова страница.

Възможно е, макар често да ни мързи, да учим децата да четат.

Ама поне да им кажем: „Ей така беше едно време – половината от нас казваха, че са видели птицата да топва перата си във водата, а другите…“

Велко Милоев (56) е бивш журналист (най-дълго работил за вестниците „АБВ“ и „Континент“), а от 1996 година е консултант на свободна практика за международни организации. Работил е по различни проекти на Балканите, а в последните години – в Ирак, Йемен, Афганистан и Судан. Автор е на няколко книги, сред които сборникът с разкази „Където не сте били“ (2001) и публицистичните „Салата от глухарчета. Босна между две войни“ (1990) и „Балкански случки, войни и легенди“ (2007).

Коментари (4)

- 01-11-2011|павел ангелов – Futur…

Горната статия е чудесна. Много трудно е, обаче, който да било да признае греховете си. В този случай трябва да се постъпи по следния начин: да не се говори изобщо за миналото а да се върви напред, към пълна интеграция. Това значи, първо, да отпаднат границите, да отпаднат митническите ограничения, да не се спъва разпространението на различните езици, да се интегрират стопанствата на различните държави до степен на цялостно управление на икономиката и т. и т. н Държавното управление да стане символично и ограничено само в определените исторически граници. Това значи почти пълно интегриране, като остане единствено културата в най-общ смисъл да направлява предпочитанията на всеки един отделен гражданин. Утопия, нали? Но така ше стане след…стотина или повече години?!?

- 01-11-2011|Иван Рангелов

Що е „интеграция“?

За разлика от автора на тази статия (Велко Милоев), дето много е чел и много е слушал разни анекдоти – включително и такива „балкански“ анекдоти, в които се разказва за хора, придошли от Източен Анадол – аз знам други приказки.

Други приказки, съвсем от нашенско дошли, приказки за самата „интеграция“…

Ето една такава:

Веднъж дошъл на гости у Настрадин Ходжа един селянин и му донесъл за дар заек. Било обед и домакинът поканил селянин да ядат заедно. Не минало много време, дошли у Ходжата други двама.

- Кои сте вие? – попитал Ходжата.

- Ние сме роднини на оня, дето ти донесе заека.

Нагостил Ходжата и тях и ги изпратил.

След още някой ден у Ходжата се изтърсили и други четирима гости.

- Кои сте вие? – попитал ги домакинът.

- Ние сме комшии на комшията на онзи човек, дето ти донесе заека.

- Е, добре сте ми дошли тогава – казал Настрадин Ходжа и в една паница им налял вода:

- Заповядайте, моля!

- Що е това, Ходжа? – изненадали се гостите.

- Това е чорба от заека, дето го донесе на вашия комшия комшията!

- 06-11-2011|Гост

Анекдотите рядко имат нещо общо с икономическите интереси. Турция е била хегемон на Балканите от векове и не случайно дори англичаните ѝ правят теманета. Да не говорим за албанските и босненските наркомагистрали. А нашите деца ги насъскват срещу малцинствата, за да пазим гърба на Европа. В книгата си Балкани Балканизъм госпожа Мария Тодорова цитира Хауърд Брубейкър:“Вероятно най-доброто решение е всеки трети балканец да изчезне.“Ако това е демократичният начин да се постигне мир, то какви са Сталин, Ленин и Хитлер. Литературата е прекрасно оправдание за всички световни безобразия, но нито един от създателите на литература не е бил пощаден, ако не обслужва политико- икономически интереси. А народите си имат приказки за всякакви случаи, та каквото на когото и когато му трябва да ги разказва авторитетно. Между другото съм чела подобна дзен коана. Там не става дума за гурбетчии, а за монаси и краят не е кръвопролитен. Може би защото действието не се развива на Балканите. И няма нужда всеки трети да изчезва.

- 12-11-2011|Пламен Калинов – Следите остават…

Защо все пак нобелистът се казва Иво Андрич, а не Антон Дончев, а?! Нищо против академика, обаче във „Време разделно“ май има нещо недоизказано по тази всеобхватна тема. И друго- на Балканите са се вихрили, образно казано, какви ли не монголски, оногондурски, тевтонски и т. н. орди…Горката Византия, последната останка от величествения РИМ, като прибавим към бъркотията и стъпването на руснаците, пергелът на Историята заприличва на неразбираем масонски знак. И все тъй си вървим с римското: Дойдох, видях, победих, но нищо не разбрах…Не е скептицизъм, просто историческа орисия, която новите човешки технологии на общуване и взаимно проникване един прекрасен ден наистина ще издухаткъм пясъците на Африка, т. е. на забравата. Но дотогава има още време и може би сме само в началото…

Истинска кукла

Автор: А. М. Хоумс

Свалям се с Барби. Три следобеда всяка седмица, докато сестра ми е на уроци по танц, аз отнемам Барби на Кен. Упражнявам се за бъдещето.

Отначало седях в стаята на сестра ми, наблюдавайки Барби, която живееше с Кен, върху една салфетчица, отгоре на шкафчето.

Гледах я, но не съвсем истински. Гледах си така, и най-внезапно осъзнах, че тя ме зяпа.

Седеше до Кен, а бедрото му, покрито с нещо в цвят хаки, разсеяно се търкаше о голия ѝ крак. Той я търкаше, но тя зяпаше към мен.

„Здрасти“, каза тя.

„Здрасти“, казах аз.

„Аз съм Барби“, каза тя, и Кен престана да търка крака ѝ.

„Знам.“

„Ти си братът на Джени.“

Кимнах. Главата ми се клатеше нагоре-надолу, като на механична кукла.

„Сестра ти наистина ми харесва. Сладурана е“, каза Барби. „Такова добро момиченце. Особено напоследък, така се разкрасява, а и започна да си прави маникюр.“

Запитах се дали Барби е забелязала, че госпожица Чудесната си гризе ноктите и че, когато се усмихва, предните ѝ зъби са покрити с малки парченца лилав лак за нокти. Запитах се дали знае, че Дженифър прикрива нащърбените огризани места с лилав флумастер, а след това понякога си смуче пръстите така, че не само има лилави парченца лак по зъбите, но и езикът ѝ се оцветява в някакво много странно виолетово.

„Добре, слушай“, казах аз. „Искаш ли да се разходиш за малко? Да глътнеш малко чист въздух, може би малка разходка из задния двор?“

„Разбира се“, каза тя.

Вдигнах я за краката. Може да звучи необичайно, но се чувствах прекалено вдървен, за да я взема за кръста. Сграбчих я за глезените и я понесох навън като сладолед на клечка.

Щом само се оказахме отзад, седнали на входа на онова, което самият аз наричах моята крепост, но сестра ми и родителите ми наричаха къщичка за игра, започнах да откачам. Внезапно и невероятно осъзнах, че съм на среща с Барби. Не знаех какво да кажа.

„Значи, какъв вид Барби си ти?“, попитах.

„Моля?“

„Ами, като слушам Дженифър, разбирам, че имало Ден-и-Нощ Барби, Барби от Магическите филми, Барби, която Дава подаръци, Тропическа Барби, Моята Първа Барби, и т. н.

„Аз съм тропическа“, каза тя. Аз съм тропическа – каза го така, както някой човек би казал аз съм католик или аз съм евреин. „Дойдох заедно с цял бански костюм, четка и волан, който може да се използва по много различни начини“, изписука Барби.

Наистина изписука. Оказа се, че писукането било дефект по рождение за Барби. Престорих се, че не го чувам.

Умълчахме се за около минута. Едно листо, по-голямо от Барби, падна от кленовото дърво над нас и аз го хванах точно преди да я удари. Почти очаквах тя да изписука. „Ти спаси живота ми. Твоя съм, завинаги.“ Вместо това тя каза със съвсем нормален тон, „Уау, голямо листо.“

Погледнах я. Очите на Барби бяха искрящо-сини, като океанът в хубав ден. Погледнах я и за миг забелязах, че тя има целия свят, космоса, нарисуван с грим над и под очите ѝ. Цяла галактика, облаци, звезди, слънце, морето, нарисувано върху лицето ѝ. Жълто, синьо, розово, плюс един милион сребърни искрици.

Седяхме и се гледахме един-друг, гледахме се и разговаряхме, а след това вече не говорехме, само се гледахме. Беше нещо от рода на стоп-и-старт, като всеки от двама ни постоянно казваше нещо неподходящо, казваше там нещо, а след това начаса съжаляваше, че го е казал.

Беше очевидно, че Барби не ми се доверява. Попитах я дали иска нещо за пиене.

„Диетична кола“, каза тя. А аз се почудих защо ли я попитах.

Отидох в къщата, на горния етаж, в тоалетната на родителите ми, отворих медицинското шкафче и взех няколко Валиума[162]. Веднага глътнах един. Осъзнах, че ако съм спокоен и хладнокръвен, тя ще разбере, че няма да ѝ причиня болка. Разчупих още един Валиум на милион малки парченца, пуснах няколко прашинки в диетичната кола на Барби и я разбърках, така че да се стопят. Осъзнах, че ако и двамата заедно успеем да бъдем спокойни и хладнокръвни, тя ще може да ми се довери още по-рано. Започвах да се влюбвам по начин, който нямаше нищо общо с любовта.

„Значи, каква е хавата с тебе и Кен?“, попитах я по-късно, когато се отпуснахме, след като тя беше изпила две диетични коли, а аз бях направил още една екскурзия до медицинското шкафче.

Тя се изкиска. „Ами, ние сме просто много добри приятели.“

„Не, кажи ми каква е хавата с него наистина. Можеш да ми кажеш. Искам да кажа, той ли е или не е той?“

„Тя ли е или ннне е тя“, каза Барби бавно и провлечено, сякаш беше толкова опиянена, че ако би имало апаратче за засичане на Валиум, тя би го стопила.

Съжалих, че съм ѝ забъркал трета кола. Искам да кажа, ако тя умреше от свръхдоза, Дженифър със сигурност щеше да каже на мама и татко.

„Той какво, да не е педал или нещо такова?“

Барби се изсмя и аз почти я зашлевих. Тя ме изгледа право в очите.

„Той си умира за мен“, каза тя. „Връщам се вечер вкъщи, а той стои и ме чака. Не носи бельо, разбираш ли. Искам да кажа, това не е чак толкова странно, защото той не притежава никакво бельо. Чух Дженифър да казва на приятелката си, че дори не произвеждат бельо за него. Както и да е, той винаги стои и чака, а аз, значи, Кен, ние сме само приятели, окей, това е всичко. Искам да кажа, дали си забелязвал, че той има само отлята пластмасова коса? Главата и косата му са едно и също парче. Не мога да излизам с тип като него. Освен това, не мисля, че той ще може …, ако разбираш какво искам да кажа. Кен не е онова, което се нарича особено надарен… Всичко, което има, е малка пластмасова издутинка, повече като пъпка, всъщност, и какво по дяволите се очаква да се свърши с това?“

Тя ми казваше неща, които не мислех, че трябва да чувам, и все пак се притисках до нея, сякаш, ако се приближах повече, тя би ми казала повече. Поемах всяка дума и я задържах за миг, запазвайки групи от думи в главата си, сякаш не разбирах английски. Тя продължи да бърбори, но аз не я слушах.

Слънцето залезе зад къщичката за игра, Барби потрепери, извини се и хукна зад ъгъла, за да повръща. Попитах я дали се чувства добре. Тя каза че е наред, само малко уморена, че може би е хванала грип или нещо такова. Дадох ѝ да дъвче парченце дъвка от друго парченце и я занесох вътре.

По пътя обратно към стаята на Дженифър направих нещо, което Барби почти не можа да ми прости. Направих нещо, което не само взриви момента, но и почти осуети възможността да имаме някакво общо бъдеще.

В коридора между стълбите и стаята на Дженифър напъхах главата на Барби в устата си, като лъв и звероукротител, като Орга[163] и Годзила.

Набутах цялата ѝ глава в устата си, а косата ѝ се разпиля на отделни нишки като коледни гирляндички и заседна в гърлото ми, почти ме задави. Усещах вкуса на пласт след пласт различни марки грим: Ревлон, Макс Фактор и Мейбелин. Затворих устата си около Барби и почувствах дъха ѝ в моя. Чувах я как крещи в гърлото ми. Зъбите ѝ, бели, с Перлени капчици[164], Пепсодент и цялото семейство Озмънд[165], захапаха езика и вътрешната страна на бузата ми, сякаш по случайност съм се ухапал сам. Затворих устата си около врата ѝ, и я подържах така провесена, с крака безсилно ритащи във въздуха пред лицето ми.

Преди да я извадя, лекичко стиснах със зъби вратлето ѝ, оставяйки белези, които Барби описа като следи от нападението върху нея, но които аз си представях като любовна огърлица в стил Ню Ейдж[166].

„Никога, още никога през живота си не съм била третирана с такова безкрайно неуважение“, каза тя, щом само я пуснах навън.

Лъжеше. Знаех, че Дженифър понякога върши различни неща с Барби. Не уточних, че веднъж бях видял Барби да виси от таванския вентилатор на Дженифър, описвайки наоколо големи кръгове, като някаква имитация на Супермен.

„Съжалявам, че те уплаших.“

„Уплаши ме!“, изписука тя.

Продължи да писука, в смесица от онова остро шипене, както когато изпускаш въздуха от балон, и пожарна аларма със слаби батерии. Докато тя си пищеше така, из главата ми започна да се върти фразата една глава в устата е по-добре от две в храстите[167]. Знаех, че е дошла отнякъде, започнала като нещо друго, но не можех да се сетя какво. Една глава в устата е по-добре от две в храстите, отново и отново, като кулминацията на някакъв мръсен виц.

„Уплаши ме. Уплаши ме. Уплаши ме!“ Барби писукаше все по- и по-силно, докато накрая отново привлече вниманието ми. „Случвало ли ти се е някога да бъдеш държан като затворник в тъмната кухина на нечие тяло?“

Поклатих глава. Това звучеше великолепно.

„Типично“, каза тя. „Толкова невероятно, типично мъжко.“

За миг се почувствах горд.

„Защо трябва да вършите неща, за които знаете, че не бива, че и по-лошо; вършите ги с искри в очите, сякаш ви доставя някакво странно удоволствие, което само някое друго момче може да разбере. Всичките сте еднакви“, каза тя. „Всичките сте Джек Никълсън.“

Отказах да я сложа обратно в стаята на Дженифър докато не ми прости, докато най-после разбра, че съм направил онова, което направих, с най-чисто чувство, без желание да ѝ пакостя.

Чух краката на Дженифър да тропат по стълбите. Времето ми свършваше.

„Знаеш, че наистина се интересувам от теб“, казах на Барби.

„Аз също“, каза тя, и за миг не бях сигурен дали иска да каже, че се интересува от самата себе си или от мен.

„Трябва да го направим отново“, казах аз. Тя кимна.

Наведох се, за да целуна Барби. Бих могъл да я повдигна до устните си, но по някакъв начин това ми се струваше неправилно. Наведох се да я целуна и първото нещо, до което стигнах, беше носът ѝ в устата ми. Чувствах се като бернардинско куче, което казва здравей.

Колкото и внимателен да се опитвах да бъда, все ближех лицето ѝ. Не че пъхах език в ухото или в гърлото ѝ, просто и буквално се опитвах да не я задуша. Целунах Барби с гръб към Кен, а след това се обърнах и я поставих на салфетчицата точно до него. Чувствах се изкушен да я пусна върху Кен, да я размажа отгоре му, но успях да се сдържа.

„Готино беше“, каза Барби. Чух Дженифър в коридора.

„До скоро“, казах аз.

Дженифър влезе в стаята и ме изгледа.

„Какво?“, казах аз.

„Това е моята стая“, каза тя.

„Имаше пчела в нея. Тъкмо я убих заради теб.“

„Пчела. Имам алергия към пчели. Мамо, мамо“, развика се тя. „Тук има пчела.“

„Мама не е вкъщи. А аз вече убих пчелата.“

„Но може да има и друга.“

„Ами повикай ме и аз ще я убия.“

„Но ако тя ме ужили, мога да умра.“ Свих рамене и си излязох. Чувствах как Барби ме наблюдава докато излизам.

Взех един Валиум около двадесет минути преди да я взема на следващия петък. По времето, когато влизах в стаята на Дженифър, вече всичко ставаше по-лесно.

„Хей“, казах аз, когато стигнах до шкафчето.

Тя беше там, на салфетката заедно с Кен; седяха гръб до гръб, подпирайки се един друг, с крака изпънати пред тях.

Кен не погледна към мен. Не ми пукаше.

„Готова ли си?“, попитах. Барби кимна. „Помислих си, че може би ще си жадна.“ Подадох ѝ диетичната кола, която ѝ бях направил.

Бях преценил, че Барби може да вземе по-малко от една осминка Валиум без да стане напълно куку. По принцип трябваше да ѝ давам прашинки от Валиум, тъй като нямаше как да отрежа толкова малко парченце.

Тя взе кóлата и я изпи право пред очите на Кен. Продължавах да го чакам да ми отправи един от ония аз-знам-какво-вие… погледи, от вида който баща ми ми отправя когато влиза в стаята ми без да чука, а аз подскачам три метра във въздуха.

Кен се държеше така, сякаш изобщо не знаеше, че съм тук. Мразех го.

„Днес няма да мога да се разхождам много дълго“, каза Барби. Аз кимнах. Беше ми ясно, че не е кой знае колко важно, тъй като и без това май я носех наоколо.

„Краката ми ме пребиват“, каза тя.

Аз си мислех за Кен.

„Нямаш ли други обувки?“

Моето семейство много си падаше по обувки. Каквото и да изглеждаше не наред, баща ми винаги предлагаше то да се оправи чрез носене на друг чифт обувки. Той смяташе, че обувките, също като гумите, трябва да се редуват.

„Не са обувките“, каза тя. „Пръстите на краката ми.“

„Да не си изпуснала нещо отгоре им?“ Валиумът ми нещо не функционираше. Не ми се удаваше да водя повърхностен разговор. Имах нужда от още един.

„Дженифър ги огриза.“

„Какво?“

„Тя ми гризе пръстите на краката.“

„Ти ѝ позволяваш да ти гризе краченцата?“

Не можех да разбера смисъла на онова, което тя ми казваше. Мислех си за това, че не умея да разговарям, че имам нужда от един или може би два допълнителни Валиума – жълти, съдържащи доза за възрастни, бонбониPez[168].

„Приятно ли ти е?“, попитах я.

„Тя буквално ги захапва, сякаш съм някаква пържола или не знам какво“, каза Барби. „Ще ми се просто да ги отхапе напълно и да се свърши с всичко това. Вече трае цяла вечност. Дъвче и дъвче, всъщност по-скоро ме гризе.“

„Ще я накарам да престане. Ще ѝ купя някаква дъвка, някакъв тютюн или нещо такова. Молив, който да си дъвче.“

„Моля те, не казвай нищо. Нямаше да ти кажа, ако не…“, каза Барби.

„Но тя ти причинява болка.“

„Това е само между Дженифър и мен.“

„И докъде ще стигне всичко това?“, попитах аз.

„До стъпалото, предполагам. Там има кост, и щом само разбере, че е отгризала меката част, тя ще престане.“

„И как ще вървиш?“

„Аз имам много дълги крака.“

Седнах на ръба на леглото на сестра си, с глава в ръце. Сестра ми огризваше краката на Барби, а Барби изглежда не даваше пет пари. Не ѝ се сърдеше и по някакъв начин аз я харесвах заради това. Харесваше ми факта как тя разбира, че всички ние си имаме малки скришни навици, които изглеждат достатъчно нормални за самите нас, но сме и достатъчно умни, за да не ги споменаваме на висок глас. Започнах да си представям колко ли неща биха могли да ми се разминат.

„Изнеси ме оттук“, каза Барби. Събух обувките ѝ. Разбира се, някой беше я гризал. Пръстите на левия ѝ крак висяха, а половината пръсти на десния бяха премахнати напълно. Имаше следи от зъби чак до глезените ѝ. „Хайде да не се занимаваме с това“, прошепна Барби.

Повдигнах я. Кен падна на гърба си и Барби ме накара да го изправя преди да излезем. „Това, че знаеш, че той има само пъпчица, не ти дава право да се отнасяш към него зле“, прошепна тя.

Оправих Кен и понесох Барби по коридора към моята стая. Повдигнах Барби над себе си, наведох глава назад и спуснах краката ѝ в устата си. Чувствах се като млад гълтач на ножове, който се упражнява за премиерата си. Спуснах ходилата и краката на Барби в устата си и след това започнах да ги смуча. Миришеха на Дженифър, на мръсно и на пластмаса. Смучех чуканчетата ѝ, и тя ми каза, че било приятно.

„Ти си по-приятен от накисване в топло“, каза Барби. Оставих я да почива на възглавницата ми и слязох долу да взема по едно питие и за двама ни.

Лежахме си на леглото ми, сгушени един във и вън от друг. Барби лежеше на възглавница до мен, а аз лежах на страната си, гледайки я. Тя говореше за мъже, а докато говореше, аз се опитвах да бъда всичко, което тя казваше. Казваше, че не обича мъже, които се страхуват от самите себе си. Опитах се да бъда смел, да изглеждам сърцат и сигурен в себе си. Държах главата си по определен начин и това изглежда функционираше. Тя каза, че не обича мъже, които се страхуват от женствеността, и аз се обърках.

„Мъжете винаги трябва да доказват колко мъжествени са“, каза Барби.

Помислих си за това как Дженифър се опитва да бъде момиче, да носи рокли, да си прави маникюр, да си слага грим, да носи сутиен, макар че нямаше да има нужда от него поне още петнадесет години.

„Ти се подиграваш на Кен, защото той си позволява да бъде всичко, което е. Той не крие нищо.“

„Той няма какво да крие“, казах аз. „Има кафява коса от лята пластмаса, и пъпка вместо патка.“

„Никога не трябваше да ти казвам за пъпката.“

Полегнах отново на леглото. Барби се претърколи, падна от възглавницата и се отпусна на гърдите ми. Тялото ѝ се простираше от гърдата до пъпа ми. Ръцете ѝ се притискаха към мен, гъделичкаха ме.

„Барби“, казах аз.

„А-ах.“

„Какво изпитваш към мен?“

Тя не каза нищо в продължение на минута. „Не се безпокой за това“, каза тя, и пъхна ръката си в ризата ми, в пространството между копчетата.

Пръстите ѝ бяха като крайчетата на клечки за зъби, извършващи някакво изтънчено древно мъчение, някакъв танц на момчешката смърт върху гърдите ми. Барби пълзеше отгоре ми като насекомо, което е минало през прекалено много отрова за мухи.

Под дрехите, под кожата си, аз започвах да откачам. Преди всичко, бях в плен на бельото си, тъй като нямаше как да се наглася по-удобно, без да предизвиквам ненужно внимание.

Заедно с Барби, уловена в ризата ми, аз бавно се претърколих, като в някакъв маньовър от скачването на космическа совалка. Претърколих се по очи, затискайки я под себе си. Подпрях се на леглото колкото се може по-бавно и дискретно – отначало, надявайки се, че това ще оправи нещата, а след това отново и отново, в плен на принципа за удоволствието/болката.

„Това водно легло ли е?“, попита Барби.

Ръката ми беше върху гърдите ѝ, само че това май не беше точно ръката ми, а по-скоро показалецът. Докоснах Барби и в отговор тя изпусна леко изпъшкване, нещо като писукане на обратно. Тя изписука наопаки, после спря, и аз се оказах заседнал, с ръка върху нея, мислейки за това как завинаги пресичам границата между имащите и нямащите, между добрите и лошите типове, между мъжете и животните, и не можех да направя абсолютно нищичко, за да се възпра.

Барби седеше върху слабините ми, краката ѝ прегънати зад нея в позиция, която не беше човешка.

В един момент трябваше да се освободя. Ако патката ми беше вече синя, то само защото се беше задушила. Извърших процедурата и Ричард изскокна навън като беглец от затвор за максимална сигурност.

„Никога не съм виждала нещо толкова голямо“, каза Барби. Беше изречението, за което си бях мечтал, но като се имат пред вид хората, с които Барби обикновено си имаше работа, тоест само момчето с пъпката, това не беше кой знае каква изненада.

Тя стоеше при основата на патката ми, голите ѝ крака заровени в срамното ми окосмяване. Бях почти толкова висок, колкото самата нея. Е добре, не чак толкова, но при всички случаи имаше сходство. Тя и Ричард дори имаха на лицата си едно и също леко изненадано изражение.

Тя беше върху ми и не можех да удържа желанието да проникна в нея. Преобърнах Барби и бях върху нея, без да ми пука, че може и да я убия. Ръцете ѝ се притискаха толкова силно срещу стомаха ми, че имах усещането, че извършва операция на апендикс.

Бях отгоре ѝ, опитвайки се да проникна между краката ѝ, почти я разполових на две. Но там нямаше нищо, нищо за шибане, освен малка тънка чертичка, която вероятно маркираше процепа на дупето ѝ.

Отърках тънката чертичка, задната страна на краката ѝ и мястото между краката ѝ. Обърнах гърба ѝ към мен, за да мога да действам без да я гледам в лицето.

Свърших, много бързо. Свърших навсякъде върху Барби – навсякъде върху нея и малко в косата ѝ. Свърших върху Барби и това беше най-ужасяващото нещо, което съм преживявал някога. Не остана по нея. Не залепва по пластмаса. Бях свършен. Държах в ръката си една покрита със сперма Барби, сякаш не знаех откъде се е пръкнала.

Барби каза, „Не спирай“, или може би просто си мисля, че го е казала, защото съм го чел някъде. Вече не знам. Не можех да я слушам. Не можех дори да я погледна. Избърсах се с един чорап, навлякох обратно дрехите си, после занесох Барби в банята.

На вечеря забелязах, че Дженифър гризе кожичките на ноктите си между отделните хапки макарони със сос от риба тон. Попитах я дали ѝ растат млечни зъби. Тя се закашля, а след това започна да се дави до смърт или с малко парченце нокът, или с парченце картофен чип от яденето, или може би дори с мъничко парче от крачетата на Барби, останало между зъбите ѝ. Майка ми я попита дали е добре.

„Глътнах нещо остро“, каза тя между спазми на кашлица, които бяха очевидно повлияни от уроците по театър, които беше взимала през лятото.

„Имаш ли някакъв проблем?“, попитах я аз.

„Остави сестра си на мира“, каза майка ми.

„Ако има въпроси за задаване, ще ги задаваме ние“, каза баща ми.

„Всичко наред ли е?“, попита майка ми Дженифър. Тя кимна. „Струва ми се, че ти трябват нови джинси“, каза майка ми. „Май не са ти останали много дрехи за игра.“

„Без да сменяме темата“, казах аз, опитвайки се да измисля начин да попреча на Дженифър да изяде Барби жива.

„Не нося панталони“, каза Дженифър. „Момчетата носят панталони.“

„Баба ти носи панталони“, каза баща ми.

„Тя не е момиче.“

Баща ми се усмихна. Той действително шибано се усмихна. Той е единственият човек, когото познавам, който е в състояние да се усмихва действително шибано.

„Не ѝ казвай това“, каза той, усмихвайки се.

„Не е смешно“, казах аз.

„Бабите и без това се навличат“, каза Дженифър. „Те нямат ципове. Трябва да имаш пенис, за да имаш цип.“

„Дженифър“, каза майка ми. „Достатъчно с това.“

Реших да купя на Барби подарък. Беше в оня странен момент, в който бих направил всичко за нея. Взех два автобуса и вървях повече от километър, докато стигна до Тойс-ар-ас[169].

Рафтовете за Барби бяха на пътеката i4C. Бях развалина. Представих си един милион Барбита и да трябва да ги имам всичките. Представих си как шибам някоя, след това я захвърлям, незабавно сграбчвам някоя свежа, оправям я, а след това я захвърлям в един все по-нарастващ куп в ъгъла на стаята ми. Безкрайна домакинска работа. Видях се, превърнат в роб на Барби. Запитах се колко ли тропически Барбита се произвеждат всяка година. Имах чувството, че ще припадна.

Имаше рафтове и рафтове с Кенове, Барбита и Скипъри[170]. Барби за Радост, Кен с Тайните на Бижутата, Рокер-Барби със „Страхотен рокерски кеф и истински танцови движения“. Забелязах Барби на Тайните Движения и се хванах, че гледам към нея внимателно, флиртувайки, питайки се дали краката ѝ могат да се разтварят. „Натиснете копчето и тя започва да се движи“, пишеше на кутията ѝ. Тя ми помаха докато го четях.

Единствената тропическа, която видях, беше един чернокож тропически Кен. Ако просто го погледнехте, не бихте разбрали, че е черен. Искам да кажа, той не беше черен по начина, по който всеки може да бъде черен. Черният тропически Кен имаше цвета на стафида – някаква стафида, която е била разточена и изгладена. Имаше къса афро-прическа, която изглеждаше така, сякаш на главата му е била изтървана и залепена перука, един вид защитен шлем. Попитах се дали черният Кен не е всъщност бял Кен, само че покрит с дебел пласт огладена стафидена пластмаса.

Подредих осем черни Кена в редица в началото на един от рафтовете. През найлоновото прозорче на кутията си той ми каза, че се надява да учи за зъболекар. Всичките осем черни Кена говореха едновременно. За щастие всичките казваха едно и също нещо по едно и също време. Казваха, че наистина харесвали зъби. Черният Кен се усмихна. Имаше същите бели, с Перлени капчици, Пепсодент, от семейство Озмънд, зъби – същите, каквито имаха Барби и белият Кен. Помислих си, че цялото семейство Мател сигурно се грижат много добре за себе си. Разбрах, че това може би са единствените останали в Америка хора, които действително мият зъбите си след всяко ядене, а освен това и преди да си легнат.

Не знаех какво да взема на Барби. Черният Кен каза, че трябвало да опитам с дрехи, може би кожено палто. Но аз исках нещо наистина специално. Представих си великолепен подарък, който би ни сближил някак повече.

Имаше тропически басейн и комплект с веранда, но реших, че това ще я накара да изпитва носталгия. Имаше и цял зимен отпуск, с къща във формата на буквата „А“, камина, сноу-мобил и шейна. Представих си как кани Кен на уикенд без мен. Комплектът за телевизионни новини в шест часа беше хубав, но поради писукането, бъдещето на Барби като телевизионна говорителка изглеждаше ограничено. Център за фитнес, кушетка с масичка за кафе, жакузи, игрален комплект-спалня. Накрая избрах рояла. Струваше 13 долара. Винаги бях си налагал да не харча повече от десет долара за когото и да било. Но този път размислих. По дяволите, човек не купува роял всеки ден.

„Опаковайте го, нали“, казах на касата.

От прозореца на стаята си можех да видя Дженифър в задния двор, облечена в поличката си на балерина и подскачаща където свърне. Беше страхотно опасно да се промъкна и да грабна Барби, но не можех да държа в шкафа си цял роял, без да кажа някому.

„Ти май наистина ме харесваш“, каза Барби, когато най-накрая беше разопаковала рояла.

Кимнах. Тя носеше ски-анцуг и ски. Беше краят на август и двадесет и пет градуса навън. Тя веднага седна и изсвири „Китайските пръчици“[171].

Погледнах към Дженифер. Тя бягаше надолу по дължината на цялата веранда, прескачайки перилата, а след това обратно, перчейки се като някой от ония червени летящи коне, които могат да се видят върху стари реклами на „Мобил“. Гледах я да го прави веднъж, после втори път, кракът ѝ се закачи в перилата и тя се пльосна здравата от другата страна. Миг по-късно се появи иззад ъгъла на къщата, куцайки, поличката ѝ опърпана и мръсна, розовите чорапогащи скъсани и на двете колена. Грабнах Барби от седалката на рояла и я отнесох на бегом в стаята на Дженифър.

„Само загрявах“, каза тя. „Всъщност мога да свиря по-добре от това, наистина.“

Чувах как Дженифър плаче докато се качва по стъпалата. „Дженифър идва“, казах. Сложих я обратно на шкафчето и забелязах, че Кен липсва.

„Къде е Кен?“, попитах бързо.

„Навън с Дженифър“, каза Барби.

Срещнах Дженифър на вратата ѝ. „Добре ли си?“, попитах. „Видях те как падна.“

„Защо не ме спря?“, попита тя.

„Да не паднеш?“

Тя кимна и ми посочи коленете си.

„Щом веднъж започнеш да падаш, никой не може да те спре.“ Забелязах, че Кен е подпъхнат под колана на поличката ѝ.

„Хващат те“, каза Дженифър.

Започнах да ѝ казвам, че е опасно да се подскача насам-натам с Кен, подпъхнат под колана ти, но човек не казва на някой, който вече плаче, че той е извършил нещо лошо.

Заведох я в банята и извадих кислородната вода. Бях специалист по първа помощ. Бях от онзи тип хора, които се разхождат наоколо, очаквайки някой да получи инфаркт, за да могат да изпробват техниката си на сърдечен масаж.

„Седни“, казах.

Дженифър седна на тоалетната без да спуска капака. Кен я бодеше отвсякъде, но вместо да го измъкне, тя се усукваше насам-натам, опитвайки се да намери удобна поза, сякаш не знаеше какво друго да направи. Взех го от нея. Тя ме гледаше сякаш правех операция или нещо такова.

„Той си е мой“, каза тя.

„Смъкни си чорапогащите“, казах аз.

„Не“, каза тя.

„Не стават за нищо“, казах. „Смъкни ги.“

Дженифър събу балетните си пантофки и събу чорапогащите си. Носеше старите ми Ъндърус[172] със супергерои по тях, Спайдърмен и Супермен, и Батмен – всичките надничащи изпод една мръсна, опърпана поличка. Реших да не казвам нищо, но изглеждаше страхотно смешно да видиш плосък чатал в момчешко бельо. Имах чувството, че не си дават труда да произвеждат бельо за Кен защото знаят, че ще изглежда прекалено тъпо върху него.

Налях кислородна вода върху окървавените ѝ колене. Дженифър изпищя в ухото ми. Наведе се и се разгледа, бутайки лилавите си пръсти в разкъсаната кожа; поличката ѝ се надигна и се отърка в лицето ѝ, драскайки го. Работех по коленете ѝ, отстранявайки малки камъчета и парченца трева от мястото.

Тя отново започна да плаче.

„Няма ти нищо“, казах аз. „Няма да умреш.“ Не ѝ пукаше. „Искаш ли нещо?“, попитах я, опитвайки се да бъда приятен.

„Барби“, каза тя.

Това беше първият път, в който докосвах Барби открито. Повдигнах я така, сякаш ми беше напълно непозната и я подадох на Дженифър, която я сграбчи за косата. Взех да ѝ казвам да пусне, но не можах. Барби погледна към мен и аз свих рамене. Слязох долу и направих на Дженифър една от моите специални диетични коли.

„Изпий това“, казах ѝ, докато ѝ я подавах. Тя изпи четири гигантски глътки и аз начаса съжалих, че съм използвал цял Валиум.

„Защо не дадеш малко на твоята Барби“, казах аз. „Сигурен съм, че тя също е жадна.“

Барби ми помаха и си помислих, че бих могъл да я убия на място, първо защото го направи пред Дженифър, и второ, защото си нямаше хабер защо по дяволите маха.

Отидох в стаята си и скрих пианото. Разбрах, че докато го държа в оригиналната му кутия, съм в безопасност. Ако някой го намереше, щях да кажа, че е подарък за Дженифър.

В събота Кен и Барби бяха с разменени глави. Отидох да взема Барби, а там отгоре на шкафчето бяха Барби и Кен, един вид. Главата на Барби беше върху тялото на Кен, а главата на Кен – върху Барби. Отначало си помислих, че ми се привижда.

„Хей“, каза главата на Барби.

Не можах да отговоря. Тя беше на тялото на Кен и гледаше към Кен по съвсем нов начин.

Повдигнах Кен/главата на Барби и незабавно главата ѝ се отърколи. Отърколи се през целия шкаф, през бялата салфетка, покрай колекцията на Дженифър от керамични котки, и бум, падна на пода. Видях главата на Барби да се търкаля и да се кани да падне, после да пада, но не можех да направя нищо, за да я спра. Бях замръзнал, парализиран с обезглавеното тяло на Кен в лявата ми ръка.

Главата на Барби беше на пода, косата ѝ разпиляна под нея като ангелски криле в снега, и аз очаквах да видя кръв, голяма, изобилна локва кръв, или поне мъничко, излизаща от ухото, от носа, от устата ѝ. Гледах към главата ѝ на пода и не виждах нищо друго освен Барби с очи като космоса, гледащи към мен. Мислех, че е мъртва.

„Боже, как болеше“, каза тя. „А още преди това вече имах главоболие от тези обеци.“

От ушите на Барби стърчаха мънички червени обеци-точици.

„Минават през цялата ми глава, нали разбираш. Предполагам, че човек първо трябва да свикне с това“, каза Барби.

Забелязах, че игленикът на майка ми лежи върху шкафчето, редом с другата Барби/Кен, тялото на Барби, главата на Кен. Игленикът беше пълен със стотици топлийки, топлийки с плоски сребърни главички и топлийки с червени, жълти и сини топчета-главички.

„В главата ти има топлийки“, казах към главата на Барби на пода.

„Това какво, комплимент ли е?“

Започвах да я мразя. Бях пределно ясен, а тя не ме разбираше.

Погледнах към Кен. Беше в лявата ми ръка, юмрукът ми около кръста му. Погледнах към него и осъзнах, че палецът ми е върху пъпката му. Палецът ми беше притиснат към слабините на Кен и щом само го забелязах, аз автоматично се надървих, по начина, по който не знаеш, че се дървиш, изведнъж то просто е тук. Започнах да търкам пъпката на Кен и да гледам към палеца си, сякаш това беше голямоекранна проекция на някакъв порно-филм.

„Какво правиш?“, каза главата на Барби. „Повдигни ме. Помогни ми.“ Аз търках пъпката/издутинката на Кен с пръст, вътре в банския му костюм. Седях по средата на стаята на сестра ми, със смъкнати панталони.

„Няма ли да ми помогнеш?“, продължаваше да пита Барби. „Няма ли да ми помогнеш?“

В мига преди да свърша, поставих дупката на главата на Кен пред себе си. Държах Кен обърнат надолу над патката си и свърших вътре в Кен по начин, по който никога не бих могъл да го направя в Барби.

Свърших в тялото на Кен и щом само го бях направил, ми се прииска да го направя отново. Исках да изпълня Кен и да поставя главата му обратно, като шишенце от парфюм. Исках Кен да бъде съдината на моите тайни запаси. Свърших в Кен и тогава се сетих, че той не е мой. Не ми принадлежеше. Занесох го в банята и го накиснах в топла вода и препарат за миене. Изтърках вътрешността му с четката за зъби на Дженифър и го оставих на мира в чиста вода за плакнене.

„Няма ли да ми помогнеш, няма ли?“, продължаваше да пита Барби.

Започнах да си мисля, че е получила мозъчно увреждане от произшествието. Вдигнах главата ѝ от пода.

„Защо се забави толкова дълго?“ попита тя.

„Трябваше да се погрижа за Кен.“

„Той наред ли е?“

„Ще се оправи. Кисне се в банята.“ Държах главата на Барби в ръката си.

„Какво ще правиш?“

„Какво искаш да кажеш?“, казах аз.

Дали моят малък инцидент, моят миг с Кен, означаваше, че точно тук и сега трябваше да се вземе някакво решение относно бъдещето ми като примамка за обратните?

„Днес следобед. Къде ще отидем? Какво ще правим? Липсваш ми когато не те виждам“, каза Барби.

„Виждаш ме всеки ден“, казах аз.

„Всъщност не те виждам. Седя отгоре на шкафчето и ако минеш покрай мен, те виждам. Вземи ме в стаята си.“

„Трябва да донеса обратно тялото на Кен.“

Отидох в банята, изплакнах Кен, изсуших го със сешоара на майка ми, след това отново си поиграх с него. Това беше нещо за момчета, ние бяхме момчета заедно. Помислих си, че по някое време може и да станем гъсти, мога да го изведа навън вместо Барби.

„Всяко нещо ти отнема толкова дълго време“, каза Барби когато отново се върнах в стаята.

Сложих Кен обратно на шкафчето, вдигнах тялото на Барби, цапнах настрана главата на Кен и плеснах главата на Барби обратно върху собствения ѝ гаден врат.

„Не искам да се карам с теб“, каза Барби докато я носех в стаята си. „Нямаме достатъчно време заедно, за да се караме. Шибай ме“, каза тя.

Нямах желание. Мислех си, че искам да шибам Кен и че Кен е момче. Мислех си за Барби и че Барби е момиче. Мислех си за Дженифър, за смяната на главите на Барби и Кен, за отгризването на пръстите на Барби, обесването на Барби на вентилатора на тавана и кой знае още за какво.

„Шибай ме“, каза Барби отново.

Разкъсах дрехите ѝ. Между краката на Барби Дженифър беше нарисувала окосмяване, само че обратно. Беше го нарисувала с главата надолу, така че изглеждаше като фонтан, избликващ нагоре и навън в големи, широки арки. Изплюх се директно върху Барби и с палеца и показалеца си затърках мастилените линии, докато ги изтрих. Барби изпъшка.

„Защо ѝ позволяваш да върши това с теб?“

„Дженифър ме притежава“, изпъшка Барби.

Дженифър ме притежава, каза тя, така лесно и с такова удоволствие. Абсолютно изревнувах. Очевидно това беше една от ония връзки, които могат да съществуват единствено между жени. Дженифър можеше да я притежава, защото нямаше значение, че Дженифър я притежава. Дженифър не искаше Барби, тя я имаше.

„Перфектна си“, казах.

„Започвам да дебелея“, каза Барби.

Барби пълзеше навсякъде по мен и аз се питах дали Дженифър знае, че тя е нимфоманка. Питах се дали Дженифър знае какво е „нимфоманка“.

„Нямаш работа с малки момичета“, казах аз.

Барби ме игнорира.

По гърдите и стомаха на Барби имаше драскотини. Тя не каза нищо за тях и отначало се преструвах, че не забелязвам. Докато я докосвах можех да почувствам, че са дълбоки, като прорези. Ръбовете им бяха груби; пръстите ми се закачаха по тях и не можех да не се чудя.

„Дженифър?“, казах аз, масажирайки прорезите с езика си, сякаш езикът ми, като шкурка, ще ги изличи. Барби кимна.

Всъщност аз си помислих да използвам шкурка, но не знаех как бих могъл да го обясня на Барби: трябва да стоиш мирна и да ме оставиш да те търкам наистина здравата с това нещо, което е като тривка, потопена в цимент. Помислих си, че дори може да ѝ хареса, ако го направя като нещо садо-мазо и първо я заключа в белезници.

Прокарвах езика си напред-назад по прорезите, напред-назад по думите „copyright 1966 Mattel Inc., Malaysia“, татуирани на гърба ѝ. Близането на татуировката я подлуди. Тя каза, че било нещо като изключително чувствителната тъкан на белег.

Барби се притисна силно до мен, чувствах как прорезите ѝ се търкат по кожата ми. Мислех си, че Дженифър може и да убие Барби. Без да го разбира, тя просто би могла да прекрачи границата и аз се питах дали Барби би разбрала какво се случва или дали би се опитала да я възпре.

Шибахме се. Така му виках, шибане. В началото Барби каза, че мрази думата, което ме накара да се кефя още повече. Тя го мразеше, защото бил толкова силен и твърд, и каза, че не сме се шибали, а сме правели любов. Казах ѝ, че сигурно се шегува.

„Шибай ме“, каза тя в онзи следобед и аз си знаех, че краят наближава. „Шибай ме“, каза тя. Не ми харесваше звученето на думата.

В петък, когато отидох в стаята на Дженифър, във въздуха се усещаше нещо. Миришеше като в научна лаборатория, като огън, като пропаднал експеримент.

Барби носеше жълта вечерна рокля без презрамки. Косата ѝ беше заплетена във висок кок, по-скоро един вид сватбена торта, отколкото нещо измислено от Бети Крокър[173]. Изглеждаше така, сякаш над главата ѝ се въртяха в кръг пластове и пластове блестящи гирляндички. В ушите ѝ се виждаха жълти карфици, тя носеше златни шибай-ме обувки, подхождащи към колана около кръста ѝ. За миг си помислих за колана и си представих как я овързвам, но още повече от това как ще овържа ръцете и краката ѝ, си мислех как бих омотал колана около лицето ѝ, как бих го овързал около устата ѝ.

Погледнах към Барби и видях нещо тъмно и дебело, като белег, да се подава над ръба на роклята ѝ. Сграбчих я и дръпнах предницата на роклята надолу.

„Ей, момче“, каза Барби. „Няма ли даже едно здравей да получа?“

Гърдите на Барби бяха отрязани с нож. Имаше стотици белези от острие, което сигурно е имало пет реда зъби, като челюстите на акула. И сякаш това не беше достатъчно, тя беше разтопена от огън. Сини и жълти пламъци са били притискани до нея и държани така, докато се е разтопила и по някое време превърнала в самия огън, който я изгарял. И всичко това беше някак омесено с главата на молив, с върха на молив, и оставено да изстине. Стопената плът на Барби беше оставена да изстине, черна и розова пластмаса смесени една с друга, в кратера, който Дженифър беше издълбала от гърдите ѝ.

Изследвах я подробно като учен, като патолог, като шибан специалист по аутопсии. Изследвах изгарянията, издълбаната област, сякаш ако гледах отблизо бих открил нещо, някакво обяснение, някакъв изход.

В устата ми се появи отвратителен вкус, сякаш бях смукал батерия. Надигна се, после се уталожи в стомаха ми, оставяйки устата ми изпълнена с горчивия металически вкус на кисела слюнка. Разкашлях се и се изплюх върху ръкава на ризата си, после навих ръкава нагоре, за да прикрия мокрото място.

С показалеца си докоснах ръба на изгарянията толкова леко, колкото можех. Кръглият ръб на белега ѝ се отчупи под пръста ми. Едва не я изтървах.

„Това е просто смаляване“, каза Барби. „Дженифър и аз сме квит сега.“

Барби се усмихваше. Имаше на лицето си същото изражение, както когато я бях видял за пръв път и се бях влюбил. Имаше същото изражение както винаги и аз не можех да го понасям. Усмихваше се – и беше изгорена. Усмихваше се – и беше потрошена. Дръпнах роклята ѝ обратно нагоре, над белега. Поставих я внимателно върху салфетката върху шкафчето и тръгнах да си отивам.

„Ей“, каза Барби. „Няма ли да си играем?“

Източник

Ейми М. Хоумс (лит. псевдоним: А. М. Хоумс) е американска писателка. Тя е най-известна със силно противоречивите си и необичайни романи и разкази, най-вече с „Краят на Алиса“ (1996).

Коментари (9)

- 30-10-2011|Златко

Ето това вече е РАЗКАЗ. Ще съжалявам силно, ако някой се почувства омерзен и погнусен от тази история, защото в нея наистина се осветяват силно болезнени и срамни ъгълчета от душата човешка, но в замяна на това пък, каква сила, Боже!

Каква сила!

- 01-11-2011|павел ангелов

приказка за застаряващи ергени..

- 04-11-2011|M. M – Страхотно!

Страхотен разказ… Просто покъртителен. Браво!

- 27-11-2011|веселин дръндаров

И Зл. Енев рече: „Ето това е вече разказ.“ Така че, внимавайте какво пишете, защото този сайт е нещо като контролиран вот.

- 27-11-2011|Златко

Добро определение, наистина, защото този сайт (списание) очевидно прилича много повече (примерно) на фирмата Епъл, отколкото на Белия дом. В смисъл, че единственото нещо, което се цени, очаква и допуска тук, е качеството, а не количеството. И че какво точно е „качество“ се определя по принцип от един човек, с всички произтичащи от това последици. Без съмнение това не е демокрация – и всички, които биха желали по тази причина да го напуснат, са добре дошли. Допускат се, за разлика от Епъл, известни количества мърморене, но ползата от тях е подложена на дълбоко съмнение, така че по принцип те се игнорират. Мърморковците, поне тук, биват най-приятелски посъветвани да си потърсят работа в политиката. А инак, както казал Стив Джобс, когато го попитали защо не се интересува от проучванията на предпочитанията на клиентите си: „защото те не са в бизнеса да знаят от какво точно се нуждаят.“ Кратко и ясно. Казано с пълното съзнание, че от това произтичат последици, които не подлежат на коригиране. Човек не може да стане обществен герой с такава позиция – освен ако умре своевременно, както го направи добрият Стив. Така че, както вече казвам неведнъж: всекиму – своето.

- 29-11-2011|no comment

Последното го пише над вратата на Бухенвалд. Трябва ли да си правим някакви изводи?

- 29-11-2011|Златко

Последното е многовековна немска (всъщност латинска) поговорка, която нацистите са интерпретирали по своему, коментски. Говори ми за неща, които са по-близо до теб, ако обичаш.

- 30-11-2011|no comment

Нещата, които са съвсем близо до мен като оценката на читателите най-горе, говорят за тотално разминаване между претенция и резултат. За съжаление това не се отнася само за горния текст и авторката му. Но какво да се прави. Jedem das Seine, нали така?

Много добре знам предисторията и интерпретациите на горния принцип, но препратката към KZ, а оттам и към крайностите на онази идеология, не беше случайна. Впрочем много от коментиращите тук са наясно какво имам предвид.

- 30-11-2011|Златко

Коментски, има един такъв човек, Бъртранд Ръсел се казва, който бил казал, че ако истината се определяше от мнението на мнозинството, то единствената истина на тоя свят щеше да бъде онази на мравките. А ти, ако имаше в главата си и малко ум, а не само ината, който ми демонстрираш отдавна, щеше вече да си забелязал, че опитите на хората, коментиращи тук, да ме занимават със себе си, а не с нещата, за които се говори по текстовете, не водят до нищо добро.

Хайде със здраве!

АМАРКОРД, или СПОМНЯМ СИ

Автор: Анжел Вагенщайн

Та ставаше дума за моята лоша памет[174]. Винаги съм се възхищавал, но с известна доза скептицизъм, на онези мои познати, които са в състояние да ти кажат: „Помниш ли, когато бяхме гимназисти, веднъж дойдох у вас, беше средата на март… да, да – беше някъде към 17 или 18 март 41-ва, привечер.“, и прочее. В такива случаи, признавам, с лицемерно дълбокомислие убедено кимвам в знак на съгласие, въпреки че нищо подобно не помня.

Лошата памет за цифри, имена и дати е ужасен вроден дефект, нещо като бенка на носа или заешка устна, и не знам дали не е лекомислена авантюра от моя страна опитът да пиша за неща, отдалечени отвъд хоризонта на оцелелите ми спомени. Защото не е спирал да ме учудва следователят от криминалните романи, който разпитва заподозрения в убийство: „Къде бяхте на 12 юли миналата година между 10 и 10 и половина часа преди обед?“. Ако не дай си боже зададат подобен въпрос на мен, направо и без всякакви увъртания ще призная, че убиецът на съдията съм аз!

Случвало се е да забравя името на филмова звезда от юношеските години, когато сме висели пред кварталните кина в очакване лъвът на „Метро“ сънно да се прозине. Омайвал ме е този екранен герой, мечтал съм да бъда като него – великодушен, остроумен и храбър, а той, неблагодарникът, изведнъж безпричинно ме изоставя! Отчаян и в пълна безпомощност да си спомня как се казваше моят далечен филмов идеал, се заемам да варя любимата си унгарска рибена супа халасле, и ето че важният господин, без да съм го търсил, внезапно изскача от врящата тенджера. И малко обидено ми казва: „Как можа да си го помислиш! Не съм те изоставил бе, мой човек, не съм такъв. Тук съм си, само за малко се отбих зад ъгъла на паметта ти, колкото да пусна една вода!“.

Поради тази причина изпитвам например особено притеснение, когато разяснявам на тарикатите, изхитрили се да не се раждат в страшните години на всемирната драма, наречена Втора световна война, че Гудериан и Баграмян не са футболисти от спортен клуб „Арарат“, а маршали, командвали смъртно враждуващи една с друга армии. Запомнил съм и вълнението, с което следяхме оскъдните сведения за развоя на титаничната битка, но ако ме попиташ за подробности, не помня точните дати и географските наименования на местата, където зашеметяващ брой войски от всички съюзени армии драматично са се сблъскали с нацизма в решаващия исторически ендшпил, с предизвестен шах и мат в три хода.

Самия ендшпил, общо взето, съм запомнил, защото взех скромно участие в качеството си на една от ония незначителни пешки, които големите играчи охотно жертват, за да получат тактическо преимущество. Във всеки случай усвоих правилото, че на оня гамбит битият – бит, а… и така нататък. Но за други подробности от онова време, моля те, не ме питай, защото непременно ще объркам конците.

За утешение и като проява на добра воля Природата е компенсирала този мой генетичен недостатък с изострен спомен за детайла, за напълно забравена от паметливите ми съвременници дреболия или нюанс, подобен на оная едва загатната усмивка на Мона Лиза, без която портретът ѝ би останал без душа. Та искам да кажа, че запаметявам по-скоро душата, или, да речем – усмивката на събитието, отколкото точното му разположение по време и място или фамилните имена на участниците в него.

Мога да ти разкажа сто анекдотични случки с някой отдавна изчезнал от живота ми филмов актьор, с когото сме изпили по време на снимки три бурета вино, но на когото съм забравил не само името, но и второстепенната роля, която изпълняваше в някакъв си филм по мой сценарий, не помня кой.

Уви, не съм водил и дневник, в който да направя съответната справка и да опресня спомените си. Прекланям се пред упоритостта на мои познати, които пространно и със самочувствието на Чаплин или принцеса Даяна описват най-подробно ден след ден битието си в дневници, сякаш някой някога ще се интересува от това, че миналата сряда са срещнали леля си в трамвай номер девет. Обяснението, което винаги съм давал, когато са ме питали дали си водя дневник, е, че не вярвам в искреността на оня, който споделя върху хартия съкровените си тайни с наивната, но смътно осъзнавана самозаблуда, че никой друг няма да ги чете. В такъв случай, тъй ми се струва, той неволно се описва такъв, какъвто би искал да изглежда в очите на далечния свой потомък, който ще разгръща пожълтелите страници на една уж случайно забравена на тавана тетрадка.

Други с основание не разчитат на потомците си, а периодично и за своя сметка издават логичното продължение на всеки дневник – книжката с мемоари, под вълнуващи заглавия от рода на „Време за равносметка“ или „С вяра и плам в гърдите“. После ги даряват с трогателни посвещения срещу още по-трогателни отзиви на роднини и приятели, които на промоцията превъзнасят автора, най-често преди да са прочели творбата му.

Не искам да засягам никого, но наистина не разбирам защо авторите на подобни книжлета, които получавам по пощата през ден, си мислят, че горещо искам да узная подробности от… е, да речем, от оная паметна среща с лелята в трамвай номер девет!

Разбира се, не искам да бъда краен в преценките си за дневниците, защото не всички и всякакви дневници са еднакво значими. Например историческата ни наука би заеквала пред някои спорни казуси като слаб ученик пред черната дъска, ако не беше се докопала до дневника на някогашния ни министър-председател Богдан Филов. Та той с добросъвестността на учен археолог, какъвто е бил, преди да изостави тракийските гробници, за да си окървави съвестта с масовите гробове на избити антифашисти и депортирани евреи, ни остави уникални данни за времето и умонастроенията на Ц, както той в дневника си означава цар Борис III.

Или дневничето на Левски, което е по-скоро счетоводно-отчетен документ за похарчени средства на ползу Родину, с кратки закодирани бележки. Толкова закодирани, че повече от столетие разгадаваме трагичния смисъл на страховитото „Народе????“.

Не, не – имам предвид подробните и често пъти нелишени от суета описания на трепетни събития от личния живот, които не интересуват никого и едва ли са автентичен и неоспорим документ за времето. Това е един солиден мой аргумент срещу дневниците и мемоарите, който буди у околните разбиране и уважение към трезвите ми размишления на тази тема. И ти, приятелю, би се отнесъл с уважение, ако можеше да чуеш с каква убедителност защитавам тезата си. Но не бързай! Защото истината, трябва да го призная, е съвсем друга: просто ме е мързяло да се занимавам с подобна дейност, щом съм могъл да си губя времето по по-приятен начин. А не познавам освен себе си друг, способен да аргументира мързела си тъй убедително, че в доста писания на лековерни млади журналистки минавам за работохолик.

Към горните самопризнания прибавям хаоса в моя работен кабинет и пълната липса на що-годе подреден архив, при който, за да намеря определен документ, трябва да се престоря, че търся нещо съвсем друго. Защото винаги попадам на онова, за което напразно съм тършувал и разравял папки миналия месец, но днес вече не ми е нужно.

Не се гордея с подобно немарливо отношение към собственото си минало, защото сега, ако ме попиташ през коя година е била премиерата на еди-кой си филм, заснет по мой сценарий, трябва да разгърна за справка кинематографската енциклопедия. Но, от друга страна, пък тя съхранява сухи дати, заглавия на филми и имена на създателите им, но не е в течение на сума ти важни и любопитни неща за тях. Нещо като ботанически алманах, където ще намериш латинското наименование на казанлъшката роза и подробни данни за цъфтежа и стопанското ѝ значение, но по никакъв начин няма да се докоснеш до нейната мистерия, закодирана с езика на ароматите. Ароматът на нещата, да – защото учените твърдят, че обонянието ни като вид памет е унаследено от времето, ако си спомняш, когато сме висели по клоните на дърветата, и че у човека най-дълбок и най-траен е споменът за миризмите.

Мирисът, скритият аромат на явленията! Като, да речем, на изумителното явление кино, някогашният му мирис на целулоид, грим и ацетоново лепило, прашният мирис на декори и костюми, лошият мирис на цензурата, сладникавият парфюмен мирис на суетата.

Това, приятелю, беше между другото – по-късно ще научиш и някои подробности – кога забавни, кога не толкоз. Но засега ще ти кажа само, че въпреки всичко това бе пример на всеотдайност и осъзнаване на киното не само като занаят, а и като служене и мисия – един звезден миг в живота ни, прашинка от Големия взрив, произлязъл някога в едно парижко заведение, когато върху бялата покривка за маса с петно от разлято кафе бе прожектирано излизането на работниците от една фабрика и пристигането на един влак. Уж дреболия, но тогава, в далечната 1895-а, така се зароди една имагинерна нова вселена от образи, звуци и лудост, защото, какво е той, екранът – все едно дали с петна от кафе, кръв или загубени илюзии, ако не една от парадоксалните форми на друг, абстрактен и съществуващ в друго, паралелно измерение извънземен живот? За прашинки от този живот и за други събития от историческа важност ще узнаеш по-късно, ако благоразумното пилеене на свободното време не те накара да туриш употребено трамвайно билетче между страниците на тази книга и никога повече да не я разгърнеш.

***

И знай: нямам и далечно намерение да се оправдавам пред теб за това, че съм бил послушен син на своето време. Предпочитам още отсега да ти дам изпреварващ отговор на известния от вицовете въпрос, в случай че и ти имаш намерение по-късно да ми го зададеш: „Имали ли сте колебания при провеждане на партийната линия?“. Помниш отговора, който е напълно приложим и към мен, за да не се връщаме повече на темата: „Колебах се заедно с партийната линия“. А паралелната с нея в математиката се нарича „права“. Ние пък, незапознати с евклидовите геометрични тайнства, я наричахме единствено правилна – дори когато беше изкривена до неузнаваемост. Точка по въпроса и това е положението, непознати братко мой!

И още нещо: ако помниш, на смразяващото обвинение на следователя от КГБ „Гражданино, защо в анкетния лист излъгахте, че нямате роднини в чужбина? Ние установихме, че имате брат в Израел!“, бедният Арон Вайнберг от Витебск отвърнал: „Извинявам се, уважаеми другари, но не съм лъгал, защото брат ми си е у дома. В чужбина съм аз“.

Не, няма да попълвам до последно всички графи от личното си досие, защото то никога не е интересувало никого, освен разните му там кадрови отдели и един велик полковник от Шесто, за когото може би ще ти докладвам по-късно. Иначе официално декларирам и съм готов да се закълна, положил ръка върху Светото писание или, ако предпочиташ – върху „Капиталът“, че нямам брат в Израел, нито сестра на служба в КГБ, не съм бил сътрудник на Мосад, Щази или ЦРУ! Но принуден съм от морални съображения изповедално и чистосърдечно да призная пред грядущите поколения, че винаги с голяма жертвоготовност съм сътрудничил на приятелите си при изпиването на хонорарите им, като съм разчитал на разбиране от тяхна страна и насрещни услуги при изпиването на моите.

Който пък иска да узнае дали например съм бил внедрен агент на българската Държавна сигурност, явочник, информатор или нещо подобно – тема, вълнуваща видиотеното ни общество дори повече от дилемата дали Памела Андерсън има силиконови гърди, нека се обърне към специализираната държавна комисия по досиетата. Защото няма аз да ѝ върша работата, заради която там получават заплати за преливане от пусто в празно, с премиални за почистване на ланшния сняг.

Моля те и за великодушна прошка, ако повествованието ми невинаги ще следва една хронологична последователност, естествения календарен ход на събитията, и че например смъртта на някого няма да предхожда спомена за неговото раждане. Или за яснота – шокът от изпадналата в будна кома българска национална кинематография, който поражда носталгични спомени и преоценки за дните на нейното вдъхновено зачатие.

Това беше само пример, за да ти стане ясно, че не подредбата на събитията по тяхната периодика, а асоциацията е най-действеният ми суфльор или, да речем, патерица на паметта. Нещо като оня герой от прастария виц, който в обществената тоалетна в даден момент пита съседа си по местодействие: „Апропо, какво прави сестра ти?“. Та опитвам се да кажа, че сложни и неведоми са пътищата на асоциативната памет.

Откъсъст се публикува със съгласие на издателите.

Анжел Раймонд Вагенщайн е български кинорежисьор и писател. Участник в Съпротивителното движение по време на Втората световна война. Член на бойна група, партизанин.

Коментари (32)

- 02-11-2011|павел ангелов

Сладко и приятно разказва Анжел историите си и качествата си на своя характер, но кой знае защо, у мен остава едно подозрение че не от липса на добра памет той пропуска деянията си непосредсвено след преврата на 9-ти септември. А те не са много за разкриване. Верно е, че нямам достоверни свидетели за горното, но ако поровя малко, ще ги открия. И по този начин се появява дилемата: кое качество е по-важно за личноста-таланта или морала? И ако си грешил фатално в миналото си не си ли опетнил завинаги таланта си? Но не е само той…

- 03-11-2011|Златко Ангелов

Може ли да има по-самовлюбен човек от този, който заявява за другите „Не искам да засягам никого, но наистина не разбирам защо авторите на подобни книжлета, които получавам по пощата през ден, си мислят, че горещо искам да узная подробности от… е, да речем, от оная паметна среща с лелята в трамвай номер девет!“, а самият той прави точно това в цяла една книга—видно от публикувания откъс. Аз лично не се интересувам от живота на Анжел Вагенщайн, защото той с нищо не ме издига над суетата на неговата собствена личност.

- 03-11-2011|Една българка

Когато както ни изнася, а сега и да му четем книгата, и от това ще спечели…Няма разкаяние, няма срам…Само високомерие…

- 03-11-2011|Златко

За да изчистя тази история от самото начало: познавам Анжел Вагенщайн (бегло), симпатичен ми е и публикувам текста му с удоволствие. А инак, всеки е свободен да харесва или не, в това спор не може да има.

- 06-11-2011|Олимпиакос – „Антифашист“-комуноид

„Участник в Съпротивителното движение по време на Втората световна война. Член на бойна група, партизанин.“ Колко хубаво звучи! Но няма ли да бъде по-честно да се каже: шумкарин, терорист, убиец, член на най-опасната за българската нация агентура на СССР БКП/БСП? И още: нагъл неблагодарник, отправил хули срещу българите, че „не били спасили всички евреи“ от хитлеристките концлагери.

Беглите познанства крият рискове.

- 06-11-2011|Златко – re: „Антифашист“-комуноид
Олимпиакос писа:

Нагъл неблагодарник, отправил хули срещу българите, че „не били спасили всички евреи“ от хитлеристките концлагери.

Беглите познанства крият рискове.

Умната, да не се наложи да се ритаме през кокалчетата. ВСИЧКИ в България, а не само Анжел Вагенщайн, знаят, че евреите от окупираните тогава Македония и Беломорска Тракия са изпратени в концлагерите. Тъй че, да се маскира под формата на „въпрос на вкус“ очевидно изкривяване на исторически факти, тук няма как да мине.

Обадете ми се още веднъж, та да престана да се колебая какво да правя с пяната, която ми пращате тук.

- 06-11-2011|Златко

И, за да има малко яснота, ето тук един материал, в който има повече информация:

„Светът трябва да чуе за спасяването на 50 000 български евреи по времето на холокоста“, това каза американецът Ед Гъфни, продуцент и режисьор на филма „Празните товарни вагони“. Неговата световна премиера бе в понеделник вечерта в столичния хотел „Хилтън“. Десет години трябват на Гъфни, за да реализира една от мечтите на живота си. Един от операторите на филма е Александър Лазаров.

На премиерата от Калифорния дойде и един от героите на лентата Раби Хаим Асса (78 г.), преживял трагедията от 1943 г. в Бургас, който е единственият жив български равин в света. Редом до него седяха и други герои на 90-минутния филм на Гъфни – 91-годишният полковник Йосиф Мейер Илел (преживял случилото се от Пловдив) и Вивиана Асса, роднина на равина.

Докато събира документи и разкази на очевидци, Ед Гъфни разбира и за една от „мръсните тайни“ в българската история.

Това е унищожаването на 11 393 евреи от окупираните тогава от България територии в Македония и Беломорска Тракия. Във филма са потресаващите истории на оцелелите – „на онези след предателството и на онези след героизма“. За зрителя не е леко да слуша разказите на малцината останали живи евреи от Битоля и Кавала за трагичните събития.

Не може да си равнодушен след въпроса на Саби Тчимино (историк от Кавала): „Хей, българино, защо направи това? Човешко ли е да помогнеш за убийството на повече от 11 000 евреи?“ Запазени са кадри с натъпкването на хиляди хора във влакове, които отиват само до една гара – концлагера „Треблинка“ в Полша. И на чиито вагони ясно личи надписът БДЖ.

Контрапункт на тези кадри е втората част на филма – за масовото спасяване на 48 000 български евреи. „Защо светът да знае за члена на нацистката партия Шиндлер, спасил 1400 души, а да не знае за хуманизма на българите?“, попита Ед Гъфни. Потресаваща е историята на Хаим Асса, която той разказа пред „Труд“. Неговият баща Аврам бил председател на еврейската общност в Бургас и в ръцете му попаднала телеграмата, в която е наредено кога да започне депортацията на хиляди евреи. Асса-старши задействал всичките си контакти, които имал с хора от властта, за да спре намеренията на правителството (цялата история на равина очаквайте следващите дни).

Следват кадри, които показват героичното лице на българския народ, на неговите църковни водачи, видни общественици и политици. „Този филм дава възможност да се види цялата шизофрения на нашето спасение – жертвани са 11 хил., за да живеят 50 000“, разсъждава равин Хаим Асса. И допълва, че това е звездният миг на българското гражданско общество, което се обединява зад тази кауза.

На премиерата присъстваха президентът (1998-2002) Петър Стоянов, ректорът на СУ „Св. Климент Охридски“ проф. Иван Илчев, Леа Коен, публицистът Румен Леонидов и мн. др.

По вестник „Труд“

Американец с филм за спасението на българските евреи

- 06-11-2011|Златко Ангелов

Наистина, и при най-възвишените ни подбуди за толерантност, трябва да има черта и тя да не се прекрачва. За мен лично, Вагеншайн е под чертата и рекламирането на неговите спомени е грешка. Причните са упоменати в предишния коментар—още повече, че не ми е известно Вагенщайн да се е покаял за дейността си преди Девети или за привилегиите си след Девети. Той може да ни се самонатрапва, но аз бих го оставил да си умре забравен—както и ще стане след време.

- 06-11-2011|Златко

Да се критикува този текст, защото е скучен, е аргумент по същество. Да се критикува, защото е писан от бивш комунистически функционер – вече не. Склонен съм да приема първия, но не и втория. А страхът от грешките е най-пагубният на този свят страх, защото не позволява на човек да опитва нови и непознати неща. Така че думата „грешка“ ме вълнува в конкретния контекст сравнително малко. Опитал съм нещо, което много хора не харесват. Е, и?

- 06-11-2011|Дончо Аврамов – Милият Лъжльо!

Това е най-очарователния негодяй, който съм срещал в живота си. Никаква съвест, слаб талантец, висока интелигетност, това е Анжел Вагенщайн. Най-популярния български сценарист не допускаше ред от неговите киносъчинения да влезнат в колизия с властта. Неговото „творчество“ е всъщност развихрено черноборсаджийство във военно време. Защото това беше комунизмът – военно време с недостатъчност на всичко, освен с излишък на полиция и военни трибунали. Цинизмът на това лице беше съвършен – за него киното беше само инструмент за добър личен живот, не терен за съобщаване на истини. Изключителен прагматик – партизанинът Вагенщаййн избира не да стане генерал, дипломат или министър на каквото и да е – а да се превърне в сценарист (режисьор никога не е бил, доста трудоемка професия за неговата оперетност!)Долче вита булгара!45 години партизанинът живя така, че му завиждаха всички съпартизани и то не само от неговия, а от всички отряди. Една моя позната ми разказваше как преди сто години, той я е извеждал над киноцентъра, настанявал я на един камък и започвал да ѝ чете прекрасни страници от последната си книга, която в момента пишел. Години по-късно в България за пръв път се издава Екзююпери и тя открива, че Вагенщайн ѝ е чел страници от „Малкия принц“! Това е той – очарователен негодяй. Но „Демократичен преглед“ показва лош вкус като публикува този текст, прочетете го два пъти и ще видите, че той не е нищо друго освен един доста посредствен вербален слалом между страшни, неразказани (естествено!) истини.“Колибри“ е друго, това е фамилното издателство на Вагенщайнови и е разбираемо – там може да излезе и най-голямата гнусотия, подписана с това име.

- 06-11-2011|Олимпиакос – Литературно-историческият черноборсаджия

Уважаеми Дончо Аврамов,

Благодаря Ви за великолепния кратък и изчерпателен текст, с който сте казали всичко за лицето А. В.!

Не съм съгласен с тезата на Златко, че текстът, написан от въпросното лице, може да се критикува, ако е слаб, но не трябва да се критикува заради това, че е писан от комунист. Почитаеми Златко, комунизмът и посредствеността са двете страни на една и съща монета. И не ми пробутвайте евтините си цитати на някакви евреи, които били депортирани от гръцка територия, но обвиняват българския народ, че ги бил предал. Същата теза поддържа и терористът Анжел. Доказано е от съвременни български историци: окупираните територии на Гърция и Сърбия са били под НАЦИСТКА ЮРИСДИКЦИЯ и там са се разпореждали представителите на райха. Фактът, че нещастните евреи са били транспортирани с вагони на БДЖ означава само, че в момента на германците е било по-удобно два използват наши вагони, отколкото да си докарват свои чак от Германия. На нахални комуноиди като Вагенщайн все някой им е виновен за нещо.

Ето какво искам да ви напомня накрая:

„Комунистите са антибългарски отрепки, които искаха да направят България част от Югославия!

Комунистите са антибългарски отрепки, които измислиха македонската нация и убиваха в концлагери македонските българи, които отказаха да се нарекат македонци!

Комунистите са антибългарски отрепки, които официално поискаха България да стане 16-та република на СССР!

Комунистите са антибългарски отрепки, които взривиха катедралния храм на собствената си страна и убиха повече хора от всеки друг атентат в световната история (рекордът бе подобрен от Ал кайда през 2001г.).

Комунистите са антибългарски отрепки, които подариха цели сектори от държавата и цели области от България на Ахмед Доган и ДПС и гласуваха закон, позволяващ на Турската държава да изпраща автобуси със свои граждани, които да избират кметове в България!“

Сбогом „„либерален“„преглед“! Ти си толкова либерален, колкото либерална бе партия „Либерали“ на Петко Симеонов и Соломон Паси на изборите през 1991 г.

- 06-11-2011|Златко Ангелов

За твое съжаление, адаш, аз се присъединявам към написаното от човека по-горе и те моля да не го премахваш. Както вече казах, за нас, които сме живяли през комунизма, има черта, която е теглена веднъж завинаги и тя не бива да бъде престъпвана. Аз не критикувам бившия функционер—аз съм против поощряването на бившите функционери, които не са се преустроили и никога няма да се преустроят, да учат останалите хора на морал и достойни постъпки.

- 06-11-2011|Златко Ангелов

Нима е нужно да ти припомням, че в жестокия си разказ за нацизма, Джонатан Лителовия герой ПРАВИЛНО отъждествява сталинизма с него – по безраличието към съдбата на отделния човек и по броя на убийствата? Моралната присъда зависи само от това кой е победил. Ето защо на човек, който не само интелектуално, но с оръжие в ръка е бил намесен в идеологията, чрез която Сталин изби милиони свои съграждани, а нашия глупак подчини живота на всички ни според своя собствен образ, не бива да му се дава думата. Той няма какво да ни каже.

- 06-11-2011|Златко

Не, не мога да се съглася с последното. Тези обвинения ми звучат силно абстрактно, на фона на съвсем конкретни факти, които говорят ПРОТИВ захвърлянето на боклука на всичко, което е правил Анжел Вагенщайн. След като немците поставят на трето място за всички времена филм, правен по негов сценарий, то поголовното му отхвърляне за мен автоматично се превръща в акт на нихилизъм. (Говоря за работите му като киносценарист; инак тази тук проза не ме хвърля в тъча, за да не звуча празнословно, ако е възможно.)

И отново: за мен абсолютно решителен в този случай е подходът към цялата тази проблематика в страната, в която живея. Не случайно в Германия (а и в цяла Западна Европа) има силна съпротива срещу равнопоставянето на фашизма и (след-сталинския) комунизъм. Нещата са сходни само в ранните фази от развитието на тези две доктрини и диктатури, Да се хвърля всичко направено по време на комунизма в казана (комунизъм = фашизъм), особено след като самите ние с вас сме живели животите си в една от най-меките форми на европейски комунизъм, ми се привижда като хвалипръцовщина с обратен знак. Знам, че за много хора това е непоносима мисъл, тъй като, ако им се отнеме възможността да аргументират, че не са имали никакъв избор, то комай ще им се отнеме всякаква възможност да спасят достойнството си в собствените очи. Аз обаче отказвам да дам на самия себе си това удобно извинение. Никой не ми е виновен за това, че съм предпочитал да си налягам парцалите и да си мълча, че не съм опитвал да проверя какво ли, аджеба, ще стане, ако се противопоставя…

По същата логика отказвам и да обвинявам хора, за които знам малко или недостатъчно много. Уча се от Германия, която между другото е единствената европейска страна, в която е проведено последователно и сериозно прочистване на държавните системи от бивши сътрудници на режима (докато те са свършили нещо реално, ние си дерем очите из виртуалното пространство). И в която липсва почти напълно това поголовно (и според мен лишено от убедителност) отхвърляне на целия предишен живот… За мен това е идеология като предишната, но с обратен знак. Липсва каквато и да е приемственост между културите, за пореден път се изгарят всички културни мостове, отхвърля се е лека ръка всичко, което е направено тогава. А после се чудим защо никога не успяваме да създадем нещо истински значимо, нещо, което да забележат и ОНИЯ ТАМ. Ами как ще стане, като при нас никога не е имало някаква друга традиция освен вечното „шабаш, всичко в огъня“?

Не искам да изпадам в абстрактността, която откривам в аргументите на отсрещната страна. Предполагах, че ще бъда захапан веднага след като публикувам този текст, защото Вагенщайн в един много определен смисъл вече не е самият себе си, в очите на настръхналото общество. Той е „Вагенщайн“, символ на нещо, което хората искат да отхвърлят и забравят на всяка цена. А аз мисля, че това би било грешка. Не трябва да се забравя, не може и да се отрича по този начин. Че прозата му не е някакъв връх на световната литература е едно. Че тя била лоша, защото я е писал „някой от лошите“ – това вече не минава, поне при мен. С или без право, аз гледам на всичко това като на едно от най-важните неща, на които ме учи Германия, на които ме учи Европа – да гледам към реалните неща, към реалните хора, а не към техните сенки върху стената на пещерата. И ми става не особено драго от това, че ви дразня – защото кой ли си желае да бъде в неразбирателство с хората, от които всъщност зависи всичко, което той върши? Но когато трябва да избирам между вас, приятели или непознати, и онова, което ми говори усетът за справедливост, за запазване на ясен поглед към историята, към онова, от което идвам и което съм, искам или не…

Нали разбирате какво се случва тогава?

П. П. А самият текст, признавам, ме вълнува малко. Сравнително дребен повод за започване на сериозна дискусия. Какво пък, можеше да бъде и далеч по-лошо…

- 06-11-2011|Златко

Въпросът, между другото, е същия като онзи за Паметника на Съветската армия.

Аз съм за запазването му, ако все още не е станало ясно.

- 06-11-2011|Васил Антонов

Златко, прощавай но човек с такава дарба и интелект да служи на комунистите/рубладжии – това никак не е „симпатично“.

Символът на тези хора /рубладжиите/е паментикът на съветската армия.

Проблемът не е в публикуването на написаното от АВ.

Проблемът е в подкрепата която намира в твое лице.

Дълбоко се различаваме по този въпрос и поради това не считам за необходимо да получавам твоето издание.

- 06-11-2011|Златко

Всекиму – своето, Василе. Изборът, също както едно време, си е изцяло твой.

Нали знаеш как става отписването? (Трябва да щракнеш върху думичката „Unsubscribe“ най-долу в бюлетина).

Хайде, със здраве!

- 06-11-2011|Златко

Ах, да, и още нещо – благодаря за комплимента, но с това решение ти автоматично поставяш своя интелект над моя, в което няма нищо лошо, разбира се, но аз все пак бих помолил за някакво доказателство, по-убедително от простичкия отказ да разговаряш с мен.

- 06-11-2011|Дончо Аврамов

Много невежество в потока от думите ви, Златко. Напр. „…Немците поставят на трето място за всички времена филм правен по негов сценарий…“ Е как сериозен човек може да пише „немците“! Кои са тия немци, на какъв форум са се произнесли, за кой филм, в коя година? Или просто „така чух, че се се говори в Германия“? Това, което сте написал не е текст на интелектуалец, а на пропагандист от доста ниска проба. Очевидно вие не познавате близкото миналото на страната си, особено на културата ѝ. Ами, проучете го! Не познавате и творческите прояви на Вагенщайн в българската култура, напр. пиесата му „Часовникът на Кремъл“. Ами проучете ги! Не познавате българското кино, не можете да класифицирате явленията – добри или лоши – в него. Ами проучете го! Не сте чел никой от сериозните анализатори, които откриват и доказват пълното сходство на нацизма и комунизма, напр. германката Хана Аренд. Или документалист като Маргарете Бубер-Нойман, която отвори очите на Европа за комунистическия тоталитаризъм. Ами попрочетете нещо! Живеете в Германия, а сякаш не сте се научил на това, в което немските интелектуалци са шампиони – щудирането, проучването преди да обобщавате. Е, тук не мога да кажа научете се, наверно е вече малко късно за вашата възраст. Знате ли, преди само подозирах, а сега от този текст разбирам, че вие нямате не само политически, но и художествени критерии. Кое е „хубаво“, кое „грозно“, на какво „да“, на какво „не“, там очевидно при вас всичко е доста хазартно. Жалко, гледах на вас като на интелектуално по-отговорен човек.

- 06-11-2011|Златко

Здравейте, господин Аврамов!

Пропускам покрай ушите си епитетите по мой адрес, с вас се познаваме вече доста отдавна, свикнали сме си.

И така, по ред на номерата:

1. Че „Звезди“ на Конрад Волф (по сценарий на Вагенщайн) се намира сред 100-те най-добри немски филма за всички времена (сред тях само 12 от ГДР), може да се види на следния Интернет-адрес:

Die 100 wichtigsten deutschen Filme (1995)

(Информацията за „третото място“ наистина не успявам да намеря повече, за което съжалявам. Прочетох това някъде в мрежата и ми остана в паметта.)

„Кои са тия немци?“ – отговарям по-точно: der Deutsche Kinematheksverbund, ein Zusammenschluss der wichtigsten deutschen Filmarchive und Filmmuseen (Съюзът на немските филмотеки, общност от най-важните немски филмови архиви и музеи).

2. Действително не познавам „Часовникът на Кремъл“, нито пък успях да намеря КЪДЕТО И ДА Е в мрежата някаква информация за тази пиеса на Анжел Вагенщайн. Няма да поставям под съмнение ерудицията ви, но все пак, бихте ли казали нещо в тази връзка, бихте ли подали някаква информация по начина, по който го правя аз (нещо, което да може да се прочете и провери)? В края на краищата, трябва всички да се мерим с един и същи аршин, нали така?

3. Както Хана Аренд, така и Маргарете Бубер-Нойман ограничават изследванията и изводите си, свързани с източниците и практиката на тоталитарните системи, до хитлеризма и сталинизма. Отварянето на очите, за което говорите вие, е действително и изключително важно, доколкото голяма част от европейската лява интелигенция по онова време (50-те, 60-те, отчасти 70-те години) се намира силно в плен на фалшиви представи за сталиновата система. Моята теза е сравнително проста: комунизмът е зло, което в ЕДИН ОПРЕДЕЛЕН ПЕРИОД от развитието си действително е било напълно сравнимо с нацизма. Оттам нататък (да кажем, от средата на седемдесетте години насам), тяхното равнопоставяне вече не отговаря на действителността и започва да я изкривява, вместо да я описва правдиво. Комунизмът, особено в неговия български вариант от средата на шестдесетте до средата на осемдесетте, има също толкова връзка с нацизма, колкото и тогавашните наши сравнения с развития капитализъм (тоест, силно преувеличена, някак измислена). Нещата се промениха рязко в средата на осемдесетте години, когато комунизмът в България (и изобщо на Балканите, струва ми се) беше подменен от един тоталитарен национализъм, в резултат на който действително се появиха предпоставки за поява на структури, сходни с нацизма (един вид национал-комунизъм), но за щастие те не успяха да се развият, поне у нас (опитите, в по-дребен мащаб, продължават, между другото). Впрочем, бих се радвал, ако в случая се намесят специалистите, например професор Пенка Ангелова, която познава и разбира тия неща далеч по-добре от мен.

4. Не мисля, че е имало момент, в който да сте гледали на мен като на „по-отговорен“ човек, господин Аврамов. Тия приказки са за публиката. Току-що прегледах всичките ви забележки по мой адрес, още от първия мой текст, който сте коментирали („На пресечката между Истанбул и Берлин“). И още оттогава сте започнали в същия тон, без особени промени в течение на годините. За да бъда откровен, не мога да разбера какво точно ви кара да се връщате отново и отново към този сайт, след като единственото нещо, което не сте се уморили да повтаряте през цялото това време е колко повърхностен намирате неговия издател. Дали няма да помогнете на себе си най-добре, ако отпишете очакванията си веднъж завинаги и престанете да се разочаровате? Инак става някак монотонно, нали разбирате?

5. Какво доказва всичко това, ако все пак се върнем на основната ни тема, отговорността на Анжел Вагенщайн като бивш комунистически функционер? Бихте ли ми казали в какво точно го обвинявате, с какво точно той е допринесъл за упадъка на българската култура? Аз откривам като минимум два великолепни филма, правени по негови сценарии („Звезди“ и „Гоя“), които са сред малкото неща от български автор, получили международно признание през всичките тия години. Не познавам повечето от филмите му (в биографията му се твърди, че са повече от 50), но си мисля, че същото се отнася и до вас. Единствената разлика помежду ни е в това, че вие изглежда сте напълно уверен в правотата си, докато аз се опитвам да изказвам предположения, поне що се отнася до конкретната личност, която обсъждаме. Намирате ли, че това е все едно, господин Аврамов?

- 07-11-2011|Блага – Задраскулване

На мен ми харесаха „драскулките“ на Анжел, прочетох и коментарите, но те оставиха в мен само горчиво и стипчиво чувство, като че ли съм яла дренки.

Винаги ми е било интересно как работи паметта при различните хора- беше ми интересно да прочета в този откъс и да се отъждествя с половината от написаното от автора, без да го познавам. След коментарите обаче си казах защо давате слаба оценка на написаното от Анжел и както винаги се убедих- за кой ли път – в свързването на личния живот и творчеството на автора и произтичащата от това предубеденост у някои.

За мен откъсът си остава интересен.

- 07-11-2011|Гост

Нечестивец. Освен с Кони приятел и с Маркус Волф-шеф на Щази. Нечисто..

- 07-11-2011|Златко

Важна тема, наистина. Хайде да я поразчоплим малко.

Значи, първо: Маркус Волф е шеф не на Щази (MfS), а на външното разузнаване (HVA). Тоест, ако ще приемаме, че нашите външни ченгета не са били „мръсни“, то хайде да прилагаме това разделение и към немците.

Това първо.

Второ, в Германия не съм чувал някой да отрича творчеството на Конрад Волф, само защото брат му е бил шеф на разузнаването. Немците изглежда успяват да разделят образите на хората едни от други и да не ги слагат всичките в един кюп, просто защото „семейството е гадно“. Така че, хайде малко по-цивилизованко, а? Инак става някак много като в „Царят-лъв“: тука изреве една хиена, там друга, а накрая, току-виж, на трона се оказал най-големият мръсник, щото хиените всъщност служат на него, ако и да вият „правдааааааа“.

Значи, без много усуквания: ако ще говорим нещо, в което вярваме, то хайде по възможност по-откритичко, с аргументи, с опит да се убедят хората в това, което казваме, а не само да се надяваме, че ще повлекат наоколо мършата, ако само им я подхвърлим.

Ок?

- 08-11-2011|Екатерина Михайлова

Външното разузнаване на тоталитарна комунистическа страна е било „патриотично“? А не в услуга на престъпна агресивна кауза, която цели покоряване на цели континенти, на първо място Европа? Но с тези твърдения, кой сте вие, Златко? А по другия въпрос – несъмнено имало е удобство да си брат на шеф на разузнаването, това е носило и дивиденти, но не може да постави под съмнение качествата на режисьора Конрад Волф.

- 08-11-2011|Златко Ангелов

Отношението на хората тук, вкл. и моето, не е рационално. То е МОРАЛНО. Ето защо, според мен, то: а) трябва да се уважава, а не подиграва и б) не може да бъде променено с рационални аргументи. Не лицето Вагенщайн дразни хората, а онова, което той символизира. Нима не е ясно, че тези хора тук се различават по своята ценностна система от подвизаващия се във форума по други поводи националист? Постиженията на Вагенщайн, ако ги има, не могат да бъдат отречени. Но ако имаше поне малко морал, той щеше да си живее с тях и да спре да се натрапва на хората. Онова, което е неморално от негова страна, е, че продължава публично да си се самонаслаждава, без да се е покаял. Ето защо, ми се струва безсмислено именно той да бъде употребяван за принципен спор. Едно, че хората не чуват аргументите, когато става дума за морално отношение, друго, че има много по-важни автори, чрез които правилната теза на Златко може да бъде защитавана.

- 08-11-2011|Златко

Нещата са изключително сложни и аз не твърдя, че знам по-добре от вас какво е и какво не е правилно, когато мислим и избираме отношения (политики) към нещо толкова важно, каквото е близкото ни минало. Просто се опитвам да представя нещата в един по-широк контекст от чисто българския, с надеждата, че това ще се окаже от полза за всички ни. Да вземем например въпроса с външното разузнаване. В Германия ВСИЧКИ сътрудници на бившите органи за сигурност – независимо дали са работили за вътрешно или външно разузнаване – бяха изчистени от държавните служби. Аз смятам това за правилно и в никакъв случай не се опитвам да защищавам обратната теза. Всичко, което се опитвам да покажа, е непоследователността на опонентите си (която може би генерализирам неправомерно, приписвайки я на „цялото“ общество, или на негови големи части). Факт е обаче, че в България се утвърди виждането, че външните ченгета не могат да бъдат уволнявани от държавни постове. Именно това ме подразни и накара да опонирам на горния коментар. Значи у нас те са „чисти“, а в Германия – не, така ли? Изобщо, търсенето на каквито и да било средства, каквито и да било аргументи, в полза на една предварително решена (емоционално) теза, не е нещо, на което съм привърженик. Щом ще говорим за неща, които представяме като „принципни“, то без извъртания и замазвания, моля. А инак, това че не мога да убедя седем милиона настръхнали, озлобени и огорчени хора, че пътят към промяната минава през самите тях, че всеки трябва да започне първо със себе си, със собственото си прочистване, изясняване, лустриране – това май ми е ясно. Звучи мътно, неясно, в това няма елемент на наказание, няма шоу, няма сеир. Разбира се, че не е привлекателно.

А инак, ако става дума за конкретния случай, то вече ми омръзна да повтарям, че той е само дребен повод да се подхване сериозен разговор. Тук става дума за това как да се отнасяме към миналото си – да го захвърляме ли с лека ръка, или все пак да се опитаме да го разчопляме и преглеждаме под лупа, за да открием евентуално тук и там по нещо, което си струва запазването, съхраняването, поддържането. Не можем да палим плевнята на всеки петдесет години, а след това да се чешем умно по главите и да се чудим защо хората живеят в дворци, а ние – в плевня. Помислете само – говорим тук за човек, за когото очевидно няма никакъв обвинителен материал, нищо, в което да бъде обвинен, освен може би недостатъчната морална сила, за която говори моят адаш. От друга страна, не ви ли прави впечатление РАЗЛИКАТА в начина, по който немците се отнасят към хора като него, и това как го правим ние. Конрад Волф, неговият партньор в правенето на тия големи филми, е на почит, ако и да е бил комунист и не знам какво още. У нас не се знае нищо друго за Анжел Вагенщайн, освен това, че е бил комунистически функционер. Че е правил някакви значителни неща, че е бил признат в чужбина, че хората са го оценили, а ние – заплюли, всичко това не прави впечатление никому. Само диво дуднене, като ручило на гайда, и нищо друго. Няма опит за конкретно разглеждане, за отделяне на плявата от зърното, за разграничаване на ценното от боклука. Няма нищо. Седи тук един дебелоглавец на две хиляди километра разстояние, и понеже не можете да го набиете или претрепете така лесно, ви се зъби и ядосва с твърдения, които ви се струват кощунствени. Но дали всичко е така простичко, а? Защо все пак ония са напред, а ние сме в калта откак се помним? Не е ли част от отговора в това, че сме неспособни да се отнасяме сериозно към самите себе си, към онова, което сме направили и постигнали, и всеки път го захвърляме на боклука, направено-недонаправено. Няма ли кой да се замисли малко, а?

- 08-11-2011|Златко Ангелов

Липсата на „достатъчно морална сила“ е именно сърцевината на нещата. Вагенщайн е един от тези седем милиона, които ти, адаш, виждаш като „настръхнали, озлобени и огорчени хора, [които не виждат] че пътят към промяната минава през самите тях“. Ако си прочел „Драскулките“ му, защо не ни кажеш, че той, като всички други, „трябва да започне първо със себе си, със собственото си прочистване, изясняване, лустриране“, но не го е направил? Ние с теб знаем, че всеки текст, който се появи, получава някаква сила на авторитет. Аз лично не мога да призная авторитета на текстовете на един човек, който не е направил тъкмо онова, което ти с болка констатираш, че не правят всички българи. Защо тогава да го чета и защо ти го пропагандираш?

- 08-11-2011|Златко

Защо не погледнеш на нещата така, адаш: (без да съм планирал това), текстът на Вагенщайн даде на всички ни възможност да се замислим и поговорим за неща, които инак нямаше да докоснем? На теб ли да казвам сега, че няма сила в България, а особено пък моето дребно издание, която да е в състояние да „пропагандира“ нещо? Успокой се сега и погледни нещата в контекст, в перспектива. Колкото и да се напъваме, по-големи от това, което сме, не можем да станем – така че това, което се случва тук, е мъничка буричка в мъничка чашчица, намираща се някъде на мъничко местенце по света. Ако видиш за момент колко много надценяваш влиянието на тези тук текстове и дебати, веднага ще се успокоиш.

- 08-11-2011|Златко Ангелов

Ако е така, спри да го правиш. В момента на нашия живот, никой не знае колко сме малки или големи, но трябва да правим всичко като че ли сме големи, т. е. отговорни и морални. Това последното самият ти го проповядваш. (по-горе по погрешка натиснах поожителния бутoн, трябваше да натисна отрицателния)

- 08-11-2011|Златко

Значи ти смяташ, че човек не може да върши големи неща, осъзнавайки напълно собствената си дребност? Прощавай, адаш, щото си напред с доста години, но ми се струва, че си пропуснал да научиш нещо важно. Зачети Епиктет, ако не щеш да слушаш мене…

Впрочем, стига, тоя разговор е за друго място…

- 08-11-2011|Екатерина Михайлова

Текстът на Вагенщайн не е белетристичен или сценарен, а документален. Т. е. подава се на разглеждане и анализиране от гледна точка на достоверност. И ето, че тогава става много лесно да бъде разкрит като непочтен. За тези, разбира се, които познават, помнят или са узнавали чрез четива и разговори онази действителност на несвободни човешки съществувания, екзистенциален позор които всички носим и досега. Просто този човек лъже и маже. Няма значение бил ли е в затвора или не (функционер никога не е бил, бил е само редактор-автор в кинематографията, сведения от Енциклопедия на българското кино)С тази публикация Демократичен преглед се нарежда на лошо место в битката за историческата истина за близкото минало, место в което са се окопали гузните съвести на виновни лица от миналото. Ами, щом е така, публикувайте и страници от мемоарната книга на другия лъжльо – Любомир Левчев! И това, според главния редактор се нарича толерантност, нали? Лъжците не заслужават тази тоолераност, публишкувайте само тези от тях, които имат силата да се покаят за участие в извършването на престъпление. И накрая искам да ви напомня, че Георги Марков е убит от 1-во главно управление на ДС, т. е. от българското разузнаване с участието на живия още Владо Тодоров, полковник ли беше, генерал ли… Но може би в името на толерантността, вие ще кажете: има и друго твърдение за смъртта на Георги Марков, а именно, че е ликвидиран от английското разузнаване като български агент? И моля ви, не се подигравайте с тези, които не са съгласни с вас и не харесват твърденията ви! Честолюбието ви започва да се чувства твърде силно, това започва да пречи на читателите ви.

- 08-11-2011|Златко

В какво точно лъже и маже, госпожо Михайлова (с вас също се познаваме не от вчера, между другото, така че езикът ви остричък, също като онзи на господин Аврамов, при мен вече е поставен в графата „не пип, че пляс!“, но, хайде, от мен да мине). Ако питате мен, в този текст дори няма твърдения, той просто е лишен от такива; Вагенщайн обещава да започне и това е. Но какво да очаквам от вас, кажете ми, след като дори не си давате труд да прочетете правилно заглавието на списанието? И след всичко това настоявате да ви вземам на сериозно? Хайде де! Ако искате да ви зачитам, то тогава ми кажете нещо по същество, а не ми размахвайте тук изпразнени от всякакво конкретно съдържание общи приказки!

Будният човек и крилете на любознанието

Автор: Георги Чалдъков

Денят на народните будители – първи ноември – е честван за първи път в Пловдив през 1909 г.; от 1922 до 1945 г. е национален празник, прекъснат от комунистическия режим, и възстановен през 1992 г. „Подир делото на светите братя Кирил и Методий и техните ученици се роди „История славянобългарска“ на Паисий Хилендарски. Водени от жажда за познание, както и героични поклонници на родната свобода, почват да се редят силни по дух наши просветители – Софроний, Патриарх Евтимий, Петър Берон, Марин Дринов и много други“ (в-к „Стремление“, бр. 15, 1922 г.).

Шедският учен Карл Линей (1707-1778) в книга си Systema Naturae е описал 4,400 животински и 7,700 растителни видове. Във вертикала на милионната си еволюция човекът (Homo) е преминал през H. ergaster (работещият човек), H. erectus (изправеният човек) и от 40-50,000 години – H.(разумният човек), наричан първоначално Homo diurnis (дневният човек). В контекста на Деня на народните будители ще го наричам будния човек – защото сме заспали, някой трябва да ни събужда или някой трябва да ни държи будни, за да не заспиваме? Будители, будни, пробуждащи се, заспали? Въпроси не само към българската душевност и принадлежност, но и към любовта към знанието.

Не знам в други езици дума, съчетаваща емоцията и знанието, като нашата „любознание“ – евристичните импулси, магията на Архимед навярно идва оттам. Любознанието, като латинското saperе aude (да имаш куража да си мъдър) за европейското Просвещение, е мото на българското Възраждане[175]. На будния човек – да изкристализира знанието в теб, да изразяваш мислите си, да си свободен. Да се стремиш да бъдеш превъзходен във всичко, което правиш – древногръцкото arеte, което будителите ни са принесли в нашата пайдея (paideia) – педагогика[176]. Те – от цар Симеон Велики до днес – са нашите учители, педагозите, „тези, които водят децата“ (гр. paidos – дете, ago – водя; в древна Гърция слугата води детето на училище). И в корена на английската дума education (образование) има „водачество“ – от латински educere – „да изведеш, това което го има“ (да разкриеш способностите на ученика), където ducere означава „да водя“; в нашия контекст – „да будя“. Следователно учителите са „слуги“ на учениците и студентите – и водачи, будители на нацията.

Благодарение на приоритетното инвестиране в образованието и науката, се родиха икономическите тигри в Сингапур, Япония, Южна Корея, а сега – и Китай. През 2010 г. президентът на Израел Шимон Перес ни посъветва: „Не ходете в банките, истината е в научните лаборатории – там се правят великите неща. Оставете хората си да поемат инициативата. Както ние правим. Богатството на Израел не идва от банките, идва от хората. Те могат да изградят велика държава от една малка територия“ – звучи като поезия, превърната в реалност в Израел. И Сингапур, Дания, Южна Корея, Япония.

Кой български политик може да очертае с такава дълбочина проблемите на съвременния свят? Затова в нашата икономика тигрите са само на манежа на цирк „Монте Карло“ и в зоологическата градина в Бургас и във Варна. Все пак ние можем да се похвалим с приноси в културната зоология – например, с (60-сантиметровия фалос на) 30-тонния спящ слон, от 18 ноември 1998 г. спрял в храстите пред сградата на ООН в Манхатън, Ню Йорк – бронзова скулптура на Михаил Симеонов, от 1966 г. емигрант в САЩ. На мен обаче повече ми харесва една българска пеперуда, която изкривява двуметров перон в центъра на Париж – бронзова скулптура на Живко Живков, известен като JIVKO в Париж, Ню Йорк, Бостън, Сан Франсиско. Пеперудата на Живко Живков, като тази на професор Едуард Лоренц („размахването на крилата на пеперуда в Бразилия може да предизвика торнадо в Тексас“), ни учи, че крайният резултат на дадено събитие зависи от „малки необходими промени“ в началото. Това, което изглежда като хаос, в който не се забелязва ред (повече от 20 години), има определен порядък. Остава само да позволим на будителите свободно да размахват крилете на любознанието си. Тогава то ще отиде в детските градини, училищата, университетите и след тях – колко много други места, където човек може наистина завинаги да се влюбва в знанието. Мултиплицирано в нацията, това означава знаещи хора – добро качество на живот, образование и наука. И избор на будни хора за депутати, министри, президенти, кметове, ректори… Защото:

„има нещо важно между раждането и смъртта –

събуждането“ (Антонио Мачадо).

Знаят го и делфините, акулите и птиците – и когато спят, те плуват и летят, едното полукълбо на мозъка им е будно, а противоположното око е отворено – да виждат въздуха на повърхността на морето (делфините) и да се пазят от хищниците и лошите хора (птиците). Тази физиологична будност е била позната и на големия английски поет Джефри Чосър (1343-1400) – в „Кентърбърийски разкази“ един от героите му по пътя към катедралата в Кентърбъри споменава за птици, които „спят на крилете си“ – с едно отворено око[177].

Георги Ников Чалдъков е роден на 23 февруари 1940 г., Бургас. Ръководител на Учебно-научния сектор по клетъчна биология в Медицинския университет, Варна; гл. ред. на Biomedical Reviews, An International Journal of Cell Biology of Disease.

Фантасморгазъм

Автор: Златко Енев

Здравей, моя обич измислена

с коси залезно-кървави (боядисани)

с очи незапомнени, снага незабравена

мечта морско-пенеста, но безводно-изстискана.

Накичена

с пъпна връв, змиевидно-усукана

тъмносиньо-оцъклена

мъртвородена

безвопълна

но безжалостно истинска

(поне засега).

Не слушай

мойте думи измамни

обезкостено-примамливи

премислени

консервирани

фризирано-пудрести

напарфюмирани

(ГЛАДНИ!)

Те вълчи яйца са

от птиченце – мляко

гевречени дупки

Моргана-фата.

Драстичници-хищници

жадуващи плячка

(и рекламно присъствие).

Снагата моминска

закопняла за ласка

и мъжко садило

навярно нашепва ти

сиреневи песни.

Не слушай и нея

(когато си с мен).

Аз вълк посивяващ съм

не любов, а нагон

тази песен изстисква

блудно-кисела

стряскаща

Бертолт Брехтска двуличница

филистерска красавица

със отрязана плитчица.

Остани си далече

мое малко врабченце.

Не докосвай капаните

покрай пътя ти светещи

мътно-бляскави

мамещи

със дъха на причастие

черни дупки космически

обещаващи щастие.

Бъди!

(не моя)

Но бъди!

май 2003

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (6)

- 02-11-2011|Златко

Само не ме убивайте сега (или, ако може, поне да не е с камъни). Това е единственото „мерено“ нещо, което съм писал през живота си. И което – сигурно се чувства – напираше яко, инак бих ли се занимавал с такива неща…

Открих го днес, съвсем случайно – и го пуснах начаса, под натиска на някаква носталгична прищявка.

И, ако мислите, че резултатите от подобни неща са непредсказуеми – друг път! (Това тук се пръкна малко преди развода ми).

А червенокосата мома междувременно остаря, факт… Жалко.

- 02-11-2011|Гост

Браво! Благодаря.

- 06-11-2011|Весела Великова

Златко, смири се, покай се и се извини пред Поезията.

- 06-11-2011|Златко

С удоволствие!

Смирявам се, кая се, пепел ми на главата, Поезийо!

(Много ми напираше, само за това; инак претенциите ми са нула, Господ ми е свидетел!)

- 08-11-2011|Екатерина Михайлова

Златко, не ви прави чест че избягахте от разговора за Вагенщайн. Тъкмо се разпали, започнахме да си раздавама шамари и вие: Гонг, край на рунда и на срещата! Не е демократично! Темпераментът ви твърде сприхав за Главен редактор. Наверно и писателя (Той не е бил режисьор и не е бил партизанин, както пише, надявайке се – успешно! – че младите не обичат да проверяват фактите от миналото)Вагенщайн следи спора и надали е доволен от това, че го прекъсвате. Но аз ще продължавам да ви следя, нахална съм. А вие сте любопитен, малко наивен, което не е лошо.

- 08-11-2011|Златко

Спокойно, госпожо Михайлова. Когато станете прекалено нахална, ще го почувствате, бъдете сигурна! Засега се търпи още…

„Не е добре да идиш на Туркия от мучки години“

Автор: Таня Мангалакова

Певицата Емине:

„Бела сам, бела сам, юначе

Цела сам, света йогрела

Цела сам света йогрела, адин бе.

Карлак останал“[178]

Ксанти, последната джума (петък, бел. ред.) на юли 2011. Броени дни преди постите на Рамазана най-сетне се срещам на живо с Емине Буруджи, 30-годишна певица на родопски песни от Гърция, която познавам от интернет. Тя е майка на три деца, „една моминка и две момчета“. Щеше да е типична нашенка, със своите сини очи, руса коса и млечнобяла кожа, ако носеше и чембер. Емине обаче е модерна жена, може да се каже, дори феминистка. Преди пет години престанала да се забражда, загърбвайки патриархалните канони на своята мюсюлманска общност, в която все още жената е изцяло подчинена на мъжа.

Оженила се съвсем малка, на 13 години, защото я откраднали от родното ѝ Димарио (Демерджик), високопланинско село в гръцките Родопи. „Яце (много, бел. авт.) бех малка. Окраде ме. Нашино село е нависоко яце, надалече, нагоре. В Димарио говорят на турско, помацко, гръцко, сякак. Яс говорех само помацко.“

Едва преди няколко години решила да завърши образованието си, записала се на училище и научила гръцки и турски. Планира да научи и немски език, защото съпругът ѝ е на гурбет в Германия „Я га снех чембере 2006 г., не знаеше ни гръцко, ни турско, а само помацко думаше, мучко си бях. Я яце искаше на мечит (мюсюлманско училище, тук в смисъл на училище, бел. авт.) да варва да са учам. Мой маж еще откакто се бехме ожениле, иска да снемем чемберене. Млого проблем с майчене, с мойне ватрешни, с неговине… Ей толкоз бех, че реках: „Добре, га искаш да сам без чембере, я ша го снемам, ша варва на мечит.“ Научиф се гръцкото и турското и ся мачем да се учим и германски, оти е мой чуляк в Германия. Работи там. Искам да отидам на Германия с детисана, оти ейтувана нема ни пара, ни работа, нема нищо.“

Емине започнала да записва песни на майчиния си език случайно. Работела в едно кафене на нашенци в Ксанти, където я открил Никос Кокас, местен грък, фен на културата на гръцките помаци. Една вечер, докато се чудела как да изгони пийнали клиенти нашенци, от мъка запяла родопска песен.“Нашине, помаци, га дохадат да пиет, не знаат да пиет. Пиет, пиет, пиет, докла да патладисат, докла да пукнат. Не искаш да ги видеваш, ама викаш, то е мющерия, не мойш да сториш. Яце ми бе бално. Я га имам бално, пеам.“

Никос идвал няколко пъти в заведението и я записал как пее на майчиния си език. Един ден ѝ предложил да издадат записи на нейните песни. Издали няколко диска, в момента подготвят диск с 13 нови песни в съпровод с гайда, кавал, акордеон и тъпан.

Емине научила родопските песни от своята майка, „лелка и старките“. Питам я защо помаците в Гърция не пеят вече своите песни. Как е станало така, че са ги забравили? Според нея това се дължи на турцизацията. „Не са ги заборавили, не искат да ги пеат. Оти от турците им са вкарали в акъланоме, в сарцана, оти, ако се казваш помак, не е хубаво. Прават те турчин. На сватбите отнапреш пеаха, сега не пеат. От 8 години. Кога до падне аскереята (1995, когато Ксантийско престава да е гранична зона с ограничен достъп, бел. ред.), адно не знаеше ни гръцко, ни турско. Пет-шест проводеше децата на Турция да пеат (учат, бел. авт.), тиа знаеше турското. Имам познати, та ми викат: „Не е добре да идиш на Туркия от мучки години, оти ти очистават врит акъла, зам те прават фанатик. Немаш файдъ за тебе си, немаш файдъ ни за другоно.“

Зор е, оти искат от турската страна да викаме да сме турци. От гръцката страна знаеш какво са сторили за нам, оти млого седеше аскерията и джандармите, за да одиш от Димарио на Ксанти трябва да имаш кинига от джандармите и полицаите. От 1995 г. откакто се отмахна джандармерията. Каквото щя да е, еще си е страх, не могат да рекат, че са добре. Не е колай, хич не е колай… Младите викат ние сме „елинес политес“, гърците викат, че сме турци, не викат, че сме помаци. Турците викат оти сме муслимани, трябва да се викаме турци. Не е добре работите, оти викат врит да сме турци.“

Турците упражняват голям натиск на 6 май, когато помаците празнуватЕдрелес, на мейданлъка в Лъджата, Ксантийско, да се пее само на турски. Преди на Едрелес на Лъджата помаците са пеели песните си и са правели люлки, но сега не го правят заради натиска на турците. Емине свидетелства за манипулациите на турци, които ходели из помашките села в Ксантийско и не дават на „нашите“ да празнуват Едрелес. „От четири години напреш дойсега не оставят ги да правят. Турците одат от село по село по джамиана, викат: „Дето ходи по Едрелес да прави, то е гръцко, то е урумин, то е гяурин. Дето го не прави, то е муслиманин, турчин.“

Оти муслимани от нашите помаци трябва се казват турци? Да то рече то е помак, зафатат да го не искат, може да го изфарлат и от селона. Не оставят ги да пеят песните. Оти викат да са турци.“

Сещам се за посещението на гръцкия премиер Папандреу на 19 февруари 2011 г. в граничното село Димарио (Демерджик), родното село на Емине. Министър-председателят на Гърция искаше да се убеди, че планираният път ще помогне за развитието на този периферен район в Гърция, който е един от най-слабо развитите. Гръцките медии писаха как местните младежи са се оплакали на премиера, че в селото няма интернет и не се ловят всички телевизионни канали. Българска медия, която вероятно цитира турски източници, написа, че Папандреу е заявил в Димарио че има възможност устният изпит за шофьори да бъде на турски език. Сега и Емине ми потвърждава, че в нейното село Димарио няма турци, а помаци. На сайта на Помакохориа са публикувани текстове на приказки на диалекта, който се говори в това село и той е български. Селото се нарича Демерджик и местните мюсюлмани имат различни имена от помашките. Всички фамилни имена тук са Гунчо, Ральо, Гърдьо, останали са от от старовремско не са гръцки, нито помашки.

Емине е председател на организация за съхраняване на културата на помаците, в която има още шест активни членове от селата Кетенлик, Шахин, Исьорен. В сдружението има и други жени, но те не искат да излизат на светло, „оти жуват по селана и не им е колайно“. Феминизмът още не е стигнал до нашенки, които живеят в планинските села на Ксантийско. „По нам по селата няма модерно“, обяснява Емине. Начинът на живот е патриархален с консервативни нрави, жената е в подчинено положение на мъжа, семейството определя дали тя да учи. Общността разполага с ефикасни механизми на контрол върху поведението на жената, включително и върху облеклото. Всички жени носят чембер и мантия. „По селата момите се не учат. Учет се да варат пенджурена, да знаат да метат и мажем да гледат… По нам по селата е какото рече бабата, какото рече чуляка. Чуляка ша си има любовницана и женана ша си е у къщана. Чуляка ша работи по Германия, че искарва парине, че ги проводи 600 евро, или 1000 евро, или 3000 евро, за женама са млого. Га дойде Байрям, ша си сберат нови модерни дрипи. Я сам одела на Пашевик (Пахни), га имат волтана (стъргало), гледам две по две моминки варват, ша са чифт. Женини по селана работат по градине, патато ша искарват, компир, хайвани ша гледат, ша се сберат приятелки и ша думат за другине, ша плетат чембере или хавлие… Нашите га видат адна жена, че е снела чембере, викат ша снеме и друго нещо. Ако живее по Ксанти, Атина, по друго мемлеке може без мантила.“

Емине са самоопределя като гръцка помакиня, каквито са нейните родители, „оти сам учина от майка и бубайко оти сме ние помаци.. Я знаем ние сме по-чисти от гърците. Ние сме били от най най-най-старо време. Знаеме старките, дядовите, врит ейтука са радали, ейтука са седели.“

Емине е мюсюлманка, смята, че молитвите, постите по време на Рамадана са нещо интимно. „Я га искам да са кланям, няма да са кланям да ме видат, се кланям, оти си е за мене. Ако искам да си гова по Рамазана, ша си гова за мене. Лони, дето се помина година, 20 деневе изговях,, оти пушех. Драго ми е да си говя, ама не знам ша мога ли да го беджердисам, ша мога ли да го сторя. Аллах, ако ми помогне, ша го сторя. Ако искаш да сториш, ако ти е вотре, ша го сториш.“

Емине е активна жена, „млого работи“. Докато пътува като туристически гид в Турция и България, нейните приятелки гледат трите ѝ деца. „Я имам яце (много) добри приятелки. Кога хода да работя, ги вика приятелкана и ги чува като нейни деца.“

В края на нашата среща моля певицата да ми попее на майчиния език. Намираме се в голямото кафене в центъра на Ксанти, а тя се страхува: „Ша ми сдерат дрипите (дрехите, бел. авт.), ша сберат каменет да ме очукат. Не искам да рекат нящо. Ша идеме на нашено.“ Шмугваме се в близко малко кафене, което още не е отворило, и Емине ми запява песен от своя нов албум, която „нашите“ пеят в три села в Ксантийско – родното ѝ Демерджик, Гьокче бунар и Пашевик.

„Пита ли тенки мамо ти

Дава ли тебе на меня

Не я сам Георгье питала

Я не сам слоще слушела

Да имам до три дащере

Ни една Георгье не давам

Той пие бяла ракия

Играе пъстра комара

Момана се разболяла

И вий рюкайте майка й

И вий рюкайте докторе

Доктора пее, казова

Дай сазе мома льокнема

Кара севда я фатила

Майка ѝ седна да плаче

Да плаче майка, нарича

Зайсайле майка кутила

Кутила майка, хранила“

Дали в края на моето пътешествие сред „нашите“ в Гърция не съм попаднала на нашенка, която да ми изпее от начало до край песента „Бела сам, бела, юначе“? Уви, и Емине не я знае наизуст цялата и запя само началото. Това отключи спомен от нейно пътуване в България, когато чула как българите се веселят с гръцки песни и тя спонтанно започнала да пее на своя майчин език. „На Булгария бяхме отишли на адно място и пяха, я знаем и яце аресана. Седиме там и ядеме на вечера сме, и тия пеат гръцко, я искам да изпеем „Бела сам, бела, юначе, цела сам света йогряла“. И тия зафатиха да пеат, и я пях. Чуа ме и викат да пеа. Я изпях адна песен „Загалиха се мома и копел“.

„Нашите“ знаят песните, но младите „моминки“ не ги пеят, не им остава време да ги научат. Децата на Емине освен, че говорят гръцки, турски и английски, лафат и „помацки“ и знаят песните на майчиния език. „Мойта моминка харесова. Каквоно пеа я, знаат го и тия. Я напреш, те после ме следят.“

Из книгата „Нашите в Гърция“ (публикация със съгласието на авторката).

Таня Мангалакова е журналист. Родена е през 1966 г. в Стара Загора, завършила е журналистика в СУ „Кл. Охридски“ през 1989 г. Има много статии, анализи, репортажи за български и европейски медии. В момента работи като кореспондент на „Осерваторио суи Балкани“ за България и координатор във фондация „Балкански политически клуб“.

Коментари (23)

- 04-11-2011|Златко

Моята стиска сол към всичко това (напълно лично, без каквито и да е претенции за обобщения): българи, турци, помаци, гърци – какво толкова, по дяволите! Важното е онова, което ни свързва, а не другото, което ни разделя!

- 04-11-2011|Гост – Ot Turciq

:) Turciq nikoga ne e narichala pomacite turci. Te sa priznati kato razlichen etnos. Едрелес(hıdrelez) se praznuva i v Turciq.

- 06-11-2011|Гост – От България – Гост – От България

Жалко за (българските) помаци, те са истински родопски българи и са едни от най-добрите хора на земята! За съжаление Турция се възползва от слабостта им и се опитва по всякакъв начин да ги направи турци. Преди време отново четох статия за помаците в европейска турция, оказа се че и там вече младото поколение са чисти турци и не знаят помашки. За българските помаци да не говорим.

- 06-11-2011|Владо

Едва ли е така, както казва Гост от Турция, защото от времето на Османската империя до наши дни турците не правят принципната разлика между етническа и религиозна принадлежност (с изключение на кюрдите, които сами са си извоювали правото да ги приемат за различен етнос). Веднъж приел (насилствено или доброволно) исляма, всеки е бил считан за турчин. И така е било векове наред. И истината за етноса на тези, които насилствено или доброволно са ставали мюсюлмани е забравена. Та се питам, могат ли турците да отговорят смислено какъв им е етноса. Турски етнос няма, има мюсюлмани, населяващи едно време Османската империя, а днес – Република Турция. Тоест, Турция (и преди и сега) не е нация, самоконституирала се на етнически, а на религиозен принцип. Името ѝ трябва да е Мюсюлмания, а не Турция, защото селджикските турци, които тръгват от Средна Азия и стигат до стените на Виена в началото са наброявали 50000 души.

- 06-11-2011|Владо

:-) пардон, селджукски!

- 06-11-2011|Гост

Авторката е представила реалността каквато е. Въпросът е – къде е политиката на България към малцинствата ѝ в съседните страни? Още – защо не сме майстори в природяването, а сме майстори на отродяването? Колкото до това кой какъв да се чувства – не е зле, но ако това осъзнаване в друг етнос е доброволно, а не насилствено. Османската империя е била майстор на насилственото помюсюлманчване. А Гърция е готова българските ѝ малцинства да са всякакви – македонци или турци, но не и българи. Да видим какво ще стане занапред.

- 06-11-2011|Гост

Ще нарека нашето отношение към помаците в Гърция „лицемерно“. Статията представя тези хора като „нашенци“, изложбата се казва „Нашите в Гърция“. Много ни е мило и драго тези хора да идентифицират себе си като българи. Иска ни се много те някак си да са такива. Същите хора обаче живеят и от тази страна на границата – в целите Родопи. Защо към тях нямаме същото добронамерено отношение? Не е ли „лицемерно“ да казваме и гордо да потупваме националните си гърди – ей, Емине от Ксанти е българка, а да отказваме да дадем същия статут на Емине от Рибново, например. Че част от българите си мислят, че тези хора говорят турски език в ежедневното си общуване. Освен това на тях гледаме с подозрение, от тях търсим оправдания на действие. За едните – тези в Гърция, „българското“ е безусловна даденост, те говорели български и се чувствали българи. Другите – от тази страна на границата, трябва непрекъснато да се борят за признаване и да дават обяснения (за новопостроени джамии, радикален ислям, забрадки в училище и какви ли не безумщини) пред медии и журналисти. С едните някак си сме горди, от другите някак си „национално“ се срамуваме. Това аз наричам „лицемерно“ отношение, с извинение, ако обиждам някого, но в „нас“ слагам и себе си.

- 07-11-2011|Златко

Великолепно! Благодаря за този коментар, госте!

- 07-11-2011|pecheneg

тази великолепна статия ще е добре да се пусне и в някой помашки форум например pomak. eu. добре би било да се види каква реакция ще предизвика там.

бих искал да знам няма ли и някой филм направен за помаците в гърция от таня мангалакова и дали и кога ще бъде пуснат по някой от каналите.

- 09-11-2011|Mümin Topçu

Zaşto vse oşte ni e trudno da pişem samata istina za vsiçko, koeto e pred oçite i duşata ni. Dokoga rasistko nastroeni bılgari, tursi, gırtsi i tem podobni şte se opitvat da zaliçat sledite na pomaşkiya etnos. Az bih iskal da idem do vıprosnite mesta zaedno s avtorkata na statiyata, spekuliraşta s vnuşeniyata za proletniya praznik Hıdırlez, izlagayki pesenta, v koyato se spomenava imeto Georgi i drugi interesni izmisleni ot neya podrobnosti. V originalniya pomaşki pesenen folklor tsitiranite horski imena vinagi sa bili müslümanski, a ne hristiyanski. Daje ot stotina godini nasam imenata sa hristiyanizirani i po pesnite. Za kakva lübov kım blijniya mojem da govorim, kogato samo prez poslednite 100 godini ot strana na Bılgarskata dırjava sa napraveni devet neuspeşni nasilstveni opita za podmyana imenata na tezi gordi i smireni Balkandjii. Bih jelal da proçeta statiya ot Tanya Mangalakova za sıbitiyata v oblasta Çeç -Şar planina, kıdeto pri edin ot opitite za hristiyanizatsiya na pomatsite nasilstveno daje im e dadeno da yadat svinskomeso, izvareno v golemi kazani po selskite megdani. Piyani popove pık sa se opitvali da gi pokrıstvat. Zapazeni sa i arhivni fotomateriali ot onova vreme…

- 09-11-2011|Златко

Господин Топчу, с най-голямо уважение: вероятно не следите редовно изданието и по тази причина от вниманието ви е убегнало, че тук вече неведнъж са се дискутирали тази и подобни на нея теми. Предполагам, че например дискусията под следния текст ще ви заинтересува много живо:

Оттурчиха помаците

- 11-11-2011|Майя Маркова – off-topic

Цял живот мечтая за образователна система, която да просвещава децата и младежите, без да им очистава врит акъла – и още не мога ни да я видя, ни да я измисля.

(Не разбирам какво е „врит“, но общият смисъл е ясен.)

- 15-11-2011|Самолет 005 – re: Ot Turciq
Гост писа:

:) Turciq nikoga ne e narichala pomacite turci. Te sa priznati kato razlichen etnos. Едрелес(hıdrelez) se praznuva i v Turciq.

А какво е турски етнос?

В казармата имах един „стар войник“, който след време завърши дипломация. Отивам един ден преди много години да се „боря“ за турска виза пред турското посолство. Ужасна ситуация! Щяха да ми счупят ребрата. В последния момент го виждам от опашката вътре (зад решетката на посолството и изплаквам страдалчески към него). Никакъв отговор! Викам си „Леле, тоя се е надул като пуяк и не иска да ме разпознае!“ Боря се и се бутам още няколко дни и накрая се добирам до заветния ага. Викам му: „Абе, идиот такъв – не помниш ли как спяхме в едно помещение. Язък, че съм ти лъскал обувките!“ Пак никакъв отговор. Откривам, че човекът не знае български, а аз съм се припознал. Беше втори шок за мен. Тези двама души – единият българин, другият турчин, си приличаха като братя близнаци.

Оттогава не деля българи и турци в различен етнос. Просто за мен има българеещи се и турчеещи се… По-трудно ми е с турскоговорящите.

- 16-11-2011|ГОСТ2

Манията за измисляне на етноси в Европа започва през 18 и 19 век, в различните страни по различно време. Верността към етноса, респ. към нацията замества верността към краля и поддържа единството на държавата (Кралят е мъртъв – да живее нацията. В Централна и (Юго)Източна Европа създаването, измислянето на етносите съпровожда разпадането на империите. Така че не само трурците в османската империя са използвали названието като кастово, а и останалите народности (турчин за управляваща администрация, грък за търговците и т. н.) А това, че извън Османската империя „турчин или грък“ е бил едно и също нещо, показва такана наречената „Таблица на народите“

http://de. wikipedia. org/wiki/V%C3%B6lkertafel_% 28Steiermark%29

Ние всички в момента боравим с понятията на 19 век по отношение на националностите, а мислим, че те са съществували от векове.

- 31-12-2011|Делю хайдутин

Ясно е, че гърците са ги поощрявали да се турцизират, само и само да не са българи!

От друга страна турските служби ги зомбират и им изпират мозъците, както го вършат и в България!

Горките хора!

- 10-02-2012|Дафина Д. – Ето какво разказва Емине пред френски журналисти

http://www. youtube. com/watch? v=GbcLUeBPb7E

- 07-12-2013|Ибрахим – Разнообразието на етнокултурата в България.

Човек какъвто се чувства такъв трябва и да живее. Защото познавайки и уважавайки същноста му той е щаслив и полезен. Много пъти съм казвал, че помаците са един отделен народ от българския народ, защото голямата част от помаците, гораните и торбешите са живеели отделно от българската държава която изосновно се разпростирала в Северна България. Родопите и Пирин и Рила(погледнете картите на България за 1885) са в териториите на Османската Империя. От идването на първите преселенци на юрюкски турци в Родопите през 1055 година тук намират един народ който завинаги им помагал. Тези земи не са били в Българското царство, затова тези хора не можем да ги наречем насила че са българи а и още повече Родопите са Българска земя от 1913г. Говорим за Помаците. От 1055 до 1885 и 1913 г са почти 1000 години на тези хора които са живели отделно от българския народ.(те са живели отделно и стотици години до идването на юрюците). От самото идване на Юрюците те са били определени като „Помагачи“ а и от искривеното на тюркски то остава „Помаци“. До 1880 година Османците никога не наричат Помаците със тези имена и затова тази думичка не е срещана в архивите, защото разделението в Османската Имерия НЕ БИЛО ПО ЕТНОСТ А ПО РЕЛИГИИ.. Е тогава защо да насилваме хората да се определят като други когато те имат самосъзнание на отделен народ повече от 1000 години. Това не са мои измислици а реални исторически факти и проста логическа математика. Със признаването на Помаците в България, България ще стане още по реална и мултикултурна която ще бъде пример за толерантност и взаимно разбиране.

- 07-12-2013|Ибрахим – ПОМАШКА етност.

Помашката етност е доказал себе си народ…и със своятя култура и със своята жива традиция и чувство за идентичност. Признаването на желанието на един народ който се чувства като отделен със собствена идентичност е исконното право на този народ. Тъкмо обратното признаването на идентичноста на Помаците, ще сближи този народ със другите етноси и ще изчезне недоверието. Аз мисля че в България има близо 500 000 души които се чувстват Помаци. Ние ще кажем:“Йок не ви признамваме но, ЕС щеш нещеш ще ги признае. Такива са законите на това общество! Призовам ви да станем Европейци със истинския смисъл на думата. България не е за разделяне това е категорично и никой тук не иска това въпроса е, трябва да се знаем кой кой е. Така ще сме по добре разбрани а не да вземете песни на един народ и да ги отправяте в Космоса като ваши. Просто смешно е! Когато говорим за идентичноста на Помашкия народ, много е важно е да се отбележат със точно някои неща. Борил във 1211г говорил че, има още езичници във Родопите.

1. За кои езичници е говорил и искал да каже Борил?

2. Колко време изобщо Родопите са били под Българското царство…та да се говори и за покръстване и за наличиие на българско население във Родопите?

3. И освен това съществуващите там славянско население до колко е българско?

4. Нека да не забравяме че, във Родопите стават две големи преселения на юрюшки -тюркски племена във 1050-60г и 1345г. Единия път 50-60 000 втория път 100 000. Всичко това е отбелязани във византийските регистри. А и наличието на имена на населени места днес все още съществуват. Отбелязани са и от А. Златарев и Константин Иречек и много други български учени. Тогава тези земи са Византийски.

5. Колко време общо Родопите са български та да говорим и за българската идентичност на населението и?

6. Нека да не забравяме че Юрюците са посрещнати със огромното уважение на това местно население. От там са нашите братски взаимоотношения. На Турци и Помаци.

7. Когато Борил говори за Родопите във 1211г…да не забравяме че са открити мюслюмански монументи и надгробни камъни и джамии които са построени във това време. Значи съществуването на мюслюманството е много по рано от 1211г. Излиза че исляма е пронинал тук много време по напред…от така наречената христианизация. Моля да ме поправите ако съм грешил. Все пак не съм историк.

Моите уважения

- 07-12-2013|Венцислав Божинов

„Моята стиска сол към всичко това (напълно лично, без каквито и да е претенции за обобщения): българи, турци, помаци, гърци – какво толкова, по дяволите! Важното е онова, което ни свързва, а не другото, което ни разделя!“

Българи – помаци товна е абсурдно и никакви идеи за либерализъм не го оправдават! Имам възможността да преподавам на хора, които някои се опитват да напъхат в изобретения етничиски чувал „помак“. Златко, бъди убеден, че те не го приемат.

- 07-12-2013|Златко

А кои всъщност са „те“, Венци? Ония, които пишат тук, очевидно го приемат. Ти включваш ли и тях в бройката на ония, за които говориш? И ако не искат да бъдат „българи“, какво тогава? (И какво от това, бих прибавил). Какво толкова страшно има в това да и признаем правото им да бъдат каквито си искат? Мен например никой в Германия не ме принуждава да ставам „немец“, това дори не се очаква от мен. По-слаба ли става от това Германия, застрашавам ли я аз с нещо, след като съм ангажиран само и единствено с България, макар че живея и плащам данъци в Германия?

Изобщо, откъде всичкия тоя страх, че „нещо“ ще ни бъде отнето, „нещо“ ще ни бъде откраднато, ако някой си откаже да се идентифицира с „България“, Венци? Едно време, докато още не се познавахме добре, изглежда имахме значително по-малко проблеми да си говорим един с друг. Но откак ти ме „надуши“, че не съм съвсем на „страната българска“, ентусиазмът ни за общуване нещо видимо намля.

Та да питам де, отново, Венци: на какво точно се дължи тоя страх, това безпокойство, че „българското ще умре“, ако всички хора, живеещи в България, не се признаят като еднозначни негови поддръжници и (може би) поборници? Откъде страха, че, ако изкараме на бял свят историите за нещата, които са ги накарали не само да се отвърнат, ами може би и в немалка степен да намразят „българското“, защото са видели от българите само тормоз, в продължение на повече от век… та, откъде този страх, Венци, че изкарването на бял свят на такива и подобни на тях истории, ще навреди с нещо на „България“? Или може би удобните полуистини, също като едно време, си остават някак по-сигурна инвестиция за бъдещето, отколкото са неудобните истини?

Що така, Венци, уж сме хора на долу-горе една и съща възраст, и все образовани, и все културни, знаещи хора, а изведнъж се оказва, че страховете и неудобствата ни някак напълно се различават едни от други…

Що така, Венци?

- 07-12-2013|Ибрахим

Eтнически състав: Според доклад на „.“

National Security Concil of Turkey-2008

Република Турция

население-70 423 958

столица-Анкара-4 319 000

площ-780 580 кв. км.

турци-между 50 и 55 000 000

, кюрди-12 500 000,

черкези-2 500 000,

бошняци-2000000,

албанци-1 300 000

, грузинци-1 000 000,

роми-700 000,

помаци-600 000,

лази-80 000

- 07-12-2013|Ибрахим

Мехмед Али Паша (Масърски) е един от многото помаци които били на ръководни постове или служби в Османската империя, които имали достатъчно умел поглед да ръководят цели територии или полуавтономни държави в самата Османска империя. Помаци са били и един куп други везири в империята. Даже и последният голям Помак на Турция който е създал от останките на Османската империя е бил помак от село Себище (или подобно), от района на Голо Бърдо в помашките албански села, който след смърта на баща му е осиновен от един търговец на дървен материал турчина Риза бей от Солун и заради това приема да стане и да се нарече турчин – това е създателя на съвременната турска държава – помака Мустафа Кемал Паша(Ататюрк), който за малко пък като военен аташе към 1912-та година в България едвам не се оженва за дъщерята Димитрия на генерал Стилиян Ковачев който сразява част от турската армия където се предвожда от самият Мустафа Кемал Паша. И този помак, който по късно като президент на Турската република казва „Който е враг на България, той е враг и на Турция“. А, любовните му писма може скоро време да видят бял свят.

А, за кланетета където са извършени това е само част от голямата срамна истина за насилията и кланетата на Помаците от българските башибозуци през 12-та и 13-та година. Само в района на ЧЕЧ-а и Родопите са опожарени 80 села с изклани, избити, обругани и изнасилени жени и девойки, хиляди Помаци. В района на Драма и Скеча (Ксанти) са унищожени над 150 помашки села и с хиляди убити, изклани, обругани и опожарени домове на ПОМАЦИТЕ.

Замълчете и се замислете, за тези зверства, защото в баташкото клане са убити 150 души и още толкова в Ново село, това може да се разбере от по-сатрите батачани, които знаят истината и не искат да я споменават, защото знаят чия е вината за това, като с това не се оправдат действията на някои от участващите помаци в това зверство, а зверствата в помашките села по Родопите в над 220 села още никой не иска да ги спомене и да говори за тях, защото това са едни от най-срамните и най-грозни моменти от БЪЛГАРСКАТА ИСТОРИЯ.

- 07-12-2013|Ибрахим

Родопите през вековете под Българско владичество, от 1300г история Родопите са владени от българско царство само 243 скромни години.

847г-893г

924г-967г

1207г-1218г

1230г-1246г

1344г-1371г

1913г-2012г

Фактите говорят от сведения на

специални български историци

Българските борхесианци

Автор: Галя Симеонова-Конах

Много важни за изясняването на корените на постмодернизма са някои естетически факти и явления от авангарда и „малкия неоавангард“ на шейсетте години.

След появата на Радичковия сборник Свирепо настроение, дори и след публикуването на следващите му книги, неговите „черказки“ разкази по принцип като че най-много затрудняват критиката. От гледна точка на същностното разбиране на Радичковия художествен свят и проблемите на стилизацията, в миналото правилно бе обърнато внимание на прозата на Радичков като „съчетаване на кратки разностилови отрязъци, при което стиловете взаимно се неутрализират и обезсилват“.[179] Реалистично-битовите, епистемологическите, етнографските, пропагандният стил на новоговора и прочее стилизации на повествователя създават сложна тъкан в стиловия пласт на творбите на Радичков.

Преплитането на различни наративни дискурси, според някои тогавашни изследователи, са заложени в т. нар. „митологически стил“, в който битуват „опозициите съвременно-древно, модерно-примитивно, конкретноисторическо-архетипно“.[180] В едно време без митове литературата проявява черти на митизъм. За съжаление понятията („митологически дискурс“, „митологическа нагласа“, „митопоетическо излъчване“ и др. п.), свързани с „митологическия стил“ в българската литература, не са изяснени теоретически и методологически въз основа на художествения материал, а само употребени като възможни „импресионистични“ обяснения на едно или друго естетическо или повествователно явление. Активизирането на „митологическото светоусещане“ с референция на смислопораждащ фактор се проявява в творчеството на редица автори.[181]

В перспективата, който използвам, от значение е разграничението между мита (mythos, от старогр. ез. – легенда, разказ) и наратива тип mythos. При втория случай става въпрос за изследване на дадено произведение или група произведения с помощта на категорията митизиран наратив, разбиран като семиологична система, т. е. разказ с вътрешна митоподобна логика, основаваща се на бинарните опозиции и структурни принципи между които аналогия, тъждественост, автентичност, псевдоавтентичност и други. Този тип наративност като модел на една литературна действителност може да бъде открит в много съвременни текстове, където той става обект на вторична символизация (ако архаичният мит е бил знак, то днес литературният мит е знак на знака, какъвто е случаят с част от българската проза от шейсетте години на ХХ век). Митографската школа го поставя, както в една надреалност, така и го разглежда в извънсистемните препратки на дадено произведение, в рамките на някакъв прерастващ го смисъл.

Равнопоставеността на разказа за съвремеността и въвлечения в него mythos оформя извънвремевия наратив за миналото, за старината и фактически усилва знаковостта на художествения свят. Тя е родена едновременно, както от диалога на световете, така и от отхвърлянето на логическо равнище на възможността за естествения характер на тяхното взаимно съществуване. Така художественото време-пространство се разширява диахронично, но липсата на логическа обусловеност на събитията и поведението на героите буди „безпокойство“ у читателя, те са белязани с чувството за абсурд. В повествованието за миналото и съвременността, в процеса на рецепцията, митизираните наративи са градиво за възстановяване на нарушената линеарност в развоя на цивилизацията и културата, запълват отчасти разломите в тях, поддържат у съвременния човек усещането за културно-историческа приемственост, унищожено в резултат на някакви исторически катастрофи.

Митизираните повествователни фрагменти дават нетрадиционен образ на света, породен от синхронизирането на елементи от модерната цивилизация и митическата древност, която носи вече черти на един усложнен и неразбираем свят. В комично-епичните „кулски“ повествования на Йордан Вълчев – Родихме се змейове, бе търсен и „хунско-прабългарския характер“ на демонологичните символи, без достатъчна аргументация.[182] По-скоро ефектът на демонологическата символика се изразява във факта, че като знак на отречената след 1944 г. архаична култура, на прабългарското минало (до шейсетте години), маркира неговата историческа и културна значимост, мястото му в историческата и родова битийна непрекъснатост. Отделно значение и естетическа ценност притежава обогатената повествователна структура на Родихме се змейове.

В определена степен трудностите с рецепцията на ремитологизиращите насоки в съвременната българска литература се коренят и в установените нормативни развойно-естетически обяснения. Книги като Свирепо настроение и Родихме се змейове заставят читателите и много критици да мислят по различен начин за литературата, да излязат от каноните на нормативността. Романовата дилогия на Георги Алексиев поради свързаността си с идеологемата „революционно минало“ е приветствана донякъде от нормативната критика. Но тя има значение и извън този контекст, защото чрез поетиката си творбата предлага някои решения на идейни и stricte естетически въпроси, повдигнати в предходното десетилетие от Йордан Радичков и Йордан Вълчев.

Романите Кръстопът на облаци и Духовете на Цибрица са нетрадиционен, само в определена степен „достоверен“, а същевременно митизиран условен модел на българското историческо битие, преработено в едно метафикционално повествование. Тогавашните критици обаче порицават автора за „митологическите символи“, „механично“ вмъкнати в текста и „миришещи“ на магически реализъм от латиноамерикански тип, както и за „изкълчването“ на българската народопсихология.

„Латиноамерикански“ трансгресии

В българското литературно наследство разказа mythos има своята дълга история, но особено се активизира през двайсетте години на ХХ век във връзка с естетическите авангардистки търсения на екзотичния примитив. Вдъхновение за тях, авторите черпят от домашните фолклорни източници, по-късно подобни тенденции отново се реактивират в специфичните обстоятелства на шейсетте и седемдесетте години на миналото столетие.

Тук следва да се отбележи, че произведенията на Йордан Радичков и Йордан Вълчев предхождат по време преводите на произведения на латиноамериканския магически реализъм в България, така че едва ли може да се говори за непосредствени влияние и заемки в този период (първият превод на Сто години самота е от 1971 г.).[183] Насоката, опираща се върху структурата на митизирания разказ е иманентно заложена в българското литературно развитие, тъй като става въпрос за реални многообразни културни пластове, дълбоко залегнали в националното съзнание и родовата памет. Налице е може би и близост „по сходства“, за които споменава често цитираният в този контекст Румен Стоянов. Неговите наблюдения, въпреки разлятата смислово есеистичност и предкатегориално мислене, са уловили възможни анализационни насоки. За него ХІХ и ХХ век в българската и латиноамериканската култура са „преплетени по начин, който ги оприличава помежду им и ги разграничава от западноевропейската“.

(…) ние изтръгваме от забравата, тълкуваме, усвояваме, разпространяваме, залагаме в сегашните си и бъдещи постижения нашето тракийско, прабългарско, старобългарско наследство така, както постъпват с доколумбовите си традиции мексиканците, колумбийците, перуанците и т. н.

При тях, както и в българската история и култура:

(…) времето се е движило по други закони, благодарение на които т. нар. народно творчество, народното въображение са тъй богати – и най-важното живи и плодотворни до наши дни. (…) нашата душевност и умствена нагласа стои по-близо до латиноамериканската емоционалност, отколкото до западняшката рационалност.[184]

Без съмнение българската литература, както и други от нашия регион, сръбска и хърватска, са борхесиански литератури именно по тези причини.

Жизнеустойчивостта на фрагментите – носители на „старината“, прехвърлени в съвременността е несъмнена и тяхното „прочитане“ в днешно време се нуждае от интердисциплинарни усилия.

С преводите на писателите от ибероамериканския културен кръг в България навлезе понятието магически реализъм, което започна да се употребява спорадично и за някои автори и явления в българската проза от втората половина на ХХ век. Това, че българската проза е имала най-ранни допири с естетика, подобна на магическия реализъм, може да ни представи едно връщане към изворите на това явление, по своята същност европейско. Неговите корени са преди всичко в европейския авангард, в немския експресионизъм, а не в латиноамериканските литератури, както сме свикнали автоматично да мислим. Самото понятие, по своята същност – оксиморон, и реализъм, и магичност едновременно, за първи път е употребено по отношение на изобразителното изкуство в книгата на Франц Ро След – експресионизма. Магическият реализъм (Nach-Expressionismus. Magischer Realismus, 1925), в която той се разпростира върху „духовната магия на битието“. Тази естетическа тенденция, малко по-късно намира добра почва за развитие и в Италия, където за първи път терминът е употребен по отношение на литературно произведение (realismo magico, 1927).[185]

Франц Ро определя някои постекспресионистични художествени явления през двайсетте години като „нова реалност“, нов стил, който търси извънвремевата стойност на предметите, реконструира действителността по правилата на „психизма“. Понятието „магически реализъм“ се използва в критическия инструментариум на немското литературознание и след войната, а „магичността“ тук е разбирана между другото като синоним на „духовното“, „психологичното“ (Лео Вайсгербер), тя е определение за „психологическата правда“. Разбира се, опити да се разшири „описанието“ на действителността с елементи на ирационалното, свръхестественото, митичното, чудесното, фантастичното са правили редица писатели, започвайки още от Омир.[186]

Идеите на магическия реализъм са се развивали в близко „съседство“ с надреализма, а в програмите и манифестите на Андре Бретон много страници са посветени да се обясни новата естетика, създавана с представите за двете сфери на действителността – реалната, обикновената, и фантастичната, ониричната, скритата, изпълнена с халюцинации и сънища. Сюрреалистите и европейските магически реалисти от трийсетте-четиридесетте години на ХХ век изхождат от едни и същи естетически и философски традиции, между другото на Кафка, Фройд, Юнг.

Особено мощно през втората половина на ХХ век това литературно явление завладява латиноамериканските литератури. В произведенията на авторите от този културен кръг реалистичното изображение е преплетено с фантастични и гротескови елементи, с фолклорни образи и предколумбови вярвания, обичаи, с ирационализъм и психологична дисекция на подсъзнателното. Магично-реалната поетика, преработвайки идеите от Стария континент, кристализира в споменатите литератури, в смесицата на различни култури, показва митичното разбиране за света на хората с индиано-африканско-европейски корени. Латинска Америка функционира в нашето съзнание като страна на магическата перспектива, real moravilloso – чудната реалност на Алехо Карпентиер (Царството тук на земята, 1949), на повествованията на Борхес, с тяхната фантастичност, с противоположността си на всяка логика и рационално мислене. Мигел А. Астуриас в своите Гватемалски легенди (1930) твори една свободна транспозиция на свещените текстове на маите, използвайки и сюрреалистически похвати, с които се запознава в Париж. Значими автори са Хуан Рулфо, с един от най-старите текстове на направлението, преведения и на български роман Педро Парамо (1955), Хулио Кортасар, Карлос Фуентес. Неговата книга Terra nostra (1976) е смятана за шедьовър и представлява свободен литературен вариант на историята на Испания с разклоняващ се наратив от римско време до катастрофичната визия на Париж от края на второто хилядолетие, обособен в три части – Старият свят, Новият свят и Другият свят. Някои негови фрагменти са написани в силна „междутекстова връзка“ с картините на Йеронимус Бош. Известният роман, сагата мит на колумбиеца Габриел Гарсия Маркес Сто години самота (1967) е стандартният пример за поетиката на магическия реализъм: синтез на реалност и магическа иреалност, въображение, експерименти с жанровете и видовете разкази, в които са разрушени темпоралните конвенции, самото повествование и бароковият език са белязани от оживяваща екзотика. Магическият реализъм като че ли носи в себе си два потока творчески материал, единият повече свързан с фантастичността, другият със сюрреализма, при цялата условност на подобно разграничение.

През последните десетилетия естетиката на магическия реализъм получи нови постмодерни импулси и признания. Постмодерни елементи могат да бъдат открити в интертекстуалността на творбите, в псевдоисторизма на повествованието, в претворяването на автобиографиите, саморазкриването на автора, автоиронията, автотелизма, раждащ играта и лудичния диалог с читателя. Духът на постмодернизма отново приобщи латиноамериканския магическия реализъм към европейската култура. Както споменах, редица изследователи търсят някои от корените на постмодернизма именно в магическия реализъм и в този контекст проучванията на Линда Хъчтън, която изследва творчеството на Борхес, Фуентес, Маркес и други латиноамерикански автори, са едни от най-представителните и известните.[187]

В българската литература се заговори за „български магически реализъм“ през седемдесетте години на ХХ век.[188] Става въпрос за иманентни сходства, за съжаление без някакви по-задълбочени изследвания от гледна точка на поетиката на направлението. Дълбоки са неговите връзки със сюрреализма и с важния за българските изследвания диаболизъм. Ползването на художествените достижения на родната традиция в прозата на шейсетте години на ХХ век е удвоено, не следва само жанровите реализации на гротеската, но черпи и от надреалната необикновеност на авангардистките поетики. Не напразно по отношение на магическия реализъм в английското литературознание се използва като синоним понятието „неоготицизъм“, термин, прокарващ по-ясен път към художествените пространства на българския диаболизъм.

Магическото митическо

Старите фолклорни образи, заживели живота на модерни семантични кодове и топоси, отварят подсъзнателно или интертекстуално други представи на различни равнища на познание, така от дълбините на митическото, но в нови абсурдистки одеяния изниква древната змия, смокът:

Той наистина открил леговището му под един пън и разказваше, че замахва с брадвата, отсича главата му, от туловището започва да пръска мляко на всички страни, а главата се втурва и се покатерва чак на върха на една чегарка. (…) Смоковата глава стои на върха на дървото (…). Смоковата глава тъй си и остава горе, не посмяла да слезе (…). [189]

Фолклорното митическо предание в творчеството на Йордан Радичков всъщност веднага е силно демитологизирано и отдемонизирано, усвоено чрез деградирането му на равнището на всекидневната обикновеност, претърпява битовизация. В българската литература това е изпитана традиция, водеща началото си от диаболическите повествования на Светослав Минков и Владимир Полянов, в които естетиката на ужаса в повечето случаи е демитологизирана, а в по-късните разкази на Минков и пародирана.

Въобще в разказите на Радичков антиномията „някога – сега“ е осезателна, много се говори за времевото противопоставяне, за „старите времена“, които авторът ту извисява митически в преданията за самодивите и гората и това винаги се случва в контекста на природата, в нейната отминала, застрашена красота, ту ги пародира и разкодирва, преди всичко като „тъмнина“ и непонятност на стародавните обичаи, като реликти на мисленето, в крайна сметка, от гоненето на змея, днес ползата е само еротична.[190] Още Рудолф Бултман обръща внимание на факта, че демитологизация се постига посредством екзистенциална реинтерпретация. Предметът на неговите теологически изследвания е съвсем различен, но някои от съжденията му, що се отнася за обективните категории на физическия свят в съдържанието на митическото, към които принадлежат понятия като пространство, време, причинност – анализирани в творчеството на разглежданите тук автори – са важни за разбирането на природата на мита. Някои от интерпретаторите му обръщат внимание на екзистенциалисткото деление, което той прави, между сферата на познаващия субект и света на обектите, поддържайки по този начин раздвоението между човека и природата.[191] В нашето разбиране митическото, няма такъв субективизиран характер и не е загубило връзката си с природата и историята на човека. Моделите, които се съдържат в митическото, така както и метафорите, и символите са отворени по своята същност, дават широки художествени възможности и за това намират широко приложение в литературата. Хората винаги ще изразяват своите представи за света и смисъла на живота с традиционни (митизирани) образи, разкази и ще ги „играят“ в обредни форми.

Поетиката на миналото в романите на Георги Алексиев е съвсем различна от Радичковата, защото той извежда митическото до високите, „сериозни“ регистри на изображението:

Когато след разсип месечина се загуби, мъжете се съблякоха голи, опасаха звънци меденяци, затъкнати с трева, за да не чуе змеят, награбиха церови тояги напълнени на огън чомулюги, пристъпиха в горния край на селото, откъдето щяха да захванат, когато над село се извиси огнената опашка на змея…[192]

Стилизациите в духа на „родното“, конкретизирани с много обредност и магически примитив, чертаят границите на познатия свят, в който смъртта, един от онтологичните полюси, е владетелка на битието и нейният полъх витае над Цибрица: безпомощните хора противодействат с магически практики:

Изровиха и хвърлиха от гробищата костите на самоубийците, удавените и сразените от гръм. Разкопаха гробовете, надупчиха с черясла и обляха с вряло вино труповете, за да не се уплътнят, дигнаха съботниците на крак на дебнат плътеника. Реджо повели: над всяка пътека към селото, над врати и прозорции по къщите да висят нищелки, та появи ли се нощем някаква твар, да се залисва с броене на конците, докато пропеят втори петли. Забиха върху най-високите места по баира три колове – за да не припари нечествият гонен от другите села.[193]

Магическите практики с човешки жертви, намират художествена реализация в различни епизоди на фабулата.[194] В романите на Георги Алексиев Кръстопът на облаците и Духовете на Цибрица няколкото наратива са обединени в пространствено-времевата рамка на известни исторически събития. Посвещението в началото на романа е историческо и не оставя съмнение на кого е посветена тази книга. Действието, героите са локализирани в района на Златията, представлява фрагменти от време и събития, започвайки от Руско-турската освободителна война, историята на чифлика, септемврийския бунт, кръчмата, избухването на Втората световна война до деветосептемврийския преврат в България. Авторът поставя отделните повествователни линии в различни изобразителни и стилистични конвенции. Официалните и историческите събития са ситуирани преди всичко в рамките на празнично-църковния календар, което гарантира стабилността на времевия цикъл и традицията, тяхната повторяемост, характеристика „на времената“, търсена и от Радичков.[195] Известни събития от съвременната история, например Сталинградската битка, също са вместени в църковната обредност и са интерпретирани в християнската поетика:

Тревожните събития за повалянето на кръста от нечестивия на ден Кръщение Господне при Волга разтърсиха митрополията.[196]

Народният живот е описван в конвенциите на митизма и обредността, сказово: приказката, всъщност разказът-предание за убийството за земя в чифлика и неговата история, появата на змея, когото хората гонят, докато Оранжевата гвардия открива огън с манлихерите. Повествованието, в което се оглеждат и активизират различни исторически и мирогледни пластове на колективното битие и индивидуалните герои, със специфично изваяните си атмосфера и хронотоп кореспондира с Педро Парамо на Хуан Рулфо. Онтологическите категории и антиномията живот-смърт, „духовете на Цибрица“, изпълват изображението и във вътрешнологическата система на творбата градят смисъла, ала едновременно са корелат на движението на историческото време в една официална рамка, знаци на церемониалната култура – маршове, духови оркестри, любимата бойна песен на тамошното население Бдинци, лъвове, титани и други. Целият набор от различни по значение смисли и знаци придава гротесковост и неестественост на случващото се, а същевременно е във вътрешно единство със събитията. В новите повествования за Северозапада (от прелома на века) вече липсва елементът музика, градската музикална култура на духовите оркестри отмира, появила се е още една „смърт“ в промененото битие. Духовата музика – своеобразен код на локалното „родно“, на традициите на населението от Северозапада, който извежда отвореното пространство на региона към/на Дунава и подчертава близостта с австроунгарската и немската традиция – се сблъсква и сплита с по-стария пласт на обредността и преданието. При Радичков, Вълчев и Алексиев този код става една от знаковите характеристики на локалното, образ на мизийското, дунавското пространство, в който съвременната култура се смесва със старата европейска.

В митическите трансгресии на българската литература от шейсетте години се вписват повествованията на Йордан Вълчев. „Така дойдох на земята, змей с змейовете, човек с човеците“[197] – паралелизмът на митологемата змей с човека утвърждава хетерогенността на света в естественото съществуване на два успоредни семантични реда в съзнанието на героя наратор. Едно от основните човешки събития – раждането, двояко е представено в образа на едновременните раждания – на детето и смока/змея. Функциите на това успоредяване са многостранни – от символически: съдбата, животът на детето, родено заедно със змея, ще е странна, страшна, в човека живее и змейското, и човешкото, до митологическите – израз на народните представи за взаимоотношенията човек – девойка – митическа змия. В българския и южнославянския фолклор митологемата на змея е многозначна, а южнославянският змей има черти на хтоничен и ураничен персонаж.[198] В семантиката на разказа на Вълчев се наслагват няколко представи, от които по-важната е свързана с юнашкия епос – раждането на момчето юнак, който ще се бори с хаоса и разрушението. Тази мисъл се потвърждава от финала на разказа. И затова Вълчев употребява първо лице множествено число на глагола – „родихме се“ змейове. Самото идване в човешкия свят на героя е белязано от необичайност, змейското и човешкото са объркани, несложното битие е поставено под съмнение с оживявянето на древни образи. Митологемата „любене от змей“ в обредността е равна на времето на инициацията на девойката, на преминаване към група с друг общностен статут – жената, но в разказа на Вълчев митологемата е декодирана с обективните обяснения за раждането на нечовека/юнака. Налице е активизиране на стари представи, оформени под влияние на някогашното антично население на Северозапада, Римския лимес. Във вътрешнолитературен и културен план повествованието извиква изобразителната традиция „роден стил“ на Иван Милев, фолклорния образ „Мене ме, мамо, змей люби“ (картината на Никола Кожухаров) и малко видоизменени готови фигури от Ботевата поезия – „ще му вържат раните“, „майка му песен ще му пее“.

Част от повествованията на Йордан Вълчев сякаш са изтръгнати сцени, актове от антични трагедии – братоубийство (Прозрение), признат грях на детеубийство (Изповед), опитомяването на вълка (Клетварката), раждането на хероса (Родихме се змейове), усвоени „сказово“, разказ в разказа, приказка в разказа – (Приказка), в уедрен епически стил, пестеливо и много пластично. Митогемите в тях идат от народното творчество, от неговия най-древен, античен пласт.[199] Но едновременно, използвайки езика на романтиците, можем да проследим, как те изписват душата на народа, светла, силна, мрачна, объркана в събитията, фантазмите, ежедневието, историята, разказват за слепия фатум, неумолимата nemesis от античната трагедия.

Следи от предхристиянски вярвания са отразени в инициационните обреди – посветеният е надарен от своя покровител с необикновени способности, в случая това е клетварката, която опитомява вълка и има способността да хвърля лош omen.[200] В романите на Георги Алексиев намираме обратното художествено решение – различни магически практики са обяснени с християнската символика „нечестивият гони ангела“.

Сцената с раждането е интересна, ако имаме предвид твърдението, че се осмисля като резултат от връзката с тотема. Елементи от древните култове действително са проследени в представите за елена, вълка и змията[201], но на българска почва има наслоявания от различни културно-исторически пластове в народната митология. Митологемата на вълка се свързва и с вярванията на античното население (напр. капитолийската вълчица) и със славяните, но не може да се изключи и намесата на тотемни представи от прабългарското минало, у древните той се явява водач, обладаващ и голяма лечебна сила.[202]

Йордан Вълчев акцентира върху митическото, юначеството, не върху следите, останали още от неолита, потвърждаващи връзката с дивата природа. Тяхното тотемното значение в структурата на художествения текст е трудно доказуемо, не създават в нея и някакви по-специални символически значения, нараторът в крайна сметка не достига до равенството – „вълк с вълците“, какъвто е случаят с митическото съотнасяне със змея.

Разказите на Вълчев завършват с етични поанти, канавата им е преплетена с повторения, патриотични дигресии и адмирация на родното и локалната култура (Кулски панаир, Двубой).

Локалното винаги е изградено по географски принцип с помощта на топонимите. Наименованията на местности се появяват във всички творби на Йордан Радичков и разкриват географски малкото отечество на неговите герои – започвайки от Черказки, Живовци, изчезналото селище под водите на язовира, през кожарското Гмитровци (Митровци) до селенията на торлаците покрай Рабиша. Малкото отечество не е само в конкретните географски топоси, locum genius на неговите герои – Мойсеево бранище, оброчището, Аврамови ръкавици, Петлова чука, Каменна Рикса и други, но и в развитите на различни нива на повествованието и образността, знаци-образи, Гоца Герасков, Кастел, Иван Мравов, опитомителят. Топонимията на локалното като важен елемент, конструкт на родното започва да се реализира с такава сила в българската литература от появата на първите Радичкови сборници.

Героят на Георги Алексиев, Гърка, построява въртяща се като шиник къща, с кръчма и магазин за колониални стоки, чиито стени са от стъкло – да се наслаждават местните (локалните) хора, защото в нейното движение се оглежда пейзажът на „родното“:

Виждаха се оттук Толовските колиби и зад тях Златията, чак до Дунава. Показаха се Божиновите брястове, завоят на Цибрица, острите върхове на тополите при яза, чифликът на Лукстрезови с турската кула, следваха Комущишките баири, по които пъплеха овце. Блесна кубето на прогорелската църква.(…) Редяха се селцата с бели прашни пътища.[203]

По-нататък в текста задвиждането на образа на родното се завърта заедно с „разместването на къмъните на спомените“ или по „пътеката на спомена“ за предците.

Всички тези кодове на локалното градят един усложнен условен, хипер- и сюрреален, множествен свят – изтъкан от образи/топоси – дихотомични, максимално реални – в конкретно историческо време, а едновременно фантазматични – в пласта на образността, наративно надвремеви – разказани като mythos.

И едно друго обстоятелство подкрепя версията за витализма на фолклорно-митическото наследство като извор за литературното творчество и „оживяването“ на родното. След първите следвоенни прояви на ремитологизиращите тенденции в Свирепо настроение и техният „бум“ в следващото десетилетие те отново се активизират през осемдесетте и деветдесетте години. Произведението на Георги Узунски, един от последните борхесианци, Ни горе връх, ни долу корен (1988) с хибридната си структура на етнографски и романен наратив, с втъкана фолклорно-езическа символика и елементи от различните християнски традиции от Северозапада, може да илюстрира подобно твърдение.

Откъсът се публикува със съгласието на издателите.

Галя Симеонова-Конах е доктор на хуманитарните науки в областта на литературознанието на Ягелонския университет. Преподавателка по българска и славянска литератури в университета „Адам Мицкевич“ (Полша). От 1989 г. е кореспондент на вестниците „Демокрация“ и „Век 21“, а по-късно дългогодишен кореспондент на БНТ и БНР в Полша.

Коментари (2)

- 04-12-2012|Гост

Чета с наслада и вътрешно удовлетворение работите на Галя Симеонова-Конах. Очевидец съм на анализираните прояви. Още през 70-те години на ХХ век М. Б. Храпченко разглежда в теоретичен план въпросите за типологията и сходствата в литературния процес. Пред мен и сега стои въпросът: кое поражда тези явления? Терминът канон е с голяма честота на употреба, но поне на мен ми звучи неубедително при опит за изясняване на редица явления в художествената ритературата. По-приемлива е употребата на склонност вместо тенденция по примера на Ал. Теодоров-Балан. Значи, по вертикалния контекст си взаимодействат различни

склонности и за изхода от съревнованието помежду им най-често читателската рецепция носи спорадичен характер. Великолепно е изведена разглежданата от Галя Симеонова-Конах склонност в диахронен план. С дребно уточнение-чу се и терминът „гротесктен реализъм“.

Е. Евтушенко по повод на Г. Г. Маркес потърси съпоставка с Андрей Платонов, същото се наблюдава и в един предговор на Вл. Зарев за Г. Г. Маркес с отпратка за писането на Генчо Стоев например, би могло да се допълни с: Марий Ягодов, Матвей Вълев, Анчо Калоянов, Е. Станев в „Антихрист“, Ст. Сивриев, Йовков, та и със самия Вл. Зарев. Явно се визира повръхностният слой, фактурата на белетристичните построения. Това компенсаторна проява ли е на съпровождащото ги безлично литературно обкръжение, или естествен подтик на заложени в дълбинните структури на традицията неотменни склонности? Че е така, така е, ами ако е обратно?…

Когато четох „Семейството на Паскуал Дуарте“ на Камило Хосе Села, натрапливо ми се въртеше в ума „Снаха“ на Георги Караславов. Странно съвпадение-писани са и двете творби през 1942г. „Татул“ е 1938г. Свързват Села с основаването на тремендизма в Испания, преди него у нас е „Холера“ и „Милосърдието на Марса“,“Мехмед Синап“, „В леговището на звяра“ от Людмил Стоянов, романът „Пробивът“ на Кръстьо Белев, „Хоро“ на Антон Страшимиров…

От породените размисли след прочита на чудесните статии на Галя Симеонова-Конах имам един въпрос: след този убедителен анализ и аргументирано обосновани тези може ли да се изведе евристичен модел на литературния процес, сиреч-кога възникват и кога заглъхват определени склонности?

Отдавна чета анализите на Ина Тертерян. Скоро препрочетох „Человек мифотворящий“М.1989г. Та, ще запитам повторно: кое не е мит в словесното творчество на човека? И следствие от него: кога едно писание още с пръкването си е баято(да не кажа мъртво родено) и кога е белязано с извечност, изконност(явлението енантиосемия-в една форма се съдържа антонимна двойка, пример с наречието искони в старобългарски-значи начало и край).

С благодарност: П. Вълков

P. S. Цитирам по памет Йордан Радичков:“Когато по върховете засиява слънцето, в долините стават игри на сенките“. Предупредил ни е големият писател…

Отмъщението на Йеб

Автор: Емил Андреев

Съвсем непреднамерено и случайно Борис Мойсеевич Вайсман беше евреин. В това нямаше нищо лошо, но никой в Лом (освен криминалистът-капитан Гичо Гаргата, в чийто милиционерски надзор влизаха и алкохолиците) не знаеше истинското име на този възрастен вече, емигрант и белогвардеец, човечец. Всички в града с известно безразличие го мяркаха пиян около кръчмата на пазара, където Йеб прекарваше същинската част от своето ежедневие. Точно с това именно прозвище – Йеб – го отъждествяваха и по-паметливите ломчани. Другите до известна степен го забелязваха, така както забелязваха прашните улици, есенната шума и бездомните кучета.

Прочее прякорът на това ненужно и самотно същество идваше от крилатата фраза „Йеб, тури му ножа!“, която бедният Борис Мойсеевич произнасяше твърде често, прихлъцвайки в олюляната си походка на път за дърварника на Гьолското училище. Там той спеше с позволението на байчото и снизхождението на прислужничките, които от чиста човешка състрадателност понякога му носеха ядене и ракия. Храната Йеб поделяше с плъховете, но ракията (приемлив заместител на любимата му някога водка) къташе като бистрите си изпъкнали очи и омачканата капитанска шапка, с която и зиме, и лете не се разделяше.

На кого и на какво Йеб туряше ножа? – никой не разбра, пък и не се интересуваше (може би само милиционерът-капитан Гичо Гаргата по разбираеми причини). По-странна и непонятна бе самата дума „йеб“, която се срасна с него като едно заклинание. На Борис Мойсеевич обаче не му пукаше кой с какво го идентифицира; йебкаше си и туряше своя въображаем нож където и когато си поискаше.

Етимологическа бележка: Възможно е думата „йеб“ да води своя произход от английския адвербиал „yes“<староанглийското „gea“, YEA + „sie“ („така да бъде“) със своя разговорен вариант „yep“, тъй като при обеззвучена крайна съгласна „б“ – „п“, „йеб“ ще звучи като [йеп]; сравни българското „боб“ [боп]. Този вариант е приемлив, но не и правдоподобен. Борис Мойсеевич, макар и евреин, никога не е стигал до Британските острови. Другият, по-убедителен и възможен, произход на думата е от руското „ёб“, преобразувано под въздействието на ломския диалект в „йеб“ (ср. руското „ёб твою мать!“ както и сръбското „jебем ти душу!“). В края на краищата по своя дълбок смислов облик изразът „йеб, тури му ножа!“ може спокойно да се приеме и като споменатите две славянски заклинания, и като англо-саксонското „така да бъде“. Yes? Остава открит въпросът: чий дедов търси типичното старобългарско име Борис в руската именна система? (Ср. „барс“, „борсук“, както и индоевропейския корен „bhares, bhars-“, дал в английския такава пивка дума като „barley“ – „ечемик“.) Отговорът е сравнително прост: същото, каквото правеше и Борис Мойсеевич Вайсман в Лом; ПИЕШЕ – всичко, но предимно бира. А, както е известно, в Лом още в края на ХIХ в. е основан един от първите пивоварни заводи в страната – кехлибарена перла в короната на родната лека промишленост. Името на бирата е „Алмус“ < лат. „Almus“ (антична крепост в долнодунавския лимес), но е твърде погрешно да се приема, че и името на града Лом идва от латинското „аlmus“ (с отпадане на наставката „-us“ и преобръщане в сричката „аl“ – „la, lo“; вж. Вернер), тъй като по българските земи има и друга река с името Лом (макар и Русенски), а там не е съществувала крепост (макар и римска) с подобно име. По-вероятно, но не и задължително, е името Лом да идва от трако-илирийското „lum, lom“ (река); сравни българските: „лом“ (железен кол за къртене на камъни), „ломя“, „лемеж“ (палешник), „отломки“, както и индоевропейския корен „lou-“(мия), дал в английския думи като „lye“(пепелива вода, луга) и „lather“(сапунена пяна). И така: Лом, река, вода, ечемик, бира, пяна – йеб, тури му ножа! Край на етимологическата бележка.

Както казахме, Борис Мойсеевич – Йеб живееше кротко и незлобливо в дърварника на някогашното Гьолско училище, днес известно с името „Никола Първанов“. (Това е едно младо българче от Лом, живяло едва 35 години. Ученик на сръбския книжовник Даничич, то е било преподавател в Белградската велика школа (университет), участник в Първия български църковно-народен събор и автор на една от първите български граматики. Починало е през 1872 г. във Виена; костите му и до ден-днешен са там. Колкото до народната етимология на Гьолското училище, то тя е по-близка до ума: от турското „гьол“ – „бара, локва, блато“. В нашето недавно местността, където по-късно е построено въпросното училище, често е бивала такава. Причина за това са били неовладяните наводнения от Дунава и Лома.) Старата П-образна и едноетажна сграда на това училище жълтееше със своята възрожденска спретнатост и предприемаческа загриженост на довоенна България. Тя бе обгърната от голям двор с няколко игрища (предимно баскетболни), великолепна, стилизирана по виенски образец, градинка с шадраван и беседка, както и опитно поле в задната ѝ част, където се кипреха овошки и дендроноиди. Отвън дворът бе опасан със зидана средновисока ограда, част от която е останала и днес.

Точно покрай тази ограда Йеб Тури-му-ножа минаваше всеки ден на път за дърварника, който се намираше зад училището в съседство с опитното поле и една огромна плачеща върба с малка чешмичка под нея. Тук именно, макар и рядко, Йеб се миеше и пиеше вода. Това обаче можеше да се види само по време на училищните ваканции, тъй като през останалото време (по някаква негласна уговорка с байчото) Йеб изобщо не се показваше на децата и техните възпитатели; излизаше в ранни зори и се прибираше по късни доби. В студените зимни дни той не ходеше никъде. Тогава при него идваха прислужничките по-скоро, за да проверят дали не е умрял. (Както е известно – на този свят не съществува безплатен обяд. За привилегията да спи в дърварника Йеб помагаше на байчото, като обикновено вършеше най-черната работа: цепеше дървата, внасяше въглищата, чистеше тоалетните и т. н.)

През лятото Гьолското училище опустяваше, в него оставаше по някой друг дежурен учител, байчото, както и неколцина деца от махалата, които по цял ден играеха из двора. Точно тези хлапета тормозеха Борис Мойсеевич Йеб и то през най-волния сезон на годината. Те бяха три момчета, „тримата пичове“, както ги наричаше байчото (думата „пич“ не означава само незаконнородено дете – това е нейното второ, в резултат на полисемия, значение; основното е: „младочка, младица, фиданка, филиз“, вж. Н. Геров) на възраст между дванадесет и четиринадесет години, които си умираха от удоволствие да се бъзикат с този смешен, но непроницаем за тях човек. (Глаголът „бъзикам“ сигурно идва от играта, наречена „бъз“, в която един негледащ е удрян почти едновременно от десетина гледащи и той трябва да познае кой е бил пръв; докато потърпевшият се чуди, всички вкупом и продължително викат „бъзззз“ – изключително унизително занимание, по всяка вероятност възникнало сред скучаещи пастирчета; както, впрочем, и всяка игра.)

Тримата пичове бяха неразделни, но различни по възраст, ръст и антропологични характеристики. Най-големият бе кестеняв и сприхав като келт; основание за това даваше бретонската му кръв, дошла от баба му по майчина линия. (Наивната французойка от Рен се заробила с един наперен българин от Лом, изпратен от предприемчивия си баща-земевладелец да се учи в страната на Рабле.) Средният пич бе типичен смугъл балканоид с остра черна коса и къси крачка, а най-малкият приличаше по-скоро на немец – светлорус, със сини очи и кльощаво тяло. (Лом е стар пристанищен и търговски град. Движението на стоки и етноси е задължителна привилегия за подобни селища.)

Онова, което спояваше тримата пичове и ги превръщаше в една гадна за Йеб глутница, бе ненаситната им прединициационна потребност от гадости; възрастните ги наричат лудории. Любимото им занимание бе да замерват Йеб с кестени и клечки, когато го видеха да се клатушка покрай оградата на Гьолското. Канонадата им бе съпроводена с яростното: „Йеб, тури му ножа!“. Така те предизвикваха своята мишена да им отвърне със същото и жадно чакаха да чуят фразата от устата на нейния създател. Борис Мойсеевич знаеше това, но някак си се инатеше. Не бързаше да задоволи жестокия копнеж на избуяващото им либидо.

Винаги се случваше така: в стремежа си да се опази, Йеб първо събаряше капитанската си шапка (понякога хлапетата дори я уцелваха), после с усилия се навеждаше да я вземе (ония зад оградата пищяха от кеф) и когато я слагаше на главата си, чак тогава отсичаше гръмогласно: „Йеб, тури му ножа!“. Тримата пичове спираха да хвърлят, заскимтяваха от радост и продължаваха своята игра. Така Йеб вече спокойно се прибираше в дърварника, където изобщо не се питаше: как един потомък на древен род и поругана империя стигна до тук. След стрелбата тримата пичове отиваха в беседката, доволни че денят им не е минал напразно.

Но ето, че в един августовски следобед на Борис Мойсеевич Йеб му додея от унижението на тези злобни същества. Той можеше да се оплаче на родителите им – знаеше ги кои са, можеше да заобикаля от другаде, за да стигне до дърварника, можеше да не излиза за известно време от там, можеше дори да умре напук на хормоните им и обективната действителност.

„Да, но защо?“, попита го с укор един плъх. „Так, так. Йеб, тури му ножа!“, отвърна старият евреин и взе своето решение. Отмъщението не е заложено в морала на християнина (какъвто Борис Мойсеевич не бе), но е поучително, дори е задължително, когато е опетнена, да речем, честта на семейството (каквото горкият Йеб нямаше). Оттук нататък всички пътища бяха отворени. Йеб Тури-му-ножа избра най-удачния и много скоро бе овъзмезден. Изпита радост, сравнима с най-светлото му напиване още в далечната и тъй мила имперска Русия; разбира се с шампанско!

Всичко се случи в края на август, в една отпусната привечер, когато комарите се бяха прибрали заедно с жегата и отегченото слънце. Настъпваха миговете на здрача и deja vu; дори Дунава осезаемо забавяше своето течение. Тримата пичове отиваха към беседката, където обикновено оставаха до късно вечерта, за да си разказват страшни истории. Те трябваше да минат през градинката, покрай шадравана, умишлено спрян от байчото, за да се пести вода. Това бе добре дошло за тях, тъй като сухото и гладко корито на шадравана им служеше чудесно за игра на топчета и каране на рол-кънки.

Пръв го видя балканоида, който вървеше в средата. Спря стъписан и задържа с ръце приятелите си. „Вижте!“, промълви той и кимна с глава към шадравана. „Майчице!“, почти изпищя бретонеца, а русичкият извърна глава.

В центъра на шадравана, до щръкналата ръждясала тръба, лежеше Йеб, проснат по гръб със забит в гърдите нож, около чиято дръжка имаше голямо петно кръв. Капитанската шапка бе паднала в страни, очите му бяха изцъклени, а езикът му – провиснал към тях. Ако светлината бе по-силна, те щяха да видят, че е морав.

Тримата пичове не помръдваха. Страхът ги бе сграбчил и само фактът, че бяха заедно ги задържаше да не се разбягат. „Да съобщим в милицията“, окопити се най-малкият и побегна към беседката. Двамата му другари го последваха, все още потресени, но благодарни на своя приятел за находчивостта му. (Той учеше в един клас със сина на капитан Гичо Гаргата.)

От Гьолското училище до сградата на милицията нямаше и триста метра. Трябваше да преминат гериза (нежна кадастрална остатъчност от турското присъствие), покрай множеството складирани метални тръби (внушителна предпоставка за нова социалистическа канализация), за да се озоват пред управлението. Макар да тичаха, и на тримата времето им се стори така дълго, сякаш бяха в час по математика и огромният Германов (учител-легенда в Лом) изпитваше, а те, стаили глави над чина, се молеха кривият му пръст да не попадне на техните номера.

За всеобщо щастие в дежурната стая бе самият капитан Гичо Гаргата, който ги изгледа с пъстър снизходителен поглед и смесена усмивка на дълг и бащинство. Позна съученика на сина си (с баща му играеха тенис на маса в стола на управлението) и се потресе при мисълта за някаква късна тимуровска щуротия. Навън тъмнината окончателно прогонваше дневната светлина.

„Какво има, пичове?“

(Капитан Гичо Гаргата завеждаше криминалния отдел и бе известен със своето фамилярно шерифско поведение особено към циганите. Тях той познаваше почти поименно, а те от своя страна трепереха от неговото. Никога, обаче, това страшилище на народната власт не се обръщаше към тях по друг начин освен с думата „гарга“ – нежна вътревидова асоциация на цветово ниво; оттам дойде и прякорът му.)

„Той… Йеб…“ започна русичкият. „Убили са го…“ прекъсна го бретонеца. „В шадравана е с нож в гърдите… ама как се казваше?“, намеси се на свой ред и балканоидът. „Борис Мойсеевич.“, вметна капитан Гичо, без да обръща внимание на изумените погледи на малчуганите. „Сега“, продължи, „ще говориш само ти!“ – посочи най-големия. „Другите, когато ви кажа. Ясно! Значи, слушам.“

Кестенявият пич обясни на какво са се натъкнали, като наблегна на големината на ножа; чернокосият потвърди същото, но подчерта подробността с колко много кръв бе облян шадравана; на русият не му остана нищо друго освен да си признае колко страшно са се уплашили.

„Такааа!“ кротко заключи капитан Гичо Гаргата. „Не ни остава нищо друго освен да идем и да проверим. Мите, докарай джипката!“ „Слушам дру’арю ’тан!“, врътна се старши сержант Митето и само след пет минути машината бе в двора на Гьолското училище. (Колкото и кратки да са разстоянията органите на реда никога не пропускат възможността да засвидетелстват своята представителност с поверените им от данъкоплатците атрибути на властта. Последните частично се различават във времето, привилегията – никога.)

„Абе, вие майтап ли си правите с нас!“, изкрещя капитан Гичо при вида на празния шадраван. „Ама, чичо Гичо, тука беше“, вкупом се заоправдаваха невярващите на очите си трима пича. После влязоха в шадравана и застанаха на мястото, където лежеше Йеб.

„Бягайте настрани!“, скастри ги криминалистът, взе прожектор от джипа, клекна и освети пространството до тръбата. Нямаше и капчица кръв, ни кьораво веществено доказателство. Тихо изпсува (все пак не бе педагогично) и се обърна към момчетата: „Много гледате „Фюри“ и „Вилхем Тел“, а? Да се махате оттук, че като ви започна!“

Тримата пичове не чакаха дълго. Сведоха унизено глави и тръгнаха унило със свити сърчица и пулсиращи мозъци. В тях нямаше и следа от героичната осанка на любимия им швейцарец с арбалета. (През шейсетте години онези, които имаха телевизори знаеха какво са Бийтълсите и истински сериал; сапунената опера се появи в България далеч по-късно, почти едновременно с корнфлейксите и текното.)

Горките посрамени деца! Те не искаха да повярват, че капитан Гичо си мисли, че го лъжат. Та как бе възможно? Нали и тримата го видяха с очите си. И сега да го няма. Сигурно убиецът бе пренесъл трупа на сркишно място (може би в дърварника!), а през нощта тайно щеше да го зарови край Дунава. Нямаха кураж да изчакат и да отидат да проверят. Просто се разотидоха с единствения въпрос в растящите им главици: кой бе извършил това страшно деяние?

След като изпуши една цигара в размисъл край шадравана криминалистът-капитан Гичо Гаргата реши, че никак няма да е зле (и за всеки случай), ако провери в кръчмата на пазара дали Борис Мойсеевич не бе там. Потупа Митето по рамото, без да пропусне да напсува досадните тимуровщини. Отпрашиха на още триста метра, от другата страна на Гьолското.

Напълно закономерно и без съмнение Йеб Тури-му-ножа си беше в кръчмата. Очите му блестяха от щастие, а езикът му бе морав от дудите (така в Лом наричат мистичния плод на черницата), с които го бе натрил за правдоподобност. Ако случайно капитан Гичо Гаргата се сетеше да вземе проба от под ноктите му, той щеше със сигурност да я определи като кръв от свински черен дроб, който Йеб изпроси от месаря Сисак – червендалест арменец с нежна душа и космати ръце, който през свободното си време пееше в хора на Ломската оперета.

Като влезе в задимената кръчма-барака капитан Гичо с погнуса изгледа циганите, които предпазливо се изнизаха, а видът на Борис Мойсеевич, грейнал от тържеството на възмездието, го накара да се почувства изпързалян като пръв глупак от тримата пичове. На масата пред Йеб имаше стар хляб и кафява бутилка бира „Алмус“. При по внимателно взиране в хляба, капитан Гичо можеше да види трисантиметровия процеп, където бе забито оръдието на престъплението – ножът, който малчуганите видяха страховито да стърчи от гърдите на Йеб. Но пъстрите очи на милиционера изобщо не погледнаха към това толкова насъщно нещо.

„Ей, Йеб“, започна той, „беше ли преди час в Гьолското?“ „Нет, нет, я здесь пил“[204], отвърна старият евреин. „А едни три момчета да си виждал?“ „Так, так. Они меня кащанами, а я[205] – йеб, тури му ножа! Наздарове, голубчик!“ Тук криминалистът-капитан Гичо Гаргата се отказа от своето разследване, махна с ръка и излезе, за да се прибере в дежурната и продължи сантасето с Митето и с утехата, че все пак бе изпълнил своя дълг.

След случката в шадравана (до започването на учебната година) тримата пичове не стъпиха повече в двора на Гьолското. Борис Мойсеич вече спокойно си се прибираше и йебкаше гръмогласно на възбог.

Измина първият срок, дойде зимата, падна сняг, застудя. Пристигна и Новата година.

Един ден преди Богоявление, рано сутринта, байчото влезе в дърварника и видя Борис Мойсеевич, проснат по корем върху въглищата. Пипна го – беше ясно. „Бог да те прости, стари Йеб!“, прошепна байчото и излезе. Отиде в дирекцията и се обади по телефона на капитан Гичо. А като остави слушалката, се попита: „Кой сега ще ни цепи дърва?“ Откъм дърварника плъховете му отвърнаха: „Йеб, тури му ножа!“ Но можеше ли тоя стар байчо да чуе тяхното тъжно цвърчене!

Публикува се със съгласието на автора.

Емил Андреев е роден на 1 септември 1956 в Лом. Завършил е английска филология. Работил е като учител, журналист, преводач и преподавател по английски в Богословския факултет на Софийския университет. Автор е на сборниците с разкази „Ломски разкази“ (1996), „Късен сецесион“ (1998), „Островът на пияниците“ (1999), на романите „Стъклената река“ (2004; награда ВИК за 2005), „Проклятието на жабата“ (2006) и на пиесите „Да убиеш премиер“ (2004), „Иманяри“, „Бебето“. Негови текстове са превеждани на английски, полски и сръбски.

Коментари (1)

- 22-11-2011|боби

…жива класика!!! Дано не прозвучи някак.. подценяващо…г-н Андреев е един от най-големите живи разказвачи!

Щом само падне Гърция…

Автор: Джон Ланчестър

Икономическата криза в Гърция е най-важното нещо, което се е случвало в Европа от Балканските войни насам. И това е така не защото Гърция е икономически важна за европейския ред: представлявайки само 3% от БВП на Еврозоната, гръцката икономика може да изчезне без следа, без някой да съжалява за това. Опасностите, свързани с неизбежния гръцки фалит са изцяло свързани с начина, по който той се случва.

Говоря за гръцкия фалит като за нещо неизбежно, защото той е такъв: пазарите оценяват гръцкия държавен дълг така, сякаш страната вече е фалирала. Само по себе си това вече е нещо огромно, тъй като еврото беше създадено върху предпоставката, че никоя страна в него няма да фалира – и като резултат от това няма прецедент и, което е още по-важно, няма механизъм, който да посочва какво да се прави в такъв случай. Предстоящият фалит би могъл да се случи по минимум няколко различни начина. Погледнат от която и да е страна, най-добрият от тях би бил т. нар. „доброволно преобръщане“. При този сценарий институциите, на които гръцкото правителство дължи пари, ще трябва да преглътнат тежко и, когато заемът им трябва да бъде изплатен, да разрешат заемите им да бъдат превърнати в друг дългосрочен заем. В тази „доброволна“ сделка има доста силен аспект на пистолет-опрян-до-слепоочието, тъй като съответните институции се намират под изключително силен правителствен натиск да се съгласят, а освен това са изправени пред факта, че ако кажат не, ще предизвикат истински фалит, което означава, че заемите им ще изгубят стойността си и ситуацията им ще се влоши още повече. Сделката, която се предлага, е следната: или ни заемете повече пари, или изгубете по-голямата част от парите, които вече сте ни заели.

Това в момента е най-добрият сценарий и настоящ план А. Той отразява неуспяха на първоначалния план А, според който правителството на Георгиос Папандреу трябваше да получи 110 милиарда евро през май миналата година, в замяна на което трябваше да обещае намаляване на държавните разходи и увеличаване на постъпленията от данъци – и двете неща до безпрецедентна степен. Този заем беше необходим, защото малко след финансовата криза от 2008 беше разкрито, че гръцката икономика се е основавала на фалшиви данни и евтини кредити. Евтините кредити бяха пресъхнали, а гръцкото правителство беше изправено пред най-простия и най-лош изглед за всяко правителство: то не беше в състояние да плати дълговете си.

В един от иначе ужасните Star Trek филми има хубав момент, в който Спок цитира някаква стара поговорка: „Само Никсън можеше да отиде в Китай“. По същия начин вероятно е вярно, че единствено Георгиос Папандреу би могъл да се изправи пред фундаменталната икономическа структура на модерната гръцка държава, тъй като баща му Андреас е направил най-много за създаването ѝ. Гърция се присъедини към ЕИО през 1981, същата година, в която той стана премиер-министър, в резултат на което гръцкото правителство създаде една клиентска държава, в която директните субсидии и трансферите от ЕИО бяха допълнени от лесни заеми от западноевропейските банки. Парите започнаха да се изливат върху Гърция и бяха използвани преди всичко, за да се финансира огромен бум на работни места в държавния сектор, повечето от тях свързани с политически връзки. Различни форми на корупция се превърнаха във важна част от системата, при която парични подаръци във fakelaki, или „малки пликове“ бяха неразделна част от живота и където (особено важно!) богатите разглеждаха плащането на данъци като нещо, което вършат единствено бедните и глупавите. Този последен факт означаваше, че в един решаващ смисъл Гърция беше страна без функционираща версия на някакъв социален договор. За външните наблюдатели всичко това беше до голяма степен нещо познато, но по-младият Папандреу беше първият гръцки политик, който призна това публично и се зае със задачата да се бори срещу него открито. Признанието на Папандреу беше шокиращо: всички знаеха, че това е истина, но от кога насам важните политици са започнали да говорят изключително непопулярни неща, за които всички знаят, че са истина? ЕС зае на Гърция парите, с които да помогне на Папандреу да прокара програмата си на съкращения и започна да се моли това да спечели достатъчно време, за да може дефицитът да намалее – като под дефицит се разбираше пропастта между онова, което Гърция харчеше и онова, което получаваше от данъци.

Това беше старият план А, и той не проработи. Папандреу направи дълбоки съкращения в разходите за обществения сектор, но две неща отидоха накриво. Първо, гръцката икономика продължи да пропада. Икономистите имат различни теории относно практическите последствия от „режима на икономии“, което означава голямо орязване на обществените разходи. Но ако се игнорират икономистите и се погледне към историята, то изглежда, че е невъзможно да се намери прост път към растеж чрез икономии. (Има и изключения, но това е общото правило). Задържане нивото на разходите за обществения сектор, докато останалите части от икономиката растат, е един исторически по-валиден модел – но дори и това е огромна битка, бидейки долу-горе онова, което направи госпожа Тачър във Великобритания. Така че първият проблем се състоеше в това, че гръцките съкращения доведоха до влошаване на гръцкото икономическо положение: икономиката продължаваше да се свива, а безработицата достигна рекордното ниво от 16,2 процента. Вторият проблем беше, че онези по-богати гърци, които никога не бяха демонстрирали особено желание да плащат данъци, не го показаха и в този случай и, което е още по-лошо, държавата не показа някаква нова способност да ги застави да го правят. Без способността да се събират повече данъци, старият план А се оказа невалиден.

Така че в момента имаме нов план А: гърците получават нови 120 милиарда, заемодателите позволяват дългът им да бъде преструктуриран, правителството на Папандреу обявява нови съкращения и приватизации, богатите гърци започват да плащат данъците, гръцката икономика се възстановява, и в момента, когато е ред да се изплащат следващите големи порции дълг – от средата на 2012 – Гърция вече може да плаща и кризата е преодоляна.

Но дали това звучи правдоподобно? Не би трябвало. Този сценарий се намира някъде в спектъра между невероятното и невъзможното, защото, макар и никой да не поставя под съмнение намеренията на Папандреу – той е единственият познат за мен политик, който с такава последователност казва на избирателите си неща, които те не искат да чуват – гърците подават ясни сигнали, че не желаят да се подчинят на тази програма. Протестите срещу мерките започнаха с яростни агитации от страна на крайната левица, от която се страхуват всички гърци (и които може би дори са помогнали на Папандреу), но днес вече протестите включват така наречените „Indignati“ – гърци от средната класа, които са се наситили до шия на съкращения, и които днес възприемат позицията от пиесата на Дарио Фо: „Няма да платим, няма да платим!“

Индигнатите не са глупаци и те добре разбират две очевидни неща. Първо, „спасителните мерки“, както те често биват наричани, не са нищо такова. Спасителни мерки бяха капиталовите инжекции, които бяха налети във фалиралите банки през 2008. Гръцките „спасителни мерки“ са си заеми – просто и очевидно. Парите ще трябва да се плащат обратно, при това при не особено щедри лихвени проценти: 5,2 процента за Гърция, 5,8 процента за Ирландия. Тези късогледи и алчни лихвени проценти, мотивирани от необходимостта да се предостави политическо покритие за други правителства, влошават в значителна степен и без това тежкия проблем. Гърците знаят, че им се дават пари назаем, за да могат да работят изключително тежко за по-ниски заплати, така че да изплатят заемите на по-висока цена. А тази договореност е налице поради второто нещо, което индигнатите знаят много добре, а именно, че най-голямата част от гръцкия дълг се държи от френски и германски банки. Това е и причината, поради която западноевропейските правителства така силно настояват за „спасителни мерки“: те помагат на техните банки да си остават платежоспособни. Но пък индигнатите не намират този аргумент особено убедителен, за да се съгласят на едно десетилетие на отвратителна мизерия. Те искат гръцкото правителство да фалира, и банките да приемат загубите за заеми, които на първо място изобщо не би трябвало да са давали.

Именно това е перспективата, която плаши до смърт всички останали в ЕС, както и целия световен икономически ред. Едно „доброволно“ преструктуриране може и да е учтива форма на фалит, която да позволи на Европейската централна банка (ЕЦБ), МВФ и правителствата от ЕС да прокарат реалния си план, какъвто и да е той. Но всяка рязка форма на гръцки фалит, причинена или от неспособност на заемодателите да дават нови заеми, или от неизплащане от гръцка страна на някое задължение, ще доведе до онова, което се нарича „безредно оттегляне“. С други думи – нещо, което може да се окаже от дребен локален гърч чак до мощен общоконтинентален разпад, водещ до разпадането първо на Еврозоната, а след това и на самия Евросъюз. Колапсът на Леман Брадърс през септември 2008 беше едно подобно „кредитно събитие“. По самата си природа такива неща са хаотични и непредсказуеми, още повече, че основите на икономическия ред, определени през 2008, все още са непокътнати. Кой притежава онези гръцки дългове? Както вече казахме, най-вече френски и германски банки. Да, но банките осигуряват заемите си чрез използването на сложни финансови инструменти. Осигуряват с кого? Не се знае: някои от тях са осигурени от великобритански банки, като гаранти за риска, но пък този риск трябва да бъде осигурен от своя страна, така че идентичността на онзи, който в края на краищата ще разопакова пакета, си остава мистерия. Именно тази мистериозност направи от колапса на Леман нещо, което моментално се превърна в системна криза.

Но не последствията от някакво „гръцко събитие“ в стил Леман Брадърс са нещото, което тревожи централните банкери и правителствата. Тук става дума за „риска от зараза“, както те го наричат. Еврото не е направено така, че да може да фалира, така че ако падне Гърция, то и други европейски страни, които са били принудени да молят за не-спасителни „спасителни мерки“ – Ирландия и Португалия – може да се окажат поставени под въпрос, що се отнася до способността им да плащат. Ако една или друга от тях премине през някакво „преструктуриране“ или „пре-разписване“ на дълга ѝ – все учтиви думи за „фалит“ – то следващата по ред страна може да се окаже Испания, и тук вече всичко се променя. „Тройката“ от ЕЦБ/ЕС/МВФ може да издаде чек и да изкупи гръцката икономика, или ирландската, или португалската. Но Испания е дванадесетата по големина икономика в света и Европейската централна банка не може просто да издаде чек и да я изкупи. Един испански фалит ще разруши надеждността на еврото, а много сигурно и самата валута, поне в нейната сегашна форма.

Ето защо се стигна до настоящата ситуация, при която правителствата нямат желание да заемат на Гърция повече пари, защото не вярват, че ще ги получат обратно, но въпреки това са твърдо решени да го правят, защото им е необходимо време. Еврото беше пуснато в ход при фундаментален недостиг на демокрация – нещо, което по онова време не тревожеше европейските елити, защото те бяха започнали да вярват в някакъв вид неизбежна съдба. Идеята изглежда беше, че новата валута сама по себе си ще доведе до постепенно смесване на икономиките, институциите, банковите закони, паричните политики и националните култури. Валутата разполагаше с банка, но не и с правителство, нито пък със закони, освен някакви уж задължителни за всички финансови правила, които незабавно и много видимо бяха нарушени от участниците, без някакви последствия или санкции. Системата не разполагаше с възможност за принуда, нито пък с някакъв принцип за реалност, освен стойността на еврото на международните валутни пазари, както и рейтинговата стойност на правителствените дългове в евро.

[…]

Има една страна, в която липсата на връзка между политическите, личните и икономическите пози е особено остра и представлява сериозна заплаха за световния икономически ред. Тази страна е Германия. Икономистите говорят за „макро-икономически дисбаланси“, за това, че немските интереси и, да речем, гръцките или ирландски и испански интереси не били в унисон едни с други. Немската икономика е прекалено голяма и прекалено мощна, за да бъде здравословна и за съседите си, освен ако европейската монетарна политика бъде подобрена по такъв начин, че да помага на по-малките, по-слаби страни да поддържат темпото. Лихвените проценти, които, в първото десетилетие от съществуването на еврото бяха в интерес на немските производители, предизвикаха растежа на отровни кредитни мехури в Гърция, Ирландия и Испания. Премахването на последствията от тези отровни кредитни мехури може да отнеме още едно десетилетие – десет години тежка работа за гражданите на тези страни, които ще прекарат по-голямата част от това време прегърбени, за да успяват да изплащат обратно заемите на немските банки, които помогнаха да се създадат тези мехури. Немските спестявания отиват в немски банки, за да бъдат дадени назаем на други страни, така че те да могат да купуват немски стоки от немски компании, които тогава влагат спестяванията си в немски банки, които ги дават под наем на… И така нататък.

Тази система не е особено елегантна, но тя може би е осъществима, поне докато немските данъкоплатци са съгласни да плащат за разоренията и спасяванията, които те с неизбежност причиняват. Тяхната икономика е толкова голяма, че те могат да поемат тези сметки, ако поискат. Но в хода на продължаващите трудности на еврото и с все по-голямата яснота относно характерните черти на това споразумение, все повече зачестяват признаците, че немските избиратели имат все по-малко желание да го поддържат. Немската преса продължава да пита защо немците трябва да работят до 69 години – за да плащат пенсиите на работниците от гръцкия държавен сектор, които се пенсионират на 55? Това, разбира се, е един много преднамерен начин да се зададе въпроса, но въпреки това той си остава добър въпрос, при това такъв, на който Ангела Меркел очевидно симпатизира. Тя вече многократно е казвала, че е необходимо частните притежатели на гръцкия държавен дълг да поемат загубите си, така че бремето да не пада все така върху гърба на все по-неохотните данъкоплатци. (Пазарите ненавиждат тези нейни изказвания и всеки път след тях изпадат в незабавна паника относно фалитите в Еврозоната.)

В края на краищата обаче, новото немско поведение притежава потенциала да разруши Еврозоната. Ако европейската монетарна политика би била провеждана в съгласие с немските национални интереси, то биха се натрупали гигантски структурни дисбаланси. В такъв случай германците или ще трябва да плащат, за да коригират тези дисбаланси, или да се съгласят, че еврото не трябва да бъде направлявано предимно от гледна точка на немските национални интереси. Ако пък не пожелаят да направят нито едно от тези две неща, еврото няма да оцелее. Трудно е да се каже какво точно мисли Меркел за всичко това – дали тя наистина е толкова против, или просто се преструва, за да успокои малко домашната си публика. Факт е обаче, че немците ще трябва да продължават да плащат, ако еврото трябва да оцелее в настоящата си форма. Германия трябва да постави по-широките европейски интереси на същото ниво, на което поставя и собствените си, в противен случай еврото е мъртво. Всичко това, ако искате да го наречем така, е нещо като пълно преобръщане на курса. През целия 20 век най-голямата опасност за европейската стабилност беше Германия и нейното усещане за специална съдба. През 21 век, най-голямата опасност за европейската стабилност се оказва нежеланието на Германия да приеме специалната си съдба. Ако немските данъкоплатци успеят да приемат, колкото и неохотно, че е техен дълг да носят бремето, еврото ще успее да се спаси. Но всичко това няма да бъде особено красиво.

Източник

Джон Ланчестър е английски писател и журналист, чийто дебютен роман Дългът към удоволствието (1996) е награден с различни литературни награди. Последната му книга е Упс! Защо всички дължат пари и никой не може да плати (2010).

Коментари (1)

- 27-11-2011|Ученик – Valuta

Германия е имала най-много отпечатани евро, защото марката беше резервна валута.. По „Дилемата на Трифин“ – Германия е решила проблема като е прехвърлила този дълг – резервна валута – върху еврото и еврозоната.. Това е било чудо направо.. Вероятно същото ще направят и САЩ – когато се въведе банкора.. Или световна валута.

Кръстилката през 1912 г. в Брезница и избавлението

Автор: Мехмед Боюкли

Това което бих искал да разкажа за християнизирането през 1912 г. е част от устната традиция в Брезница, която винаги е била доста успешна алтернатива на официалната история, преподавана в българската образователна система. Надявам се истинската история за покръстването на помаците един ден да стане официална, която да се изучава по нормален начин в образователните институции.

Разказите, които съм чувал за онези времена, се делят на две категории:

1. Разкази на хора, чиито родители лично са преживели насилието и описваното събитие се отнася само до определена фамилия или род от Брезница.

2. Разкази на по-възрастни хора, които чрез преживените събития през 1912-1913 година се опитват да обяснят тогавашната история от по-глобално естество – тоест, исторически факти отнасящи се до целия регион около град Неврокоп.

Аз ще се опитам да съм кратък, като се стремя да предам впечатленията си.

По онова време първото нахлуване на българската войска се е случило от северната страна на Брезница – откъм местността „Подлаг“. Не знам дали това е било редовна българска армия или полувоенни формирования на ВМРО. Самата военизирана група е била забелязана още отдалече от будни брезничани, които са изтичали и са предупредили населението от село Брезница че идва голяма въоръжена група, която ще запали селото. С навлизането в селото, първите палежи са започнали да се случват на фона на непрекъснати изстрели от пушки и малокалибрено оръдие, с което най-напред е било бутнато минарето на джамията.

Голяма част от брезничани успяват да се евакуират и дават началото на мнoгoстрадалното си бягство към посока на Драма и Кавала… Разбира се, в Брезница са останали почти всички възрастни бюковци и нени (дядовци и баби). В това число са останали и всички немощни и болни хора. Освен тях, останали са и наивници, които са мислили че няма да им се случи нищо лошо… (както например населението на село Корница, които са платили много висока цена за това!) Бягството до Кавала е било драматично и свръхекстремно. Хората просто не са носили със себе си никаква храна поради нахлулите бързо в Брезница, въоръжени до зъби комити.

Всички знаем, че в миналото всички семейства са били мнoгoдетни. Считало се е за нормално една жена да отгледа 4-5, та и повече деца. Както например ненята на Рахмие – неня Йулимея, която, освен малко бебе в ръце, е била и бременна, като също е участвала в това бягство. Истинските драми са били именно с тези семейства, които са имали малки деца, които не са можели да бягат. След първите два-три дена на бягство доста жени, изкапали от умора… просто са изоставяли малките си дечица, които не са могли да носят, за да се спасят. Такава трагична развръзка освен неня Сиулимея Моллова е споходила и мнозина други майки. Я до някой храст, я в някои чужда плевня или изоставена къща. Те са се прощавали със своите рожби с очи, пълни със сълзи и с разбити сърца.

По целия път до Кавала хората от Брезница са срещали палежи, трупове и масово избиване на помаци от целия Чеч. След около две седмици лутане по Драмските планини, те пристигат на пристанището в град Кавала. В същото време самият град се е задъхвал от хиляди бежанци от всички помашки села от цялото поречие на река Места, подгонени от палежите и грабежите на комитите. Между другото, в самото пристанище наистина е имало остатъци от Османската флота – пампури (кораби), които са били претъпкани с бежанци, желаещи да се спасят в Турция.

Хората от Брезница за първи път виждат реално морето. Безкрайно, и много бурно, с ревящи вълни, с надвиснали над него мрачни облаци.

За голям ужас на брезничани, пред очите им се обърнала лодка, препълнена с бежанци като тях. При тази покъртителна гледка надеждата им била срината. Веднага изчезнал първоначалния ентусиазъм да се качат на плаващ пампур (кораб), който да ги откара в Турция.

В този миг на разочарование, една жена от Брезница проклела водата в морето по следния начин:

„…ПУСТА ДА ОСТАНЕ ТАА ГЛИБОКА И СТРАШНА ВОДА! – АЙ ДА СИ ОТИДЕМЕ ПРИ НАШТА – ПИРИНЛИЙСКА ВОДА!…“

Известно е че в Кавала е имало и българско население – състрадателни християни, които са имали връзки с комитите от ВМРО.

Информацията е, че хора от четата на Христо Чернопеев и Пейо Яворов се опитвали да разкандърдисват хората от Брезница да се върнат по родните си земи. И така отчаяни и гладни, измръзнали и нещастни, надделяла идеята за завръщане… Завръщането се случило през големите Драмски планини, които в момента като пиша, ги гледам през прозореца си в далечината… В продължение на много дни и нощи, хората забравени от Аллах и неволята, се скитали в размирния и контролиран от комитските банди регион. Целия преход е траял повече от месец, до идването в опожарена Брезница. И в двете посоки са измирали много хора и са били изоставени доста малки деца.

Брезница е намерена напълно разрушена. Къщите били опожарени. С изключение на няколко къщи – около 4-5, които били нарочно запазени. В тези къщи се били настанили комитите и тяхното командване. Едната къща е била Баргановата къща, която допреди три години си стоеше непокътната – всеки брезничанин я помни и сега. След идването на брезничани е поставено началото на другия ужас – покръстването. Старите хора, които останали в селото преди бягството, са били избити до един. Моят бюко Фетах намерил изоставената си психично болна племенница Салие, която била убита под руините на изгорялата Фетакова къща.

Относно покръстването, е била осъществена практиката – „Сo кротце, сo благо и сo малко кютек“. Комитите били много добре подготвени за зловещия акт. Всичко жизнено важно за изхранването – зърно, жито – било изнесено от хамбарите и откарано на брезнишкия мегдан, където било подпалено.

После са съобщили своевременно, с нарочен глашатай, че предстои покръстване. Докаран е бил специален за тази цел поп и една свиня. От запалената Ямя са взели огромния халважийски казан, в който било сварено месото от прасето. Тъй като вярата и надеждата умират последни, жертвоготовноста на брезничани не е била дефицит. Комитите изобщо не се шегували и пристъпили към откровено изнасилване, малтретиране и пребиване. Така лека-полека, доста хора са узрели за символично приемане на православието… Тъй като къщите, в които са били изнасилвани злощастните брезничанки, са били малко, насилниците са ги карали извън селото, та да блудстват с тях на спокойствие…

Като във филма „Време разделно“. Покръстването се е състояло в една от запазените къщи в селото – Исовата къща.

В Исовата къща е живял прочутия тогава имам – Исов Оджа. Разбира се, след упражненото върху него насилие, комитите са го склонили пръв да приеме християнството. Това е било показно и символично, заради това, че той е бил духовен глава на мюсюлманите от Брезница.

В Исовата голяма градина до къщата е бил разположен казанът със сварено свинско месо и окачени наоколо хоругви. Имало е и бакър със светена вода и босилек за напръскване.

Особено внимание е било обърнато на задължителното изяждане на свинското месо, което педантично се поставяло в специални индивидуални паници. Наблизо до Исовата къща се е намирало едно дърво, което се е казвало Къдриевия орех. На това дърво е било устроено специално бесило, на което са били обесени набързо всички, които по една или друга причина са се съпротивявали. На същото място днес се намират Аяновите къщи, които скоро бяха построени, като при копаенето на основите бяха открити много човешки скелети, нахвърляни безразборно.

Всички брезничани са били подкарани като стадо и подредени в редица пред развълнувания православен свещеник, който с разтреперани ръце е държал светия Кръст и наквасения босилек (разбира се, аз допускам, че той също е бил принуден насила да участва в тази срамна за християнството мисия). И така е започнало покръстването – един по един… Но разбира се, намирали се и хора, които са били инати и са се укривали, но такива прецеденти са били решавани, като собствените им дъщери и жени са били насила вкарвани в онези къщи, пълни с комити, които ги обругавали и изнасилвали. Това е била ефикасната мярка за онези мъже, които не са искали да целунат светия кръст… Но тук явно е подействал митът за безкрайната

любов на брезнишките мъже към брезнишките жени и дъщери в този момент на изпитание…

И така цяла Брезница както и всички села по нашия Чеч – без изключение – са били покръстени…

Всички стари обичаи от мюсюлманската култура са били забранени със строги закони от устава на ВМРО. Погребенията са били извършвани с православен свещеник и по християнски обред. Това е продължило две мъчителни години.

Стари хора от Брезница са ми разказвали за това как хората са показвали само външно, че са християни, но вътрешно, наум, са знаели, че са мюсюлмани. И всеки вярващ човек е изпълнявал умствено вътрешните си убеждения на вярата, която е наследена от дедите ни. На практика хората са изглеждали досущ като българите, но вътрешно са изпълнявали криптоислям (скрит, таен ислям). Две години на тежко изпитание, и правителството на Васил Радославов е взело решение – да се създадат нужните условия – ние, помаците, да имаме право на свободен избор относно религия… След този закъснял хуманен акт в Брезница настъпва временна, но истинска радост. Заради етническите чистки на Балканите, в Брезница пристигат и се самонастаняват много българи – бежанци от Егейска Македония, подгонени от техните православни,, братя“ – гърците.

Настъпва нов период в историята на Брезница. Първоначално е съществувала взаимна съпричастност. Общото между двете общности (мюсюлманската и християнската) е било това, че и едните, и другите са били жертви на етническо прочистване. Едните и другите са преживели мрачна съдба на бежанци. Родните къщи и на едните, и на другите са били опожарени и разрушени. Двете общности мъчително и бавно, заедно, са намирали сили да започнат изграждането на нова Брезница. Това ги е обединявало.

Съборената джамия е била наново съградена и е известен факта, че и християни са помагали. Тогава за първи път в Брезница бе построена и християнска църква, която е била предназначена за християнските бежанци от Егейска Македония. Благодарение на мъдростта си и толерантността си, брезнишките мюсюлмани са изтърпели и нелоялното оземляване на новите заселници – българите християни от Гърция. На практика от 1912 г. до1944 г., политически властимащ посредник между помаците и централната власт в София е бил монополът на ВМРО. „Сo кротце, сo благо и сo малко кютек“, всички мъже тогава от Брезница са били принудени да станат членове на тази организация. Интересно е това, че много стари хора си спомнят за устава на ВМРО, като правят аналогия за строгостта му с ислямския Шериат…

* * *

Послеслов

Да, за моето поколение тези истории, макар и тъжни за нас, носят и някаква романтика.

Аз обаче ще си позволя да направя една много интересна аналогия…

Преди около петстотин години, когато кастилците завземат Андалузкия халифат в днешна Испания, по заповед на римския Папа в Испания и Португалия се създава Католическата Инквизиция… Мисията на Инквизицията е била да преследва еретици, евреи и мюсюлмани…

Най-зловещата институция в християнския свят. По това време Христофор Колумб открива Америките. Твърди се, че именно от маврите Христофор Колумб е знаел, че земята е кълбо и ако тръгне на запад ще стигне Индия…

След откриването на новата Обетована земя – Америка, испанската Конквиста осъществява най-големия геноцид в цялата история на човечеството в продължение на петстотин години – изтреблението на американските индианци… Десетки милиони индианци са били посечени за кратко време… Но знаете ли защо днес все още има индианци?

По онова време се е появил един човек – Бартоломеас де ла Касас, който е бил йезуит.

Същият е предизвикал публичен спор за човешката природа на индианците в град Валядолид пред краля на Испания.

Тълкувайки старозаветната Библия, той открил, че едно от дванайсетте израилеви племена, което е изчезнало по време на EXIDOS /преселението/, е възможно да са предците на всички индиански племена. Той всъщност е предложил индианците да се покръстят в името на тази идея.

Дотогава в християнския свят се е смятало, че индианците в Америка не са хора, а животни или маймуни, които конквистадорите трябвало да изчистят до крак от Новата Обетована земя – Америка. И повярвайте, те наистина са ги изтребвали като животни… Тази варварщина показва истински тогавашната „хуманност“ на западноевропейското християнство. Изглежда, че наистина тезата на йезуита Бартоломеас де ла Касас е била доста убедителна, след като е взето решение Конквистата да започне покръстване на нещастните индианци…

И така една част от тях са спасени…

И в нашия случай за Брезница – изборът да бъдем покръстени или изнасилени; унижени и после изтребени през 1912-1913 година – нашите пра-бюковци и нени са взели по-мъдрото решение. Защото ако не беше така вие нямаше да знаете това – мене просто нямаше да ме има!

Мехмед Боюкли, Брезница

Източник

Мехмед Боюкли е публицист, активист в гражданския сектор, участник в промените през 1989 г, борец за човешки права и съхраняване на културно-историческото наследство на помаците в България.

Коментари (122)

- 09-11-2011|БС2003 – УЖАСНО

Страшна история… прочетох я малко по диагонал, за да си спестя ужасяващите подробности. Не случайно тези от ВМРО са ми толкова противни…Но не са били само те…

- 10-11-2011|Иван Рангелов

Тези малцинства, с техните идентичности (особено пък помаците с тяхната „вяра, която е наследена от дедите ни“, както е наречена в текста по-горе), са просто някакво недоразумение … И горния текст на Мехмед Боюкли от Брезница за пореден път потвърждава това. Той се вълнувал, видиш ли, от „варварщината“ на тогавашното (по времето на Колумб) западноевропейско християнство, проявена от испанците в Америка… абе човеко, ти първо погледни и виж оправията на собственото си село, после гледай към Испания и Америка…

Щом толкова много държат на собствената си идентичност, на собствената си отделност и на собствената си различност, тези помаци беше време вече да се стегнат и на основата на тази своя различност и отделност да вземат и да се самосформират в нещо по-смислено. Имам предвид в нещо, което да има поне някакъв и политически, и икономически смисъл. Защото за момента (то си е било така от векове, но продължава и в момента – специално при тях) те не функционират самостоятелно нито икономически, нито политически.

Те си имат една своя затвореност, на която много държат – добре, нека си държат на тази затвореност, но поне да я бяха използвали за нещо градивно!

Ето и по-горе се констатира, че тогава (1912-1944) в този район – Брезница – ВМРО бил „политически властимащ посредник между помаците и централната власт“. Е, сега, в наши дни, пак си нямат нищо свое изградено, а имат нов „политически властимащ посредник“ – този път се нарича ДПС.

(Всеки може да погледне в сайта на ЦИК и да види как точно са гласували хората в Брезница съответно на първия тур на общинските и на втория тур на президентските избори. Съвсем ясно се вижда как на първия тур едни хора там, в това село, на президентските избори нямат никакви предпочитания и от 456 гласували в едната секция, пускат цели 347 недействителни бюлетини – това прави 76% невалидни бюлетини – отбелязвам бройката, за да не се чудите после от къде са дошли онези „огромен брой невалидни бюлетини“, за които някои медии у нас опищяха света… И след това, на втория тур, в същата избирателна секция вече се намират цели 372 гласа за кандидата Калфин – и само 12 невалидни бюлетини… Това показва, че тези хора са просто пряко командвани, те нямат собствено мнение, нямат собствени политически предпочитания – ако имаха, нищо не им пречеше да ги изразят с гласовете си още на първия тур.)

- 10-11-2011|Златко

Това, което казваш тук, Иване, на обикновен човешки език се казва „безчувственост“ или „липса на състрадание“, но пък кой съм аз, че да те уча на неща, на които не са те научили майка ти и баща ти?

- 11-11-2011|Иван Рангелов

Златко, тук сега за моите лични „безчувственост“ и „липса на състрадание“ ли ще си говорим? Няма ли да е малко по-полезно да разгледаме липсата на състрадание (и изобщо на всякакво обществено чувство – в съвременния смисъл на тази дума) у цяла една общност?

За разлика от теб, аз разглеждам горния текст на г-н Мехмед Боюкли от Брезница не като повод лично да изпитвам състрадание – а като повод за по-широк размисъл.

За мен е ясно, че всеки един такъв текст издава понякога дори повече за своя автор (и за средата, която го е формирала), отколкото самият автор е имал намерение да изрази.

Струва си, например, да обърнем внимание на факта, че в текста на Боюкли се среща и думата „глобално“…

И как разбира той „глобалното“? За него (или за неговите информатори-съселяни, от които той черпи своите сведения) „по-глобално“ значи нещо, което се отнася не просто до неговото село (с. Брезница), а „до целия регион около град Неврокоп“… По-нататък в текста по същия начин се говори за „целия Чеч“. Представете си: „ЦЕЛИЯ Чеч“, „ЦЕЛИЯ регион около град Неврокоп“ …

Та затова става въпрос: за състраданието. Питам се: тези тогавашни хора в с. Брезница, с тяхната си затвореност (която личи, впрочем, и от уплахата им пред глибоката вода), изпитвали ли са някога някакъв вид СЪСТРАДАНИЕ в по-широк смисъл – в смисъл, простиращ се извън тях самите, извън тяхното собствено село и извън техния „цял Чеч“?!

В кой свят са живели те? В свят, в който изведнъж, от нищото, на главата им идват някакви чети на ВМРО?!

Хайде да се замислим реално: колко откъснат от действителността трябва да си, че към онази 1912 година да не си наясно какво се случва ако не в света, то поне в Османската империя, в която живееш?

Наоколо кипят всякакви буйни страсти: едни хора се обединяват около някакви идеи, други хора – около други идеи, имаме априлско въстание 1876 г., имаме 1877-1878 г. войната на Русия против османската империя, имаме после международни конференции, на които се решава за граници на нови държави, имаме други въстания (Кресненско-разложко, илинденско-преображенско), имаме младотурска революция – все събития, които би трябвало поне като някакъв отзвук да достигнат и до с. Брезница…

Хората от с. Брезница очевидно остават настрана от всичко това. Добре, нека приемем, че това е нормално. Да защитаваш едно статукво също е напълно легитимна позиция. От други публикации, които съм чел по въпроса, става ясно, че от всички помашки населения на Балканите, помаците в неврокопско са най-“про-османски“ настроените. Т. е. измежду всички възможни варианти за политическо развитие те са предпочитали Османската империя да се запази такава, каквато си е била. Само че към онзи момент вече е напълно ясно, че османската империя просто няма как да се запази в този ѝ вид – и поради вътрешни, и поради външни причини.

И какво виждаме от разказа на Мехмед Боюкли (изграден по спомени и предания на негови съселяни)? В неговия разказ се говори само за това как те самите са спасявали себе си…

А да са мислели евентуално и за спасяването на някой друг, освен себе си? Мислели ли са поне в тази посока: какво могат да направят за спасяването на Османската империя, като предпочитана от тях самите среда за живот? Дори това не става ясно от текста.

(Въпреки че, както днес е ясно за всеки, никакви опити за спасяване на силно задлъжнялата и поради това нефункционална Османска империя не е било възможно да успеят.)

- 13-11-2011|Марко

Рангелов, обвиненията на Златко в „Безчувственост“ са най-малкото, което може да бъде казано за твоя „коментар“. Позорните деяния спрямо помаците в България не могат да бъдат изтрити с дървени философии от рода на твоите „рефлексии“ за затвореността на това население, конкретно в Брезница, за това че е мислило само за собственото си спасяване… Написаното от г-н Боюкли заслужава похвала и уважение.

- 13-11-2011|дими гинев

Драги Мехмед,

прекрасна статия. Издавам списание, един от фокусите на което е тематиката за устните истории като алтернатива на официалната историография. Искрено ще се радвам на контакт с Вас.

Сърдечно,

Ваш, Дими Гинев

- 13-11-2011|pecheneg

и ислямът и християнството са налагани със насилие.

ако той осъжда насилсвената християнизация защо не осъди и насилственото ислямизиране. защо авторът не напише статия за насилствената ислямизация в родопите. или е от тези които вярват че помаците доброволно се ислямизирали защото били потомци на богомили или пък на араби заселени през 7-8 век по нашите земи.

статията е написана с явен антибългарски привкус. някой хора явно забравят че и реформирането на русия започна с рязането на брадите на православните християни от петър велики, че и албанците станаха един народ едва когато енвер ходжа за половин век затвори и джамии и църкви. истината е че тези хора поради своята религия и най вече поради факта че са фанатизирани радикали мюсулмани винаги са били пета колона на турция у нас. не е нужно да се връщаме назад в историята до баташкото клане или сенклеровия бунт. достатъчно е да си спомним че преди да сменят имената на помаците в корница там два месеца в селото се вее турско знаме.

- 13-11-2011|Владимир

Поздравления за г-н Боюкли!

Погледнах на картата за кое село иде реч? Ще опитам да отида до там. Но дори и само от гугъл земя мислено се пренасям в 1912 г. Че то и в 2011 г. до там може да се предполага, че с охота биха отишли само „четници“ – я на ВМРО, я на ДПС, я на БКП и то само преди избори. Затворено и откъснато от света и от всякаква информация.

Нещастното население на Брезница, бидейки помашко най-вероятно е било смазано още с приемането на исляма, после при приемането на кръста, а после и с отнемането на правото на религия след 1944 г., а после и с преименуването. Родовата памет на такава общност може да е изпълнена предимно с ужасите на многократно повтарящо се насилие.

Така че, още веднъж поздравления за г-н Боюкли – все някой и все някога трябва да започне да събужда и отваря очите на всички ни едни за други.

- 13-11-2011|мила ламбовска

Когато се срещнем с историята и имаме повод за срам или най-малкото ни се иска да се беше случило друго, се питам: какъв е урокът?

А урокът е простичък и се нарича толерантност -толерантност към различния и различното…

Какво можем да направим, за да научим този урок?

Можем много!

Но малка стъпка, скромна, е да изследваме собствената си непримиримост, непропускливост и непоносимост и нейните корени към различното… А те са в личната ни история и там някъде сме били отхвърлени заради това, което значимите други са припознали у нас като различно… Ако можем да приемем и простим това, което на нас ни се е случило, ще отидем и по-нататък, ще приемем и другите – такива, каквито са, тук и сега!

Към какво се стремим! Към малък мир – със себе си!

- 13-11-2011|Златко

Печенег, отговорите на запитването ви са поне няколко, и всичките ми се виждат повече от очевидни. Но, щом настоявате:

1. Този човек представя устната история на собствения си етнос. Не виждам защо това трябва да му се вменява като вина. Той говори за собствените си хора, най-малкото защото ги познава най-добре.

2. При цялото мълчание около цялата тази тема (и безумното раздуване на обратната страна – НЕДОКАЗАНОТО насилствено ислямизиране на родопските жители през средновековието), то какво чудно в това, че някой се опитва да покаже обратната и исторически доказана страна на медала.

3. „Пета колона“, „антибългарски“ и пр., са приказки за пред по-млади момчета. За да докажете правото си на такива приказки, първо трябва да покажете, че самият вие не сте пета колона и антибългарин, просто защото вършите лоша услуга на страната си, като развявате националистически лозунги, влошаващи отношенията с много други хора вътре в и вън от България. Така че, не се бийте толкова по гърдите. Не се знае дали с това не вършите именно нещото, в което обвинявате опонентите си.

- 13-11-2011|Златко

Само да припомня: според по-новите ни историографски изследвания, ислямизацията на българското население по време на Османското владичество не е непременно насилствена (всъщност за подобни прецеденти няма никакви достоверни исторически свидетелства). Просто интересът да станеш мюсюлманин е бил прекалено голям (истинско чудо е, че хората не са го направили поголовно, и че са предпочели да запазят вярата си, като се имат пред вид огромните икономически загуби, с които е било свързано това). Така че, нека престанем да употребяваме старите мантри от учебниците за средните училища. Насилственото масово „потурчване“ е част от „Време разделно“. Дали и до каква степен го е имало в реалността е МНОГО спорен въпрос.

Ето тук един текст в подкрепа на тия твърдения:

Балканите: съжителство на вековете

- 13-11-2011|stir

Та г-н Рангелов не знае какво е състрадание, нито като понятие, нито като качество. Да ме хване срам, че съм българин.

- 13-11-2011|pecheneg

според мен златко помаците са по скоро не отделен етнос както казвате вие а отделна национална общност както и македонците между впрочем. а що се отнася до насилствената ислямизация не мисля че можем да я вкараме в графата митове. има два вида (принуда при налагане на дадена вяра икономическа и физическа принуда – насилие. от историята знаем че който българин е отказвал да стане християнин е губил имотите си и те са ставали собственост на църквата при това положение за какъв доброволен акт на покръстването ни може да става дума? при ислямизирането на родопите а и не само там основен стимул е налагането на исляма чрез икономическа принуда много хора са ставали мюсулмани за да избегнат плащането на данъка джизие има и насилствено обръщане в ислямската вяра например чрез девширмето. аз не мога да уважавам хора които се отказват от своя роден език или етнос водени от религиозни подбуди. освен ако някой от вас не вярва наистина че родният език на помаците е турският. официална политика на турската държава е да се използва наличието на мюсулмански малцинства за да се намесва тя във вътрешните дела на съседните страни. за турция мюсулмани е равно на турчин. чрез протурската дпс чрез религията помаците се турцизирват и хомакинята от ксанти е доказателство че този проблем стои не само у нас но и всъседни държави.

- 13-11-2011|Иван Рангелов

Към Марко, дими гинев, Владимир, мила ламбовска, „stir“ и други знайни и незнайни коментиращи (но НЕ разбиращи кой е реалния проблем и как трябва да се търси решение): уважаеми, то е очевидно, но щом настоявате, ще ви го кажа директно в очи:

ТО Е МНОГО ЛЕСНО ДА СИ „ЖЕРТВА“!

Лесно е – и модно даже.

(Ако не вярвате, прочетете емоционалния коментар Златко под статията за геноцидите

&quot; Геноциди?&quot;

- и ще разберете.)

Да, да си „жертва“ е лесно – а другото, противоположното, уви, е ТРУДНО.

Него не всеки го умее.

Лесно е да си „жертва“ – трудно е да си избавител на „жертви“.

Има много кандидати да се изкарат „жертва“ – такива винаги ще намерите, навсякъде по света и във всяка епоха – а колцина от тях са готови, ако се наложи, да бъдат те самите реални спасители на останалите хора?

Защото, за да бъдат спасени едни потенциални жертви, само състрадание не стига, уважаеми събеседници (или „уважаеми състрадалци“, ако предпочитате)! Иска се и още нещо, нали? Ще се досетите ли какво точно?

Хайде да видим. Пишете, коментирайте. Аз ще изчакам да видя на колко хора от пишещите тук все пак ще им светне какво е необходимо, за да има занапред по-малко жертви. Или какво е необходимо, за да има, освен жертви, и кой да спасява жертвите.

(Защото като им чета коментарите на някои хорица тук, те изглежда не се и замислят над това – те мислят само как да има повече жертви, как повечко да се пише за жертвите – а не мислят какво е реално необходимо за да има кой да спасява жертвите…)

- 13-11-2011|Мехмед Боюкли – Още:

В личен разговор с историци от СУ за Кръстилката, те ми казаха че в Брезница през 1912 г, човекът под чиято команда е подпалено селото е бил -…Кимон Георгиев. Всъщност подпалени са били всички помашки села. Преди месец и половина бях в Косово, село Рестелица където живеят наши братя досущ като помаците с минимални разлики в културен и исторически аспект. Там открих човек който знае песен за моето село, което е на 500 км от там – „Огън я гори майко тая пуста Брезница“. Ето ми краткия авторски клип, които доказва това – http://www. facebook. com/video/video. php? v=290585627621423 Аз не съм изследовател, но ме съмнява че това горене на Брезница не е горенето на селото през 1912 г, а е много преди това преди около 200 години по време когато е вилнял по нашия край страшилището – Карпош Воевода. Още повече че в спомените на старите хора се твърди че селото е горяло много пъти. Аз се поинтересувах и решиш да преснимам всички стари надгробни плочи, останали като артефакти в селото ни, макар че след 1912 г до 1989 тези плочи се унищожаваха варварски насърчавано от самата бълфарска държава. Та тези, дори и изпочупени плочи се оказаха с датировка именно от времето на Карпош Воевода. Тогава в селото е имало – заимат. Това е било нещо като административна единица към неврокопската кааза. Този заимат е бил подпален именно от Карпош воевода с неговите главорези. Налагало се е да се събира аскер за да бъде прогонен, но селото е било подпалено, плячкосано предполага се че доста са били избити и това е било невъзможно след нападението. Това твърдят прословутите османски архиви. Предлагам ви и снимките на надгробните плочи от Брезница, направени и надписани именно по времето на Карпош Воевода, на който днес в Македония, Куманово има величествен паметник: http://www. facebook. com/media/set/? set=a.279611278718858.81153.100000099649789&type=1

- 13-11-2011|Климент – Македонийо

Сега ще видим дали по установен модел от други форуми и Златко ще ме банне за коментар офтопик или е по-широко скроен?

Прочетох текста с интерес. Какво се пенявите? Всеки гледа от собствената си кула. Изнасилили са баба му, ут`епали са дядо му или някои от близките му. Явно няма как да е благоразположен към ВМРО. Колкото са благоразположени българите към обясненията за Баташкото клане.

Но аз искам в контекста да ви разкажа също една устна традиция – неща, които съм чувал от хора в едно село, близо до Сандански и Мелник:

1945 г. в училище дошла учителка от Скопие. Децата трябвало да учат македонски. Хората се опитали да се противят, ама бързо им показали да не го правят. Няколко години по-късно се разпърдяла работата с Югославия. Децата тръгнали към казарма – вече трябвало да се казват българи, а не македонци. След казармата – пак промяна: пак македонци трябвало да бъдат. После пак ги били да се пишат българи. И така през няколко години.

Ако си мислите, че това е по-малък ужас от „покръстването“ или „потурчването“, лъжете се!

И това не се е случило 1913, а в последните 50 години.

Просто въпрос за размисъл.

- 13-11-2011|Климент – Еее, Златко, жалко – падна ми в очите

„Самият аз за пръв път прочетох простичката теза, че за масово ислямизиране в Османската империя не може да става дума, и че причините за това са чисто икономически (кой ще работи ангария и кой ще плаща данъци, ако всички станат правоверни?), у Макс Вебер, „Икономика и общество“, преди двадесетина години. Не знам защо за нашата собствена идентификация като българи е толкова важно да настояваме на тази тъй любима думичка, „робство“, но собственото ми усещане е, че тя е най-удобното извинение за всичко, което ни заобикаля. Ако не бяха османците, сигурно някои други щяха да се намерят, дето да ни послужат като оправдание за хала, на който сме, откак се помним. Същият модел на обяснение се повтаря и сега, когато става дума за наследството от комунизма: „Не сме ние кривите и неспособните, комунистите са виновни.“

Златко, този коментар е от другата статия. силно съм разочарован. Да споделяв възгледа ти за 4робството“, но за османското. Това за комунизма си е живо противоречие със събствените ти интервюта. Ами като си толкова окумуш – ела си в България и бъде „способен“ и направи нещо сам въпреки комунистите. Да видим колко ще успееш. Ама да лаем от Германия епо-лесно, нали? Ти не си успял в България, както и всички други именно заради комунистическото наследство, а не поради некадърност. Айде поздрави към цивилизацията.

- 13-11-2011|Мехмед Боюкли – До „Климент – Македонийо“

Приятелю ние помаците също сме македонизирани след 1944 и после българизирани. Имам публикувани във фейсбук над 500 снимки от лични карти на хора от мойто село през периода когато е ставало това. Виж под снимките народноста и религията: http://www. facebook. com/media/set/? set=a.188381257841861.51108.100000099649789&type=1 Между другото да ти кажа, ако наистина си от град Мелник, един мой пра-пра дядо е убит в град Мелник, бил е в Османския аскер там, предполагам когато Мелник е бил нападнат от четата на Атанас Тешовски

- 13-11-2011|Маджирски

Авторът ни разказва за събития, станали сравнително скоро-през 1912 год. Информацията е взета от живи свидетели. Странно ми се вижда, че някои се опотват да правят паралел между християнизирането на помаците и ислямизирането им.

Това е в стил „гузен негонен бяга“. Не че Мехмед е отправил обвинения към някого, но явно някои ги гони гузната съвест на дедите им. Ако не беше така, тези събития трябваше да бъдат вкарани в учебния материал от най-новата ни история. Така, както е вкарано Илинденско-Преображенското въстание например. Защото всички събития от това време засягат все населението на България. И българи, и турци, и помаци-жертви са всички.

- 13-11-2011|Мехмед Боюкли – До г-н Дими Гинев

Господин Гинев, радвам се че има български учени който се интересуват от устна традиция на помаците и факти свързани с близкото и далечно минало. Бихме работили разбира се в подобен проект. Аз в момента съм във Швеция, на гурбет със синът ми сме строители и работим тука от около месец. Вероятно поради наближаващото застудяване към Нова Година ще сме си в България. Ако имаш профил във фейсбук, можем да се открием там. Моят профил там е – Mehmed Boyukli Аз имам още неща написани по спомени от мой близки-все възрастни хора от селото ми. Има разбира се и какво още да се напише. Искам да благодаря официално на Златко че направи публикацията тук официално. Благодаря и на всички останали, които ме насърчават.

- 13-11-2011|Златко

До Климент: ти сега какво, внимание ли търсиш? Като някое дете, което прави бели, за да го накаже майка му? Хайде стига си ме занимавал със себе си, ок?

- 13-11-2011|Иван Рангелов

До Маджирски: ако прочетеш текста на Боюкли внимателно, ще видиш, че в него има доста неточности (има и доста „премълчаности“, но за тях по-късно). Вероятно тези неточности не са негови лични, а са на неговите информатори (хора от селото, с които е разговарял) – но си остават неточности.

Малък пример: когато започва да разказва за нахлуването в селото, Боюкли пише така: „По онова време първото нахлуване на българската войска се е случило от северната страна на Брезница“ – малко по-нататък прави уточнение: „Не знам дали това е било редовна българска армия или полувоенни формирования на ВМРО“ – а докрая на текста неизменно говори нече не за „българската войска“, а само и единствено за „комити“. Явно за него е все едно – дали е „войска“, дали са „комити“ – щом са българи, за него е все тая…

А неодобрителното му отношение към българите личи от следната фраза: „Заради етническите чистки на Балканите, в Брезница пристигат и се самонастаняват много българи“. Употребата на думата „самонастаняват“ е предостатъчна, за да изрази предубедеността на автора. Тя не отговаря на реалността – тези българи няма как да се „самонастанят“, най-вероятно държавата им е отпуснала държавна земя. По същия начин Боюкли говори и за „нелоялното оземляване“ на настанените там българи – без да обяснява какво точно му е „нелоялното“… Изглежда мюсюлманите от това село така и не са успели да се примирят, че в тяхното землище има и държавна земя, която държавата има право да дава за оземляване на бежанци.

А по въпроса за Илинденско-Преображенското въстание – то е вкарано в учебния материал от най-новата ни история по простата причина, че то е организирана проява, че в него има идея. А в действията на хората от с. Брезница и от „целия Чеч“ няма никаква идея, никаква организираност.

- 13-11-2011|Мехмед Боюкли – за „Неточностите“

Господин Рангелов, аз изрично съм написал че това е устна традиция. Това съм го писал преди 5 години. От тогава до сега до мене е достигнала информация за това срамно събитие, информация с която мога да направя още две три подобни статии. Има живи хора в селото на преклонна възраст от който записах техен спомен че всъщност на тогавашния ходжа в Брезница – Исовият ходжа, за да го принудят да се покръсти, без да го убият, са изнасили жена му 14 човека именно от тези формирования! Аз съм нямал достъп до официални документи относно тогава каква е била власта в региона. Та тогава е царствала варварщината, палежите, изнасилванията, безаконието.. ВМоРО например е била държава в държавата, имали са устав който изобщо не е бил съобразен с тогавашната българска конституция. За оземляването на егейските бежанци че е било нелоялно, и днес можеш да го провериш в селата ни на кой хора са най хубави и добри имотите им, нивите им..

- 13-11-2011|Иван Рангелов

А който се интересува от истината за тези събития, разбира се, не би трябвало да се ограничава само с преразкази като този на Боюкли.

Данни за събитията в този период и в този регион се съдържат и в сериозната научна литература. Например, в научния труд: „Българската православна църква и българите мюсюлмани 1878 – 1944 г.“ от проф. Светлозар Елдъров. И въпреки че този автор също демонстрира една явна предубеденост срещу българската православна църква (той самият е католик, доколкото става ясно от биографията му), все пак той посочва поне част от фактите такива, каквито са.

Според проф. Елдъров „акцията по покръстването“ започва на 25 ноември 1912 г.. Как започва?

„В този ден четата на Христо Чернопеев в състав от около 15 души напуска Драма и се отправя в посока северозапад към Неврокопско. Само до 1 декември тя успява да „покръсти“ 12 мюсюлмански села в района.“, пише Елдъров.

По-нататък авторът уточнява друг важен факт:

Още на 4 декември 1912 г., точно девет дни след като четата на Христо Чернопеев тръгва на своя кръстоносен поход в Неврокопско, помощник-главнокомандващият генерал Михаил Савов издава строга заповед за разследване на насилията над българомохамеданите и за наказване на виновните. На другия ден той изпраща на началника на 7-а пех. Рилска дивизия в Сяр генерал Тодоров една колкото кратка, толкова красноречива телеграма: „Лично-поверително. Серес. Началник на 7-а Рилска дивизия Генерал Тодоров. 2791. Престанете да правите политика с четниците и сериозно се заемете с работата си. Покръстванието под каквато форма и да е за сега безусловно се запрещава. Ако на 6 Декември вечерта Вие лично с Щаба си не пристигнете в Деде Агач ще бъдете отстранен от длъжност и привлечен под отговорност. – 1699. 5. ХII.912. Лозенград. Генерал-Лейтенант Савов“.

Така че когато тук разни хора говорят кой е виновен и кой не, нека знаят и това: помощник-главнокомандващият генерал Михаил Савов достатъчно бързо реагира и пише категорична заповед „Покръстванието под каквато форма и да е за сега безусловно се запрещава.“

- 13-11-2011|мила ламбовска

Този разказ ме докосна с това, че не е написан от позицията на жертвата и с гласа на жертвата. Чух глас, който приема миналото и го съхранява в паметта, без да осъжда, с приемане… Долових и тъга – за жертвите и за преживяното страдание, но не и самосъжаление и окайване… Необходима е сила, за да разкажеш една история, която е кръв от кръвта ти без справедлив гняв и търсене на вина… Не знам нищо конкретно и от личен опит за помаците и не бих си позволила арогантността да си мисля за тях като жертви… Високомерно е, струва ми се, да смятаме, че можем да спасяваме някого или група хора, ако те не отправят зов за помощ и не се припознават като нуждаещи се… Това е разказ, чрез който се чува глас, от който историята се нуждае…

- 13-11-2011|Владимир – до кандидатът за „избавител на „жертви“„:)

Уважаеми господин Рангелов, до сега историята не помни някой да е успял да избави които и да са жертви. Който се е обявявал за такъв, или поне е заявявал такива намерения (независимо дали си е вярвал или не), в края все е лъсвал като мошеник с коренно различни от декларираните, намерения и цели. От думите Ви личи, че сте душевно готов да се пробвате – ще се радвам да видя. Спасението на жертвите не е по силите на никакви квази-спасители, господине, а е единствено по силите на самите жертви. Спасителите обикновено си предлагат услугите, но сметката представят в последствие и тя се състои в това, да заемат те самите местата на отстранените подтисници.

Истината е в знанието. А то никога не е ултимативно, защото моята гледна точка никога не е тази на другия, па макар и да стоим на едно място и да гледаме в една и съща посока, нали?

Поради това – още веднъж поздравления за прекрасната тема, която идеално корелира с темата за геноцидите по-горе: www. librev. com/component/content/article/66- discussion-europe/1398-2011-11-07-21-31-01

- 13-11-2011|MUSALLA

Имам честа да познавам Мехмед Воюкли много тачен и уважаван човек никога и за нищо не ще ти откаже услугата си. Но в мене кипи недуомението защо не се дава възможност на подобни хора да изкажат мнението си да защитят позицията си затова тук е мястото да благодаря на Либерален Преглед. Винаги гледаме на тези хора с презрение все едно че са……но не е така тази етнос е бил винаги лоялен към държавата в която са населени. Никога не са имали някакви голями претенции за нещо по особено може би само признаването им като оделен етнос… чуствам как тук има махане на пръст и… но задаите си въпроса не е ли по логично да попитаме тези хора КАКВИ СЕ ЧУСТВАТ в момента мисля че това е най важното.

- 13-11-2011|Мехмед Боюкли – Допълнения:

На някой може да им се види чудно, но като дете съм слушал наистина страховитите разкази „шепнени на ухо“

Що се касае за кръстилката през 1912 г, аз преди около година, раговарях с Юсейн Иброш, които е на 77 години.

Разпитах го какво знае като спомени от разкази на неговите родители.

Това което ми каза за Исовия оджа като спомен ме ужаси до максимум.

Но не се учудих, защото и други хора са ми го казвали при други случайни разговори:

„……МБ:

- Аго Уся, какво знаеш за Исовия Оджа, какво помниш като разкази от твойте родители и близки починали одавна?

Юсейн Иброш:

- Исовия Оджа е убит в Араплъка, когато е бил „Голямия аскер“ по време на пост от арапи през ноща. С него е бил и друг брезничанин – Аго Неджип Заимов рааметлията които същата нощ се е скрил и така се е спасил и си е дошъл в Брезница.

/“Голямия аскер“ – Първата световна Война/

МБ:

- Добре, но преди това през 1912 година хората от Брезница са били покръстени от комитите, но най напред са покръстили Исовия оджа, какво помниш за този случай?

Юсейн Иброш:

- Да така е било.

Исовия оджа не е искал да го покръстят.

Но за да го принудят, цялата комитска чета са изнасилили жена му.

И не само нея, изнасилвали са който фатят…“

През Първата Свтовна Война България е изпратила военна част съставена предимно от помаци на югоизточния фронт в помощ на съюзниците си. Това не го пише в официалната българска история а е факт че хиляди помаци са умряли именно там в тази война. Аз не говоря за прословутата битка при Дойран, където е имало и помаци, а говоря за Сирия, Палестина, Египет. Само от Брезница е имало 150 човека на източния фронт, като от тях са се върнали около 30 човека след 7 години в плен на англичаните. Останалите са били убити или просто умрели от раните си или глад. Ако приемем че тогава власта в Брезница е била българска, то въпросът ми е – тези хора за коя държава са си дали живота?

- Разбира се за България.

- Ами при това положение какво е направила държавата за паметта на тези хора?

- Какво е направила за паметта на Исовия Ходжа, който е бил убит именно в тази война за честа на България, при положение че неговата жена е била изнасилена от цяла комитска чета пак в името на българщината?

И днес виждаме че в българското публично пространство се венцеслави именно „подвига“ за тези четници през 1912г, в България има за всеки воевода музей, фетишизирани са дрехите им, пушките им камите им и какво ли не, а докато нашите предци участвали във войните за България са сатани, пета колона на Турция, ислямисти и какви ли не още…

- 14-11-2011|pecheneg

на вниманието на мехмед буюкли

цитат от таня боева

Власт и идентичностна балканите

цитатът е от списание ANAMNESIS

„Етноложки изследвания в Западните Родопи показват, че в група селища (най-вече в Корница, Брезница, Лъжница, Рибново) мъжете се самоопределят като турци, а жените – помакини. Именно там през 90-те години на 20 век е създаден и нов мит за произхода им, представящ помаците като араби (Цв. Георгиева, 1998, 296)… В периода на изселническата кампания за преселване в Турция през 1949 много българи-мохамедани се самоопределят като турци, като типично обяснението на жител на с. Корница, Гоцеделчевско, че „се чувства турчин, защото се моли в джамия“ (М. Груев, 2003, 110), т. е на местно ниво турчин означава мюсюлманин“

цитатите засягат специално корница. вижда се че религиозният фанатизъм или нека си го кажем направо неграмотността на тези хора ги кара да си мислят че те са турци защото ходили в джамия. при това има и абсурди мъжете се самоопределят като турци а жените като помакини. впрочем помаците емигрирали през 19 век след 1885 година в земите на днешна турция тогава в състава на османската империя са наричани от местните турци каури. така че да ме извините но аз не мога да приема за достоверен разказът на хора които си мислят че са турци само защото ходят в джамия или се мислят за араби само защото са мюсулмани.

- 14-11-2011|Мехмед Боюкли – До Печенег /pecheneg/

Уважаеми pecheneg, аз не знам ти като какъв се самоопредяляш, не ме и интересува това е твой лично право. За щастие от многото български историци който познавам, познавам и лично доцент Михаил Груев. Първият човек от лявата страна на снимката до мене е той: http://a4. sphotos. ak. fbcdn. net/hphotos-ak-snc6/ 34598_144050525608268_100000099649789_408319_14826 57_n. jpg, а ето какво пише под нея във фейсбук – Mehmed Boyukli с Mihail Gruev.

Така че да спрем с манипулации. Имал съм достатъчно възможност да коментирам с него тези неща. Всъщност асоцирането на религия с националност не е приом на Исляма а на Християнството. Първо това се случва след френската революция със Англия и Франция, като те с тази асоциация са си съперничили кой са по добри християни – французите или англичаните. Това всъщност е и идеята за нация. По късно тази идея идва и на Балканите в средата на 19 век. Такава асоциация на религия и националност е инплантирана във „История Славяноболгарская“ на Паисий Хилендарски, и после реплейвана до днешни дни. Ти казваш че това е религиозен фанатизъм или неграмотност. Ами няма логика при това положение, и не виждам смисъл да водя дискусия с тебе. Първо виж гредата в твоето око, тогава гледай камъчето в окото на другия. За арабския произход на помаците има зрънце истина. Та ние имаме над 12 идей за произход, не виждам причина да няма и арабски. Още повече че роденият в близкия нам град Кавала по време на Османската империя – Мехмед Али Паша е бил цар на цяла северна Африка. В село Брезница устната традиция на Хаджиевия род казва че те са потомци на войник от аскер, който е дошъл именно от Египет по времето когато Мехмед Али Паша е царствал там. Дошъл човекът от там заселил се в селото ни, оженил се за Брезничанка и днес неговия род след около 200 г е един от най големите родове в селото. Вземи например днешна София. ПО цялото протежение на улица „Пиротска“ живеят араби. Голяма част от тях са женени за българки, ясно че че техните деца имат и арабски произход. Там даже вече се оформя нещо като арабски квартал. Всъщност за балканската народопсихология, особено за православието бих могъл да кажа че от тогава до днес дори – всички мюсюлмани на балканите са турци. Това може да го видиш в переодичните издания на български език по време на Османската империя, когато е започнало Българското Възраждане. И сега да ти кажа аз за какъв се самоопределям. Аз съм роден в България и поради това съм български гражданин, но нямам български произход, в смисъла който влагаха и влагат днешните възродители. Никой от предците ми, никога не е казвал че сме наследници на българи.

- 14-11-2011|Златко

Ще кажа и аз две приказки във връзка с последния коментар на печенега, тъй като, случайно или не, имам тук едно парченце информация, което ми се струва важно. А именно: когато през 2009 бях на дискусиите „Майските събития от 1989 – 20 години по-късно“ в Червената къща, дядо Рамадан Рунтов – един от най-известните хора в корнишката съпротива срещу побългаряването – говори именно по този въпрос. И той представи нещата по един много прост начин: действително много от родопските помаци се самоопределят като турци, но това е най-вече следствие от натиска, под който са били поставяни открай време, да приемат българска идентичност. Така например, участието на помаците в Първата балканска война е било много ентусиазирано, защото дотогава още никой не ги е натискал да „стават българи“. След това обаче, след различните кръстилки, те рязко се отдръпват и започват да предпочитат да наричат себе си турци, за да не могат да бъдат „покръстени“ така лесно. Самият той казваше така: „когато ме питаха хората от държавна сигурност, „ти какъв си?“, винаги им отговарях, че съм турчин, защото иначе как да откажа да бъда побългарен?“

Това първо – и по-маловажно. Втората, и много по-важна забележка към горния коментар е: „А защо помаците да не могат да се самоопределят като турци?“ Къде е проблемът? Вечният балкански страх, че „някой ще ни погълне“, който е дълбоко вложен в костите на всеки българин, това е проблемът. Инак всички ние вече сме чували тук или там, че правото на самоопределение е едно от основните права, залегнали в съответната харта на ООН, и че никой няма право да се меси в желанието на някой човек да определя самия себе си така, както пожелае. Но понеже историята ни е история на непрекъснати чужди владичества, а „участието“ ни в Европа и нейните идеи още дори не е излязло от пелените, ние автоматично избираме онзи начин на мислене, който е властвал и продължава да властва на Балканите от векове. Чуждото е заплаха, особено ако е някакво съседско чуждо. Инак далечните чужди неща, дето не ги познаваме и не ги възприемаме като заплаха, те са добре дошли, проблем няма. Но сакън само да не е турско или гръцко, или сръбско, или каквото ще, от близките ни съседи. Тогава то е заплаха, защото „тия искат да ни погълнат“.

Е добре, всеки си измисля начина на мислене и поведение по свой аршин и няма ни капчица съмнение в това, че мнозинството българи и българки от днешния ден ще подкрепят страховете на печенега с две ръце. Но накъде ни води това? Как се става европеец, когато цялото ти същество е изтъкано от комплекси и страхове, чието основание е именно в миналото, с което се опитваш да се разделиш? НИКАК, ето как. Няма път към Европа заедно с традиционните балкански страхове и дрязги в дисагите. Или ще намерим в себе си сили и воля да се променим, да започнем да приемаме хората без страх и подозрения, или – НЯМА ЕВРОПА! Толкова прости ми се привиждат нещата – и децата ни, които напускат тази страна при първа възможност, за да се отърват най-после от комплексите, страховете и лудостите на родителите си, най-ясно показват на всички ни колко ограничени и лишени от бъдеще са всичките ни български комплекси и страхове. Особено когато касаят хора, с които живеем заедно от векове насам, и които от повече от сто години насам не са ни давали никакви поводи да ги подозираме в някаква нелоялност към държавата и нацията, която не е спирала да ги потиска през цялото това време.

Е, хора, докога така бе?

- 14-11-2011|pecheneg

с риск да ме санкционират и аз ще повторя както бе казано тук цитирам маджирски твоят стил на писане е гузен негонен бяга. и на мен ми е все едно кой как се определя мехмед. щом в България има кандидати да бъдат роднини с Пущуните в Афганистан не виждам защо да няма и такива които да претендират че са араби. но историята се пише с факти. искаш или не казвал ли ти е някой или не че си българин ти си потомък на българи обърнати в исляма. спомни си мидхад паша какво казва по този въпрос. за мен в днешно време да се пишеш турчин само защото си мюсулманин да лъжеш че родният ти език е турски както правят много помаци които не знаят изобщо турски език е пример за фанатизъм или неграмотност.

- 14-11-2011|Златко

Не се безпокой, аз санкционирам само хора, които подозирам в нечестност – което очевидно не е случаят при тебе. Ще те попитам само защо с такава упоритост предпочиташ да гледаш назад към (доста отдавнашната) история, а отказваш да погледнеш напред, към онова, което искаме да постигнем като бъдеще? Да не би французи, немци и англичани да не са се клали из цялата история? И защо те успяват да преодолеят историческите си предразсъдъци (в Германия и Франция училищните учебници по история се одобряват от ЕДНА И СЪЩА комисия), а ние – не?

Знам какъв е отговорът (те са си те, а ние – ние), но пък не виждам никакъв път напред вътре в него. Това е всичко. А инак, че няма да успея да променя начина ти на мислене, в това почти не се съмнявам. Но пък онзи на децата ти… Хмммм, там вече може да имам по-добри шансове.

- 14-11-2011|Златко

Казано малко по-общо (с риск да прозвучи безсмислено на немалко хора): как може да очакваш да се промени нещо в живота, съдбата и хората около теб, след като самият ти не правиш ни най-малък опит да промениш самия себе си? Откъде ще дойде всичко това? Нали все някой трябва да положи някакво усилие, да направи първата крачка, да протегне ръка, да каже: „Гледай, комшу, аз се опитвам да стана европеец. Хайде сега, дай си и ти малко зор!“

Как става всичко това, а?

- 14-11-2011|pecheneg

по втория въпрос за отъждествяването на религия с националност.

казваш това се срещало при християните и ни даваш пример с паисий хилендарски. рум милет тоест гръцки народ ни наричат османците. всички православни християни без оглед на народността им са наричани от османските властти рум милет – гърци. за това е имало и църковни борби за да отстоим правото си на съществуване като самостоятелен народ със своя църква. паисий хилендарски изобщо не отъждествява религия и националност защото ако бе така той щеше да казва че българите са гърци защото са православни а цялата борба на паисий е именно

срещу подобни теории широко застъпени сред фанариотските среди че всички православни християни са гърци че българите са славяноезични елини а не отделен народ. най малкото паисий отъждествява религия с националност. ако изобщо в средата на 18 век паисий е чул думичката националност. да ме прощаваш но идеята за нация е от края на 18 век и се появява във франция по времето на революцията.

- 14-11-2011|pecheneg

имаше една статия пусната на този сайта

от михаил груев

„Религия и политика: проблемът с българо-мюсюлманските идентичности „

аз съм напълно съгласен с автора. който както разбирам е и ваш приятел.

аз само искам да се признават фактите чувствайте се както желаете по народност но не отричайте фактите а те са че помаците са потомци на българи обърнати в исляма. и вашият приятел михаил груев това го интересува как при вас българи по произход се е зародило съзнанието че сте различни по произход само защото сте мюсулмани.

- 14-11-2011|В. Кандимиров

Мехмеде, поздравявам те за решението да напишеш всичко това. То запълва празнина в нашата история, а, признавам, и в моето знание за станалото по онова време. Премълчаването му може да предизвика травма в общественото съзнание, а неговото изговаряне има същия здравословен ефект, като изповедта пред психоаналитик. А ме засяга и лично – все едно слушам разказите на моя баща за опустошаването на неговото село през 1913 г. Разликата е само в това, че там не са ги карали да сменят вярата, а националността и да се нарекат гърци.

Политиката на българската държава към хората, които наричат себе си помаци е била предимно грешна и люшкаща се от една крайност в друга – чак до 1990. А решението е било толкова просто – да бъдат признати за български граждани като всички други. А не за индианци. В края на краищата, помашката култура е част от българската. Ислямът е толкова отдавна тук, че вече е част от културата на всички българи, не само на тези с мюсюлманска вяра.

- 14-11-2011|Мехмед Боюкли – До pecheneg

Не приемам това което пишеш. Или не си чел достатъчно което съм писал, или ме правиш на будала. Аз казах по горе че Англия и Франция са първите държави в които има идея за национална държава, за нация, разбира се по време и след френската революция. И то именно поради това да докажат себе си коя е по близо до сърцето на Християнството. Тоест те са две паралелни идеологии, едната протестанска, другата католическа с претенция за лоялност и първенство към самото Християнство. После останалите бъдещи нации по тяхно подобие създават идейте за нации. Това разбира се предизвиква реки от кръв и десетки милиони човешки жертви. Нещо повече, западния колониализъм пренася тази „зараза“ и в Исляма, Будизма и останалите места в света където има други религии. Та именно Паисий Хилендарски създава паралелна идея за нация, подобна на гръцката. И ако си чел изобщо неговата „История Славяноболгарская“, там ще се увериш в правотата ми, че „най-високо, и най-сияйно в Православното християнство стой именно българщината“. После след 1878 г в Бълария тази идея за нация се материализира. Доктрината „Възродителен процес“ именно е онази паралелна доктрина, която налага насилствено идеята че всички хора живеещи в границите на България са правoславни християни, били са ако не са и ще бъдат именно с този „Възродителен процес“ който нанеси непоправими рецидиви на нас помаците и разбира се на идеята за нация, като се позовава на българщината. И именно подобно на гръцките фанариотските среди че всички православни християни са гърци, че българите са славяноезични елини а не отделен народ. В тези две доктрини няма нито ред за бъдещо съжителство на мюсюлмани и християни в България. Просто помаците, турците и циганите в тях са – туркофони, циганофони, бъдещи българи които трябва да приемат Ортодоксалната вяра,“тяхната автохтонна религия“. Помаците даже сме заплюти с расисткото прозвище – „най-чистите българи“. За реализацията на тези доктрини в България през последните 120 години може би са изхарчени нахалост милиарди. Това е индустрия от която и днес се изхранват стотици популации български историци, етнографи, етнолози или просто локални русофилски патриотари.

- 14-11-2011|Мехмед Боюкли – До pecheneg

Забравих да те питам – Ти имаш ли факти или документи че по време на Османската империя на религиозен принцип, хората християни са били определяни като – рум миллети? Дай ги тук да ги видим. Аз твърдя че всички народи без разлика на религия или етнос на Балканите са определяни като румелийци, или рум миллет. Включително и мойте предци които са били мюсюлмани. Деленето в османската империя по религиозен принцип особено на балканите е било – Муслим и Гайри муслим. Тоест мюсюлмани и немюсюлмани. Ти тука драги печенег именно за пореден път бъркаш нещата – религия и етнос или нация. Нима православната църква не дели сега или не е деляла хората по религиозен принцип на християни, чифути, агаряни, маври, или просто – еретици, езичници?

- 14-11-2011|Владимир

Печенег (каквото и да значи това!?), вярно е, че историята се пише с факти, но нали си съгласен, че фактът не съществува сам по себе си, а само през интерпретацията му в нечия глава, която после е решила и да предаде нататък тази интерпретация. Херодот?!?!… каквото ни е казал, вземаме го за чиста монета. Е, вярно, само това, дето ни отърва. Останалото го забравяме! Къде е, моля те, неоспоримостта на „фактите“ за събития отпреди 1000 години? ‹Ма защо да ходим толкова далеч – нека си спомним „фактите“, с които се пише историята ни през последните стотина години, та до днес! Я, моля те, ми покажи един факт от вчера, примерно за изборите и се опитай да си представиш как ще се интерпретира той след 20 години! Историята е проститутка, печенег! Някой го беше казал – спи с който ѝ плати най-добре. Затова не търси спасения в избирателно подбирани „факти“. Освен това, щом нещо е публикувано от някого някъде (па било то и в списание Анамнеза) не го превръща във факт на историята а просто в публикувана нечия интерпретация, нали?

- 14-11-2011|pecheneg

странно ми е че ме питаш имам ли данни че християните в османската империя са писани рум милет. за рум милет е писано достатъчно и в wikipedia да се поразровиш пише достатъчно. много грешиш господин буюкли ако си мислиш че всички хора без разлика на религия и етнос дори и мюсулманите са били считани от османците за рум милет.

Цитат:

[Рум миллетот Уикипедия, свободната енциклопедия

Направо към: навигация, търсене

Миллети в Османската империя и васалните й княжества през 16 век. Рум миллет била религиозна общност в Османската империя обхващаща източно-православните християни, които имали свои автономни административни учреждения (съдилища, училища, болници и др.), разположени в самостоятелни квартали в градовете в периода XV—XX век.

В официалните документи на Османската империя етноними не се употребявали. Източноправославният (рум миллет, т. е. гръцки миллет) бил под върховенството на гръцката Цариградска патриаршия. Като част от религиозната общност на гръцкия миллет, българите наред със сърбите, аромъните, част от албанците, каракачаните и др. били скрито малцинство в рамките на този миллет до признаването им.

/quote]

- 14-11-2011|pecheneg

златко самоопределението означава САМ да се самоопределиш. ако такива псевдо интелектуалци които пишат че всички в османската империя са били рум милет и мюсулмани и християни са все рум милет ако те ще пишат историята на помаците и те ще бъдат техният интелектуален елит то какво да кажа аз освен горко на клетите хора. ето и ти казваш за помацитетехния етнос та ми е интересно какво разбираш под техен етнос какво прави помаците отделен етнос от нас самоопределението достатъчно ли е за да бъдат признати за отделен етнос?

- 14-11-2011|pecheneg

и само да уточня не не съм русофилски патриот.

нямам българско самосъзнание а се чувствам славянин. съжалявам че се разпадна стара югославия и подкрепям идеята за югославска федерация включваща и българия. така че не ме считай за български националист или русофил. дори навремето във форума на вмро пуснах една тема озаглавена „да живее тито и титовизмът“ в която си казах открито че съм за обединяване на сърбия и българия в една държава нова югославия а дали ще има и други готови да влязат в нея ще видим. наругаха ме сърбоман ме нарекоха но не ме банираха и темата още си стои.

но аз ако се считам за южен славянин няма да отрека че предците ми са се считали за българи няма да кажа че съм част от някакъв така да го наречем югославски етнос. аз съм българин по род и южен славянин или югословенин по самосъзнание

- 14-11-2011|Златко

А какво друго, ако не самоопределението, може да ги разграничи от когото и да е, печенег? Моля те наистина да се замислиш над това, което говорим всички тук, а не само да се дразниш и спориш, защото някой те предизвиква. Помисли си само за момент какво говориш, и си го представи, но приложено към самия теб: значи, живееш ти еди-къде си, там са живели предците ти до не знам кое коляно, за произхода ти се спори, както и за всеки друг произход. Тук обаче идват „братчедите“ и ти казват: или ставаш като нас, или сатъра. Става голямо зло, минава време, но зло така лесно не се забравя, още повече че ония отсреща не престават да ровят: сакън, ти си един от нас. Абе не ща ви нито меда, нито жилото, хора, оставете ме на мира да си живея живота както аз го намирам за добре, нали не ви преча с нищо? Не, пречиш, пречиш! А с какво преча? Ами щото си различен, тук различни не може да има. И така нататък…

Хайде, минава време, уж станала демокрация, уж всички свободни… Свободни, друг път. Службите за сигурност те дебнат, щото си бил „пета колона“, във вестници и всякакви медии, ако кажат за тебе нещо, все ще е нещо грозно, дразнещо, обидно… Даже децата ако измислят някоя рима, и тя ще е пак обидна: „помак-ахмак“, такива работи…

И накрая идват при теб пак разните „братчеди“, за кой ли път, за да те научат на акъл ти кой си ти, откъде идваш и какъв си, тоя път по интернетските форуми. Е, кажи ми, печенег, ако това нещо ти се случеше на тебе лично, нямаше ли да намразиш тия „братчеди“ повече и от най-големите си врагове, щото и враговете толкова болка не са ти причинили, колкото тия пусти „братчеди“, дето не ти позволяват даже и да дишаш?

Как мислиш, а? Не е ли цяло чудо, че тия хора изглежда все още не са ни намразили до смърт?

- 14-11-2011|Иван Рангелов

Първо по повод думите на Златко по-горе: действително, изумителна е тази упоритост, с която Златко повтаря едни и същи неща… И то неща, за които самото развитие на днешните събития, включително и в Европа, ясно показа, че просто не са верни (и тяхното повтаряне не носи никаква полза). Ето Златко категорично пише така: „Или ще намерим в себе си сили и воля да се променим, да започнем да приемаме хората без страх и подозрения, или – НЯМА ЕВРОПА!“

Ами Златко, същият този свой призив трябва да го отправиш не към масовия българин, а именно към онези като Мехмед Боюкли и неговите „братя“-брезничани – дето търсят произхода си навсякъде другаде, само не и там, където той най-вероятно е! (Ето, Боюкли споменава дори някакво село в Косово, за което и аз мога да кажа няколко думи по-нататък).

И Златко, като пишеш такива думи: „как може да очакваш да се промени нещо в живота, съдбата и хората около теб, след като самият ти не правиш ни най-малък опит да промениш самия себе си?“ – толкова ли не виждаш, че това са думи, които вкъшност първо трябва да бъдат чути именно от хората в Брезница! Именно тези хора там са много по-слабо отворени за промени (всякакви!) в сравнение с ВСИЧКИ останали населения в България! И твоите думи, Златко, за „Вечният балкански страх, че „някой ще ни погълне“„, ако и да важат за българите, с тройно по-голяма сила важат именно за Боюклиевци! Именно тях най-много ги тресе страха да не ги „погълне“ някой! Нали затова и измислят какви ли не „теории“ за своя произход!

Ето, по-горе Боюкли разправя, че някакъв род в Брезница произлизал от Египет – защо – защото от там дошъл 1 (един!) войник, заселил се в Брезница… И какво – според него този един войник е променил цялата етническа картина в селото, така ли? Смехории!

Това са ясни неща. Езикът на помаците е ясно какъв е. Названията на техните селища – също. Ако това са хора, придошли от някъде, нямаше ли да си дойдат с названията си – и племенни, и на селищата си? (Както е селото Арбанаси, например, онова до Търново – ами то си е село на албанци. Дошли са там албанци, затова селото се казва Арбанаси.)

И още нещо: има хора, които отхвърляйки комунизма и режима на Живков, решиха, че всичко, писано от този режим, не е вярно… Само че има ясни свидетелства – ето линк към една дисертация, защитена в турски университет, и автора е с мюсюлманско име (нямам представа дали е турчин или помак):

http://etd. lib. metu. edu. tr/upload/12606837/ index. pdf

THE MID-NINETEENTH CENTURY OTTOMAN BULGARIA

FROM THE VIEWPOINTS OF THE FRENCH TRAVELERS

A THESIS SUBMITTED 2005

И там съвсем ясно си пише: според френски пътешественици, пътували из Балканите в средата на 19 век, „помаците“ са именно българи, приели исляма.

Авторът на дисертацията дори е недоволен, че единият френски пътешественик (Aubaret), като давал данни за състава на населението, допуснал „неточност“ – не бил сложил българите-мюсюлмани при останалите мюсюлмани – а то просто този факт показва, че за французина те са били повече българи, отколкото мюсюлмани!

А другият френски пътешественик пък писал, че „50,000 renegade Bulgarians or Pomaks“ живеели около София – т. е. „50 000 българи-ренегати, или Помаци“ – т. е. отново посочва помаците като произлизащи от българите. И третият френски пътешественик – Dumont – също пише, че в еди-кой си район „мюсюлманското население се състои предимно от българи изповядващи исляма, наричани Помаци“… И всичко това е писано от французи, много преди Освобождението, тези французи нямат никакъв интерес да изопачават истината.

- 14-11-2011|Иван Рангелов

И изобщо въпросът за интелигенцията (който въпрос и pecheneg поставя по-горе), действително е важен.

Ето сега гледам как Боюкли коментира Паисий – че Паисий това, че Паисий онова …

Ами г-н Боюкли, нашият Паисий е от 1762 г. – аз питам Вашият къде е? Къде е спал в онези времена, че и доста след това, Вашият евентуален „Паисий“ – помашкият? Кой му е пречил да се изяви, ако изобщо е имало какво да изяви?

- 14-11-2011|Мехмед Боюкли – До Иван Ангелов

Иване, не ми изопачавай думите! Аз казах по горе че за арабския произход има зрънце истина! Ако ти стиска ела в село Брезница и питай представители на Хаджиевия род от къде им е корена. И им цитирай какво са казвали френските пътешественици по времето на османската империя, само не забравяй факта че именно Мехмед Али Паша, е човекът който си е имал работа с подобни французи в египетската пустиня по време на наполеоновите походи до Египет! Не забравяй че голяма част от пленените френски войници и офицери там и тогава са приели исляма! Та именно те са дали началото на реформите в османската империя, като Танзимата, те са модернизирали и османската армия. Ако не вярваш чети – „Възникване на съвременна Турция“ от Щрос Леви. Относно арабския произход, аз твърдя само за това което знам – Хаджиевия род от село Брезница. И не отричай това, та аз живея с тези хора в едно село все пак. Това е все едно да отречеш арабския произход на децата на психоаналитичката Мадлен Алгафари, която е омъжена за арабин. Изобщо не се захващай с неща които не познаваш. Относно произхода на помаците, аз пак ще повторя – има над 12 версии за нашия произход, което значи че сме нормални хора с мултиетнически произход. Пак повтарям, не ми преписвай неща които не съм писал или казал!

- 14-11-2011|Златко

Иване, мисля, че има значителна разлика между ситуацията на Мехмед Боюкли, от една страна, и ситуацията на „средния българин“, за който ти говориш, примерно аз и ти. А именно: нашите с теб подозрения в това, че някой ще се опита да ни погълне, се базират на отказа на СЪЩИЯ тоя човек да стане като нас, след като вече ние с теб сме упражнили насилие над него (физическо или психическо). С други думи, ние първо упражняваме насилие, след което вменяваме като вина на жертвата това, че сме упражнили насилие над нея, и че тя не желае да се промени в резултат на нашето с тебе насилие.

Разбираш ли сега защо това, в което ме обвиняваш тук, е логическа безсмислица от най-елементарен вид? Не може да приравняваш едно с друго и поведението на човека, подложен на открит асимилационен натиск, и онова на другия, който упражнява насилието. Онова, към което призовавам аз, е отказ от насилието. Онова, към което призоваваш ти, е жертвите на насилието да го приемат, без да се съпротивяват. Това са различни неща, Иване, също както е различно и онова, което казва холандският турчин в сравнение с онова, което казваш ти, ако си спомняш спора ни от другия топик. Виждам, че притежаваш известна способност за логическо мислене, което е чудесно, но според мен – и това го казвам не за да те предизвиквам – ти липсва интелектуалната честност към самия себе си, която да ти позволи да прилагаш способността си за логическо мислене по начин, който да разграничи удобния фалш, представящ нещата в изгодна за нас си светлина, от способността за мислене, което се опитва да види правата на всички, а не само своите собствени.

Хората, подложени на натиск от страна на мнозинството, са в напълно различна ситуация от тези, които упражняват натиска. И да искаш от притиснатите в ъгъла да приемат натиска и да се примирят, означава да насърчаваш насилието на мнозинството. Това не е призив за зачитане на човешките права, а точно обратното, с някакъв опит за „логическо обосноваване“, който го превръща в пълна арогантност, дори в безсрамие (освен ако е резултат от глупост – което обаче не е извинение). Започва ли сега да ти светва нещо или не?

- 14-11-2011|pecheneg

златко да се самоопределя както иска. но да фалшифицира историята да мъти главите на бедните хорица. как може да е интелектуалец човек който не знае дори какво е рум милет.

човекът си няма и представа какво е история. всеки османист би му се изсмял като чуе приказките му за мюсулманите които са били рум милет или румелийци.

- 14-11-2011|Златко

Не съм историк и не мога да говоря по неща, от които не разбирам. За мен е достатъчно да отчета базисната асиметрия в поведението на Мехмед Боюкли и твоето и на Иван, примерно. Мехмед защищава правото си на самоопределение и свобода на избора, а вие двамата се опитвате да му го отнемете или поне ограничите. Освен това Иван си играе тук на логически игрички и обвинява Мехмед в това, че онзи бил му отнемал правото на самоопределение, защото отказвал да стане същия като него (това е моята интерпретация на горния му коментар). Изобщо – пълен нашенски цирк, само дето липсват разкървените носове накрая, за щастие.

- 14-11-2011|Иван Рангелов

Златко, моята логика е съвсем ясна и проста: щом обвиняваш „средния българин“ (или „масовия българин“, както се изразих аз), че не бил достатъчно такъв и не бил достатъчно онакъв (да ти цитирам ли отново твоите думи, с които обвиняваш българите че нямат достатъчно сили и воля да се променят?), то ти самият би трябвало с много по-голямо усърдие да отправяш същите обвинения и към населението на с. Брезница (чийто представител тук в момента е г-н Боюкли). Защото просто обективната истина е, че именно това население, помашкото, е много по-затворено от „средния българин“!

За да съм по-убедителен, този път ще цитирам какво пише за помаците Ulf Brunnbauer (надявам се, че поне този човек никой няма да го упрекне в някакви, макар и най-малки „симпатии“ към българската позиция по този въпрос).

Та ето как описва помаците Ulf Brunnbauer в тази своя публикация:

here

Traditionally Pomaks pursued a very isolated way of live. Before the communist collectivisation most Pomaks had been mountain agro-pastoralists. Their economy was oriented towards self sufficiency, the level of market integration remained very low. These occupations lost partly their subsistence character only after World War I when Pomaks started to plant tobacco. But tobacco production, too, remained a household based endeavour. Pomaks inclined to reduce contacts with the outside world to a minimum and to preserve the village community, as well as kinship-solidarity. During Communism

the Pomaks did not take part in the migratory movement to the towns and the new industries. As far as possible they tried to remain in their native villages …

Превод:

Традиционно помаците са следвали един много изолиран начин на живот. Преди комунистическата колективизация повечето помаци са били планински земеделци-пастири. Тяхното стопанство е било ориентирано към самодостатъчност, нивото на интегрираност в пазара оставало твърде ниско. Тези техни занятия отчасти изгубили своя самодостатъчен характер едва след Първата световна война, когато помаците започнали да отглеждат тютюн. Но и производството на тютюн си останало занимание, базирано вътре в домакинството. Помаците имали склонност да свеждат контактите си с външния свят до минимум и да опазват селската си общност, както и роднинската солидарност. По време на комунизма помаците не взеха участие в мигрирането към градовете и към промишлеността. Доколкото беше възможно, те се опитваха да останат в техните родни села …

За тебе думите на Брунбауер – „помаците имали склонност да свеждат контактите си с външния свят до минимум“ – достатъчно ясни ли са? Или да ти посочвам и други цитати?

(Малка вметка във връзка със споменатото от Брунбауер отглеждане на тютюн. В един друг текст на същия Мехмед Боюкли – виж: тук – той самият пише така: „тютюнът е дошъл в с. Брезница като производство след Балканската война донесен, е във вид на тютюнево семе от насилствено преселените бежанци от Егейска Македония.“ – разбираш ли за какво става въпрос – значи, ако не е била Балканската война и ако българските бежанци не се бяха заселили в Брезница, днес в Брезница и тютюн дори нямаше да има!)

- 14-11-2011|pecheneg

златко всеки има право да се самоопределя но от това не произтича автоматично и признаване на някакви права на етническо малцинство. някой от тия помаци навремето при преброяването през 1991 година се бяха писали и ескимоси. от това произтича ли че те са ескимоси по етнос и майчиният им език е ескимоският.

- 14-11-2011|Златко

Иване, онова, което аз защищавам тук, е правото на помаците на самоопределение, а не техния начин на живот (между другото, случайно да ти прави впечатление колко широко образован и информиран човек е нашият с теб тук събеседник, Мехмед? Как се постига такова нещо с пасене на крави, а?) Дали и кога ще решат да се променят и българите, и помаците, си е тяхна работа; единственото, за което мога да настоявам аз, е отваряне на очите на ВСИЧКИ за стандартите на поведение, които наричаме „европейски“.

Изобщо, аз не мога да се освободя от усещането, че тук си играем на някаква игричка от типа „вълк и агне: мътиш ми, не мътиш, ще те ям!“ Аз говоря за нещо пределно просто: да оставим тези хора на мира, да зачитаме правото им на самоопределение, точка. Ти въртиш, сучеш, непрекъснато носиш вода от нови кладенци, само и само да докажеш, че те нямат такова право, защото… Защо всъщност, Иване? Един път, защото пасели крави, втори път, защото не признавали, че тютюнът им бил подарен от българските бежанци, трети път нещо друго… Е ха стига толкова де! Взех си беля и аз на главата с тебе, да отговарям сега на безчет постове, в които ми се сервират едни след други „аргументи“, които нямат нищо общо с принципната тема: ще приемем ли, че те имат право да бъдат каквито поискат (в рамките на закона), или не?

- 14-11-2011|Златко

Печенег, за това последното отново не съм компетентен, тъй като действително по тези въпроси има някакви установени правила, с които не съм запознат. Дали и при какви условия помаците в България могат да бъдат признати за етническо малцинство е въпрос, по който думата имат експертите. Аз разговарям тук единствено от гледната точка на човека, който защищава тяхното право аз и ти да не им врем в очите теории и твърдения относно това кои са самите те. Просто не мога да разбера как е възможно да не чувстваш колко обидно и презрително е това – да отиваш при зрели, свободни, образовани хора, и да започваш да им говориш така, сякаш са някакви деца, дето „само бой ги оправя“. Разбираш ли за какво става дума тук, печенег? За уважението към различните, за тяхното приемане и почитане, а не просто изтърпяване, щото било минало времето, когато „можехме да ги бием, без да кажат „гък“. Това разбираш ли го, печенег, или си губим тук и двамата времето?

- 14-11-2011|Златко

Сега, ако наистина има моменти, в които собственото ми поведение изглежда като вариант на това, в което укорявам събеседниците си – че съм тръгнал непитан да поучавам и укорявам сънародниците си – то моля за извинение, това са моменти, които и самият аз не обичам, нито пък уважавам особено много. Общо взето бих предпочел да ми се налагаше по-рядко да водя спорове от типа „развален телефон“, когато между двете страни няма никакво разбирателство, само взаимни обвинения. Но (кой знае защо?:)) това е обичайният сценарий тук, пък и не само тук. Така че не мога да предложа в собствена защита нищо друго освен това: ако ви е воля. Никого не каня, никого не призовавам на дуели. Общо взето, бих се чувствал възможно най-щастлив, ако можех да си разговарям единствено с хора, сред които се чувствам по-сроден. Но не става, това е. Оттук и неизбежността на тази комична поза – човекът с повдигнатия пръст.

Както вече казах – моля за извинение. Ролята е тъпа, но някак отново и отново неизбежна, така поне ми се струва. Идва от сблъсъка, а не от убеждението ми, че знам нещо, дето вие не го знаете. Или поне така се надявам.

- 14-11-2011|Иван Рангелов

Златко, аз лично възразявам категорично на твоите тези само когато виждам явен ДВОЕН СТАНДАРТ – а в случая очевидно има такъв, от твоя страна, не от моя. (Имам предвид различното ти третиране на средния българин и на средния помак – аз по-горе просто ти показах, че ако първия има някакви недостатъци, то те с двойна сила важат и за втория)

Иначе, Златко, аз лично нямам нищо против тези твои думи по-горе: „да оставим тези хора на мира, да зачитаме правото им на самоопределение, точка.“

Само че факт е, че те ВЕЧЕ са били оставяни „на мира“ – например, по времето на тези последни 1-2 века от съществуването на Османската империя (която те самите много си харесват) – и оставени така – „на мира“, виждаме докъде СА СЕ докарали (да, САМИ – описанието на Брунбауер, което цитирах по-горе, и което ти не знам защо с лекота пренебрегваш, е достатъчно красноречиво.)

И обърни внимание, че г-н Боюкли, който е „широко образован и информиран човек“, така и не ми отговори на простия въпрос, който му зададох:

Нашият Паисий е от 1762 г. – аз питам Вашият къде е? Къде е спал в онези времена, че и доста след това, Вашият евентуален „Паисий“ – помашкият? Кой му е пречил да се изяви, ако изобщо е имало какво да изяви?

- 14-11-2011|Иван Рангелов

Но да се върнем малко назад, към част от думите на г-н Боюкли по-горе, които са една много добра илюстрация с какъв елементарен тип манипулации се налага да се сблъскваме ние, нормалните, мислещите, образованите хора, когато се доверим на приказките на г-н Боюкли (удобно прикрити зад оправдание от типа „местни хора така казват, питайте ги“).

По-горе Боюкли пише така:

„…роденият в близкия нам град Кавала по време на Османската империя – Мехмед Али Паша е бил цар на цяла северна Африка. В село Брезница устната традиция на Хаджиевия род казва че те са потомци на войник от аскер, който е дошъл именно от Египет по времето когато Мехмед Али Паша е царствал там. Дошъл човекът от там заселил се в селото ни, оженил се за Брезничанка и днес неговия род след около 200 г е един от най големите родове в селото.“

Първо: обърнете внимание как е разказана историята – така е разказана, че не става ясно кога точно се развива действието. Като се каже „по време на Османската империя“, и човек остава с впечатлението, че това може да се е случило и през 15ти век, примерно.

(Но нека приемем, че тази част от манипулацията е замазана малко по-надолу с призанието, че „днес неговия род след около 200 г. …“ – което е вярна датировка, тъй като Мехмед Али Паша е „царствал“ там от 1803 до 1848 г.)

Другата манипулация се състои в думите „роденият в близкия нам град Кавала“ – да, въпросният Мехмед Али Паша (талантлив пълководец, започнал „кариерата“ си като обикновен башибозук) е роден в град Кавала (или в района), това е безспорно (по негово време навсякъде името му е било изписвано така: Kavalali Mehmet Ali Pasha, с подчертаване на града, от който той произхожда).

Но въпросът за НЕГОВИЯ етнически произход (да не говорим за етническия произход на неговите войници, и конкретно на онзи войник, който бил дошъл в Брезница) никак не е толкова ясен (и вероятно затова самият Боюкли не го и подхваща). Защото има поне две версии – еднатае, че е помак от близкото до Кавала село Мусратлъ (тази версия е застъпена в книгата „Осман Нури Ефенди – Големият помак на българите“ от Тодор Балкански, ИК „Знак’94“, Велико Търново, 1997 – авторът се позовава на писаното от Петър Карапетров Черновежд в СбНУК,1891, кн. VI, с.393) – а другата (застъпвана от западни автори) е, че Мехмед Али Паша е албанец (един от западните автори дори твърди, че според съвременници на пашата, единственият език, който той е говорел свободно, бил албанският.).

Всеки може да си избере която версия повече му приляга (на образованието, на умонагласата или на каквото си пожелае). По принцип е излишно да уточнявам, но за да се избегнат по-нататъшни спекулации, е добре да се знае, ако действително Мехмед Али Паша е бил помак, то е много вероятно да е взел със себе си в Египет и доста други помаци (по роднинска линия) – подобно поведение е доста типично, включително и до днес. А това означава, че и онзи негов войник, който след това се е оженил в Брезница, е много възможно да е бил именно помак.

Толкова по въпроса за „арабската“ версия за произхода на (поне един от големите родове в) Брезница…

- 14-11-2011|pecheneg

един интелектуалец е призванда се бори със суеверията и предрасъдъците сред своята общност без значение етническа или верска е тя. за съжаление господин буюкли не само не прави това ами и прави всичко възможнода затвърди тези предрасъдъци.

ето какви диалоз водят помаците на сайта pomak. eu

Цитат:

Re: Car Samoil -Makedonski car, Blgarski car ili nesto treto?

« Отговор #7 -: Август 05, 2009, 20:21 »Цитат на: serif mkd в Август 05, 2009, 11:04

… Bi sakal da razvieme diskusijata za Car Samoil -najgolemiot borec protiv vizantiskoto porobuvanje -moizebi najgolemiot bogomil (Pomak Torbes)vo istorijata!!!

shaban:

„Никой досега не се е замислял Шериф за това. Има логика и има податки да е точно така. Защо ли, ами защото българите казват:

- Самоил е българин.

Македонците казват:

-Македонец е.

Това означава, че не е нито българин, нито македонец, или истината е някъде по средата, тоест остава му последната вероятност която ми звучи достоверно-da razvieme diskusijata za Car Samoil -najgolemiot borec protiv vizantiskoto porobuvanje -moizebi najgolemiot bogomil (Pomak Torbes)vo istorijata!!! Я сом за. Има место за подобен дебат.“

ето какво е като разпитваш тези хора. диалогът е показателен. гостът на сайта торбеш от македония казва че според него самуил е помак – торбеш на което помакът от българия шабан отговаря че след като българите казват че е българин цар самуил а македонците че е македонец значи самуил не е нито българин нито македонец а помак. при това изводът че самуил е торбеш идва от предположението че е бил богомил. ето ви още една помашка идентичност богомил е равно на торбеш. да оставим на страна че богомилите отричат царската институция и плащането на данък на царя та няма как самуил да е торбеш но примерът го давам какво означава самосъзнание при тези прости хорица

- 14-11-2011|Иван Рангелов

А за да погледнем все пак и с един малко по-друг, бих казал, по-прагматичен поглед на всички тези неща, свързани с нашето „османско“ минало, ви предлагам следния линк:

http://www. donaldstark. co. uk/essays/1815-1914/ mideast. pdf

- това е едно недълго, но просветляващо есе на тема:

„Why did Middle Eastern attempts at modernisation lead to bankruptcy and/or foreign occupation?“

- 14-11-2011|АХМАКА – ПОМАЦИТЕ-Ахмаците

Мехмед Али Паша (Масърски) е един от многото помаци които били на ръководни постове или служби в Османската империя, които имали достатъчно умел поглед да ръководят цели територии или полуавтономни държави в самата Османска империя. Помаци са били и един куп други везири в империята. Даже и последният голям Помак на Турция който е създал от останките на Османската империя е бил помак от село Себище (или подобно), от района на Голо Бърдо в помашките албански села, който след смърта на баща му е осиновен от един търговец на дървен материал турчина Риза бей от Солун и заради това приема да стане и да се нарече турчин – това е създателя на съвременната турска държава – помака Мустафа Кемал Паша(Ататюрк), който за малко пък като военен аташе към 1912-та година в България едвам не се оженва за дъщерята Димитрия на генерал Стилиян Ковачев който сразява част от турската армия където се предвожда от самият Мустафа Кемал Паша. И този помак, който по късно като президент на Турската република казва „Който е враг на България, той е враг и на Турция“. А, любовните му писма може скоро време да видят бял свят.

А, за кланетета където Мехмед Боюкли говори, това е само част от голямата срамна истина за насилията и кланетата на Помаците от българските башибозуци през 12-та и 13-та година. Само в района на ЧЕЧ-а и Родопите са опожарени 80 села с изклани, избити, обругани и изнасилени жени и девойки, хиляди Помаци. В района на Драма и Скеча (Ксанти) са унищожени над 150 помашки села и с хиляди убити, изклани, обругани и опожарени домове на ПОМАЦИТЕ.

Замълчете и се замислете, за тези зверства, защото в баташкото клане са убити 150 души и още толкова в Ново село, това може да се разбере от по-сатрите батачани, които знаят истината и не искат да я споменават, защото знаят чия е вината за това, като с това не се оправдат действията на някои от участващите помаци в това зверство, а зверствата в помашките села по Родопите в над 220 села още никой не иска да ги спомене и да говори за тях, защото това са едни от най-срамните и най-грозни моменти от БЪЛГАРСКАТА ИСТОРИЯ.

Добре, че има и такива хора като Мехмед да разкажат истината от страшното мълчание на техните деди ПОМАЦИ, живеещи в тази свободна БЪЛГАРИЯ.

АЙ, БАЙ, ДОКАТО СИ ТРАЙ Помака-ахмака…

- 14-11-2011|Мехмед Боюкли – До Иван Рангелов

Мисленето ти е мислене на локален патриот. До там стига, навън не мърда. Какъв Паисий търсиш от нас? Та ние ручаме жабетата на измислени попове който според възродителната доктрина са били предци на помаците като поп Методи Драгинов. Днес има такова село помашко което преди се е казвало Корова, а днес – Драгиново. Това е пример как един мит става реалност в днешно време. Подменена реалност. Що се касае за войника кото е дошъл от Египет, и какъв е неговия етнически произход, логиката не е на твоя страна. Смешно е да допускаш че е от село Мусратлъ, наизуст по инерция. Това ми прилича на милиционерско разледване подобно на онзи инспектор Стрезов, чийто детективски чудеса се пишеха под формата на разкази-гатанки в соц-изданието „Космос“. Казах ти ако ти стиска ела да говориш с хората от този род. Аз имам доказателства за смесени бракове между помаци и араби по време на Османската империя. Ти като висиш денонощно пред сайта помак. еу и очевидно че информацията там ти действа като кокаин, аз ти препоръчвам да питаш там имаше един с ник – Шумаров, питай го неговата прабаба от къде е и какъв произход е имала. Мисля че той беше писал там някъде че е била арабка. Та днес в самата София има стотици смесени бракове между араби и българи, така че антитезата ти издиша като спукан балон. Няма логика просто. Аз обаче не съм фен на идеята за арабски произход на помаците. По горе съм писал какъв произход имаме и недей да преекспонираш и мултиплицираш различни абзаци от мой авторски записки по спомени на мой близки хора с цел да ме злепоставиш или разконспирираш като антибългарин. Няма да успееш. Аз просто пиша не за да дразня локалните патриотари, нека да сте живи и здрави, пиша го просто за да не изчезнат важни спомени за нашенското поколение. И само ние имаме моралното право да го правим това, а не феодалните старци възродители, който съсипаха държавата ни.

- 14-11-2011|АХМАКА

Ако, Мехмед Боюкли, както тук някои пишман публицисти-историци пишат и го наричат „антибългарин“, значи точно тези лица са най-големите „АнтиПомаци“, които пък с нищо не се различават от онези Български башибозуци-главорези, които са изклали мирните хора от с. Брезница през 12-та година само заади това, че са били с друга вяра и религия. Това са големите Боклуци-Герои от Българската история, които май нашите БГ-историчари не искат да споменат и още укриват документите за тях по военните архиви, защото ще станат за срам за този геноцид срещу собстевният си народ, или поне срещу част от собствените си граждани и селяни, защото не може един и същи народ да се самоизтребва и то заради различна си вяра.

Ах, и стига хвалби от една миризлива книжка „История Словоноболгарская“ с която се прехваля и поставя началото на Руския Панславизъм, онзи който нанася най-много беди на самата Българска народност, като започнеш още от Стара България – Татарстан и чак до Нова България, унищожава почти всичко Българсдко. Добре, че месното население на Нова България – (Траките)- Помаците съхраняват поне своите традиции, обичаи, песни, бит и богатство, за да има сега от него да крадат всеки който е минал и мазинал през земите на България, та има какво да се показва на външния свят и това всичко открадното от историята на Месните Помаци – Прекланяйте се пред тези мъченици и герои, че са спасили България от изчезване и такива има по другите съседни страни – Македония, Гърция и Турция…

- 14-11-2011|Маджирски

По-горе в коментарите срещнах един много хубав и точен израз-“митовете подменят реалността“. Ще приведа цитати от един обективен историк, които потвърждават израза. Интересното е, че споменатите митове са именно от „История славянобългарска“На отец Паисий, с когото Иван Рангелов толкова се гордее. Ето го и въпросния пасаж от Евгений Радушев:

„Прочее мотивите на възрожденската ни историопис са достатъчно ясни нужно било обяснение на ислямизацията на българи, и то такова, което да щади изграждащото се национално съзнание и дух. В същото време гръцкото духовенство, което внимателно следяло тези процеси не закъсняло да обвини българите и останалото християнско население на полуост рова, че приемали исляма, за да се отърват от плащане на поголовен данък. Срещу това най- ранната българска историография в едно дописване към историята на св. Паисий Хилендарски от края на ХVIII век веднага противопоставя мит: „През лето Христово 1522 Селим хан разори Тракия от Адрианград до Средец града, а един каймакам Мурза Татарски с 46 хилядна войска татарска покрай Дунава и Стара планина все разсипа от Черно море до Видин, а в Македония своя везир с 33 хилядна войска, от Драма, даже до Босна все потурчи, Доспат планина тогда потурчил…“ Могат да бъдат приведени още такива примери, като един от най-забележителните е Летописният разказ на поп Методи Драгинов. Дотук добре, но се получи така, че с времето използването на митове набра скорост и в модерната българска историография самият мит се превърна в своего рода документ; по-скоро при липса на документални извори или пък при недостатъчна усвоеност на наличните митът с лекота зае „празните територии“. Вече не беше нужно да се доказва масовата репресивна ислямизация като технология за налагане и разпространение на мюсюлманството; тя предпоставено се приемаше като факт за всеки един район с многобройно ислямско население, особено ако то е българоезично. В хронологичен порядък „насилствените акции“ биват отнасяни, според случая, към едно или друго летописно свидетелство: за митичния Мурза Татарски и султан Селим; не е първият, защото през 1522 г. вече бил покойник, но не е и вторият, който не бил още роден; кой тогава—не е ясно, но очевидно това не е от особено значение за ползвателите на митове), или пък въпросните акции биват отнасяни с век по-късно към везирската фамилия Кьопрюлю (войната за о. Крит 1668– 1669 г. — вж. Летописния разказ на поп М. Драгинов)“

http://www. scribd. com/doc/30721820/Демографски-и-етнорелигиозни-процеси-в-Западните-Родопи-през-XV–XVIII-век#source: facebook

- 15-11-2011|pecheneg

маджирски непадай донивото на боюклиев. кого цитираш ти един подлец възродител. такива като радушев служат на политическата конюктура именно те превръщат в историята в проститутка.

Цитат:

БАН оправда научно възродителния процес по нареждане на ЦК на БКП

Силата на комунистическия режим се състоеше в това, че умееше да превръща хората в грешници.

На грешниците се плащаше – с пари, титли и социален престиж, – за да мълчат и да служат. Твърде ловко ЦК на БКП въвлече в мръсните си политически престъпления много интелектуалци, обричайки ги на доживотен срам. Това обяснява защо темата за възродителния процес продължава да бъде „табу“. Под предлог за запазване на следствената тайна МВР и прокуратурата отказват да предоставят информация на парламентарната Комисия по възродителния процес. Членовете на бившето Политбюро на ЦК на БКП, депутатите Александър Лилов и Ибрахим Татарлъ, срамежливо мълчат. Какво говорят архивите?

Според доклада на Българската академия на науките в пропагандата участват активно чл.-кор. Илчо Димитров (по онова време зам.-председател на БАН) акад. Христо Христов, (директор на Института по история), акад. Веселин Хаджиниколов (директор на института за Етнография), проф. д-р Тодор Ив. Живков (директор на Института за фолклор), н. с. Евгений Радушев (Институт за балканистика) и други. Сред най-съпричастните към идеите на възродителния процес са академиците Пантелей Зарев и Георги Джагаров. 36 академици, професори и научни работници влизат в състава на специален Научно-коорднационен съвет по „преименуването“.

Само в периода 1979-1989 входящата кореспонденция на ръководството на БАН с ЦК на БКП съдържа около 600 документа. Определено структурно звено къмПолитбюро подготвя решения, които след съответната процедура се спускат на подопечните институти. Според непълни данни в основата на идеята за създаване на проблемен съвет по възродителния процес към БАН и СУ „Кл. Охридски“ стои отдел „Идеологическа политика“ на ЦК на БКП и по-конкретно г-н Б. Аврамов. „Науката трябва с всички сили да разкрива историческата истина, а тази истина е на наша страна…Не бва да се говори за отделна култура на помохамеданчените българи…Да се помисли за активното ангажиране на научните колективи с проблемите на възродителния процес“, е заявил г-н Аврамов според протокол №1 от заседанието на Съвета по „преименуването“ от 14 март 1986 година.

Самият съвет се създава два месеца по-рано, или по-точно казано, една година след трагичните събития от зимата на 1984-1985 година. В него са представени 9 обществени, научни и държавни институции, между които и ИССТ (Институт за съвремени социални теории) на Ал. Лилов, тогава на бюджетна издръжка на ЦК на БКП, Главно управление на архивите при Министерския съвет, Институтът по история на БКП, академия „Г. Димитров“, Държавният съвет на НРБ (Народна Република България), Националният съвет на ОФ (Отечественият фронт) и ЦК на БКП.

В „научната програма“ на НКС по възродителния процес са включени три вида научноизследователски теми: а)традиционни за съответните институти, б)приспособени за нуждите на възродителни япроцес, в)обслужващи го директно. Под прякото ръководство на отдел „Идеологическа политика“ на ЦК на БКП се публикува сборник „Разпространение на исляма на Балканите“. „Изданието е изпълнение на определена социална пръчка за научно обяснение на възродителния процес“, се казва в предговора от акад. П. Зарев. Към това творение би било редно да добавим и книгата „Българската народност и нация през вековете“, отпечатана от Института по история на БКП към ЦК, очерка „Страници от българската история“ – за ислямизираните българи и за „национално възродителния“ процес, под редакцията на акад. Христо Христов. Втората част на книгата има грубо пропаганден характер и се състои от три декларации: „Декларация на група интелектуалци и общественици от средата на българите, възстановили своите имена“, „Декларация на български граждани, завърнали се от Република Турция в своята родина – Народна Република България“ и „Декларация на българските мюфтии до БТА“.

Картината няма да бъде пълна, ако не споменем за научната конференция на БАН на тема:“Възродителният процес и задачите на науката“ от април 1988 година. За „конференцията“ в Разгард на тема „Фолклорът и възродителния процес“, организирана от Идеологическия отдел на ЦК и от Областния комитет на БКП в града. Експресните социологически изследвания, едното от които проведено сред апарата на БКП, изнасят потресаващи данни: 74,2% от анкетираните са заявили, че „няма да одобрят свободния избор на имена от българските турци“, а 57% се противопоставят на употребата на турски език сред това население…

Времето лекува всичко – надяват се може би всички оцапани с възродителния процес. Преди да бъде обърната обаче, тази страница от нашето минало наистина трябва да бъде прочетена.

Нагоре

прочете ли името на Евгений Радушев (Институт за балканистика учените подкрепяли активно възродителния процес.

- 15-11-2011|Маджирски

Печенег, нивото на Мехмед Буюкли мога да го коментирам аз, защото го познавам. Ти не. Както аз не мога да коментирам твоето. Та ще се радвам, ако стигна неговото ниво.

Относно Евгений Радушев-отдавна са ми омръзнали онези дребни милиционерски номерца от типа „вижте му биографията“ или досието. Може и да е участвал, може и да не е. За мен е важно това, което е написал, а не това, което някой друг казва за него.

Не разбрах ти какво мислиш за митовете в българската история? Все пак не личността на Радушев е тема за коментар.

- 15-11-2011|pecheneg

маджирски аз питам бил ли е радушев тогава директор на института по балканистика. ако е бил то той не е могъл да не подкрепи възродителния процес. най малкото веднага са щели да го снемат от поста който заема. но не може учен който тогава активно е подкрепял възродителния процес сега да ми го даваш за пример и да го цитираш като авторитетен учен. казах имало е насилие разбира се. освен ако отречеш кръвния данък и насилствената ислямизация през „епохата на завоеванието“ изразът е на мидхад паша но както писах и по горе основната част от приелите исляма християни са приемали исляма водени не от някакво физическо насилие над тях а от икономически причини. наистина данъкът джизие е бил тежък и е основмна причина както и девширмето за обръщане в исляма.

повече няма да коментирам твои менияако отново се позоваваш на съмнители автори като евгений радушев.

- 15-11-2011|Златко

Прехвърлянето на разговора от съдържанието на текста към личността на автора му е нечист трик от един вид, който не би трябвало да си позволяваме, поне тук. За да изтръгна неприятния прецедент из корен, ето какво казва за Радушев и текста му световноизвестната българска историчка Мария Тодорова, авторка на „Въображаемите балкани“:

Цитат:

Тъкмо в този контекст бих искала да се спра накратко върху един друг вид историческа памет, именно професионалната историографска памет. Напълно естествено и оправдано е след 1989 г. да настъпи известно преразглеждане, което да засегне изключително спорния и политизиран въпрос за османското минало. В тази връзка през 1998 г. бе публикувана интересна статия от Евгени Радушев, един от най-добрите османисти и един от редакторите на гореспоменатия том „Османски извори за ислямизационните процеси“. Статията се занимава с демографски и етно-религиозни процеси в Западните Родопи между ХV и ХVІІІ век и има подзаглавие „Опит за преосмисляне на устойчиви историографски модели“. Е. Радушев твърди, че документацията от османските архиви, новодостъпна за българските изследователи, „налага да говорим за процес на ислямизация, а не за периодично провеждани терористични акции за масово налагане на новата религия“ (Радушев 1998:48), (Радушев, Ковачев 1996).

Ислямизацията като мотив в българската историография, литература и кино

Към Маджирски: благодаря много за посочването на този според мен важен документ. Ще го публикувам тук в „Прегледа“ при първа възможност.

- 15-11-2011|pecheneg

впрочем не е бил тогава директор на института по балканистика бил е само научен сътрудник но това не оправдава участието му в този срамен акт на учен оправдаващ възродителния процес.

- 15-11-2011|Златко

Печенег, официално получаваш жълт картон! Това са нечисти манипулации, които отвличат разговора в глуха улица. Опитвам се да разбирам упоритостта ти, но подобни заигравки с мръсотийката няма как да минат тук. Повтарям: жълт картон!

- 15-11-2011|pecheneg

златко историят с радушев ми напомня на историята с георги коритаров. той бе голям антикомунист все против доносниците на бившата дс говореше пък после се оказа че е бил и той доносник. ако вие се клянате на такива авторитети като радушев ваша си работа. аз си казах мнението за него. тованеса заигравкитова е стория наши учени пък били те и големи професионалисти в своята област като радушев и илчо димитров са подкрепяли възродителния процес и то доста активно. не се бойте ще ви спестя неудобството за вторипът да ме банирате. сам напускам.

- 15-11-2011|Иван Рангелов

Действително, няма нужда чак толкова да се палим на лична основа по този въпрос (аз не случайно малко по-горе дадох линк към едно есе от западен автор на тема, която можеше да прехвърли разговора към едни по-стратегически начин на мислене).

Все пак не мога да не отбележа, че именно г-н Боюкли пръв си изпусна нервите тук, и то по нищожен повод. Какъв смисъл има, г-н Боюкли, да ме обвинявате, че „вися“ в някакъв сайт (pomak. eu)? В никакъв сайт не вися аз, г-н Боюкли!

Напротив, както може да се убедите сам, аз се стремя да бъда обективен.

Именно затова досега тук съм цитирал главно научни публикации, и то по възможност такива, които са писани от небългарски автори (за се избегнат подозренията, че това биха могли да бъдат някакви публикации, породени от някаква евентуална българска националистическа пристрастност, каквато според Златко би била много „вредна“…)

Ето, по-горе цитирах това, което са писали френски пътешественици в османската империя – цитирах ги така, както ги е цитирал изследователят с мюсюлманско име, защитил дисертацията си в съвременен турски университет.

Защо ги цитирах? По същата причина, поради която и Вие, г-н Боюкли, цитирате какво сте чули в разговори със своите съселяни. Защото тези хора (френските пътешественици) също, минавайки през османската империя, са разговаряли с разни хора, нали? И техните „френски“ впечатления (за бъргарския произход на помаците) са именно резултат от разговори с разни хора тук, в България. Разбирам, вие ще кажете: да, но тъй като френските пътешественици са възприели „българската“ теза, ясно е, че вероятно са почерпили данните си от разговори именно с българи (а не с помаци, примерно). Обаче има и един много съществен момент: тези френски пътещественици не са разговаряли само с българи – напротив, най-вероятно много повече разговори са водели те с представители на местната османска власт, с местни османски първенци. Изглежда и от тях тези френски пътешественици са получили същата инфорвмация – а именно, че помаците по произход са от българите. Или поне не са получили някаква друга, по-убедителна версия за произхода на помаците, която да са преценили като достойна да бъде съобщена.

И моят въпрос за Паисий – за „нашия“ и „вашия“ Паисий – ви призовавам да го приемете съвсем доброжелателно. Защото този мой въпрос предполата равнопоставеност. Този мой въпрос идва да ви подсети, че според мен, ако всичко това, което Вие, г-н Боюкли, говорите за „арабския“ произход на помаците, беше вярно (или имаше поне някаква символична стойност), нямаше да става нужда да го разкривате Вие чак сега – то щеше да се прояви и по-рано, например в някакви произведения на някакъв ваш, помашки интелектуалец от същата епоха (османската), в която писал и нашият Паисий.

- 15-11-2011|Мехмед Боюкли – До Иван Рангелов

Аз не отричам че има идея за български произход на помаците, но не отричам че тази идея сред помаците не се приема. Тука ще цитирам един мой приятел в Косовския парламент Садък Идриси – „Ние можно да незнам кой сме, но Ние знаем кой не сме „. Не приемам опитите ти да отклониш темата за покръстването с темата за произхода на помаците. Предлагам на Златко да ти направи сериозна забележка, защото това е тема да друг разговор. Като ми говориш за помашки „Паисий“, аз се сещам в днешно време за един човек който се казва Хусейн Мехмед. Той е Имам освен това, той публикува в сайта помак. еу книгата си, последва жестока и нагла атака от разни локални русофилски патриотари, които даже го заплашваха подобно на Мартина Балева. Провокираха го как ли не, накрая направиха пътека до ДАНС и чрез тази институция тогава успяха да го накарат да спре да пише. Той ми е приятел и аз не крия че съм съпричастен към това че на него му бяха нарушени елементарните права на български гражданин, просто да пише и да споделя идей в интернет. Принудили са го да подпише специална декларация в която декларира че няма да пише в интернет. Това е грубо погазване на елементарни човешки права който ги има дори и в Африка. Така че драги ми Иване, има хора който с псевдопатриотичните си атаки, и чрез провокацийте си дават тласък на появата на помашки „Паисий“. Ти ми задаваш въпрос за Паисий, нещо което също отклонява самата тема за покръстването. Аз не съм фен на идеята за нация в този вид и продукт който е днешна България. Така че моята заинтересованост да издирвам в историята ни подобен митотворец е равна на нула. Само ще ти припомня че по време на Османската Империя елитите в помашките села за били билингвистични, знаели са по няколко езика. Учили са в различни медресета, различни дисиплини, такова медресе е имало в град Кавала, построено именно от Мехмед Али Паша, който ти си готов да го изкараш чист българин едва ли не. Та, вземи сега в днешна България, иди в селата със смесено население и виж местните елита по колко езика знаят. Само един – български. Това е в резултат именно на инерцията от Възродителния процес. И не ти трябва да ми задаваш въпроси за Паисий а аз трябва да ти задавам! Въпросът е че това не ме интересува Иване.. да ти припомня ли отново темата?

- 15-11-2011|Златко

Мехмед, остави на мен грижата да решавам кого и как да „подсещам“ тук. Вече съвсем на деца се обърнахте всичките!

Самият аз не виждам с какво питането на Иван за „някакъв помашки Паисий“ подпомага разговора. Целта каква е – да докажем, че помаците са „по-низши“ от нас ли, защото нямат собствени просветители? Ами ако този етнос ТОГАВА не се е разграничавал толкова много от българите, а това желание се е появило едва по-късно, СЛЕД насилието от страна българите? Ами ако това противопоставяне и конфликт е резултат едва от по-късно насилие? И изобщо, що за подход, да ровим назад из историята, за да си докажем едни на други „кой е по-велик“? Комплексарски подход, ако трябва да изкажа собственото си мнение.

- 15-11-2011|Иван Рангелов

Златко, това, което пишеш, е много интересен въпрос, наистина:

„Ами ако този етнос ТОГАВА не се е разграничавал толкова много от българите, а това желание се е появило едва по-късно, СЛЕД насилието от страна българите?“

Той просто си проси следния контра-въпрос:

„А ако желанието за разграничаване се е появило по-късно, СЛЕД насилието от страна българите, тогава каква нужда има г-н Боюкли да рови и да търси за някакъв „арабски“ произход, който бил от много преди насилието?

Къде е „логиката“ в това – освен ако не е налице един съзнателен стремеж у г-н Боюкли да се „пренапише“ по-РАННАТА история така, че да съответснва на по-КЪСНАТА?

- 15-11-2011|Златко

Иване, не знам дали си чувал за американското понятие „affirmative action“. Ако не, прочети в мрежата какво означава това. Ето тук например. С две думи: малцинствата, които по стечение на някакви исторически обстоятелства са се оказали обект на дискриминация, могат и трябва да получат определени привилегии, като опит да се компенсират по някакъв начин последствията от тази дискриминация. Повече от това няма да говоря, защото ти вече неведнъж демонстрираш тук великолепната си неспособност за каквато и да е емпатия, тоест опит за разбиране ЧУВСТВАТА на отсрещната страна и щуро настояваш тези хора да бъдат мерени според някакви абстрактни логически критерии, което не съответства в никаква мяра на тяхната исторически сложила се съдба и в конкретните обстоятелства на този разговор звучи като поредица от непрекъснати, арогантни предизвикателства. Тази упоритост, която се чудя с какви думи да определя, за да не звуча обидно, би била в някакъв смисъл инфантилна, детинска (предполагам, че ти нямаш деца), ако не беше толкова подпалваческа, атакистка. Ако зачетеш отново текста за геноцидите сигурно ще намериш лесно пасажа, в който се казва „Днес най-големият проблем при разговора около историческите травми е липсата на състрадание и солидарност сред различните групи жертви.“ На това по моя край му се вика „сърце в лой увито“.

Повече няма да приказвам, защото нямам чак толкова много приказки за губене…

- 15-11-2011|Златко

За да се изразя по-ясно: без да приемам като достоверна или задълбочена всяка идея, която предлагат нашите помашки събратя тук, аз напълно им признавам правото да експериментират с определени, повече или по-малко утвърдени в българската историография представи и идеи, минимум като КОМПЕНСАЦИЯ за това, което е вършено с тях от нас, българите, през последните сто години. Разбира се, трябва да мерим и нас и тях с един и същ аршин, но същевременно трябва да бъдем значително по-строги и критични към самите себе си, отколкото към тях (всичко в рамките на закона, разбира се). Освен това, както се оказва много често, в много от случаите те са по-добре запознати от нас с тази историческа тематика, тъй като тя касае директно съдбата им, и в такива случаи не те, а ние сме тия, които имат какво да научат. Това е моята представа за български вариант на affirmative action (утвърждаващо, положително действие).

В интерес на истината, онова, от което цялата нация се нуждае с драстична спешност, е масово обществено признание на извършените над малцинствата множество насилия от страна на нас, българското мнозинство, през всичкото време, изминало от освобождението насам. Признание, покаяние и искане на прошка. Нищо по-малко не може да има каквито и да е шансове за някакво национално сплотяване след безбройните и различно жестоки несправедливости, които сме причинявали и продължаваме да причиняваме на малцинствата в България. И, което е най-важно – тъй като демографската динамика на България показва повече от ясно, че тези малцинства постепенно престават да бъдат такива, то продължаващата великобългарска надменност и арогантност не е нищо друго освен една исторически много добре позната форма на заслепение преди падението. Какво можем да очакваме от тези хора, когато самите ние някой ден се окажем в положение на малцинство, освен да ни го върнат тъпкано? Има ли някой, който да може да се замисли поне за секундичка над този толкова очевАден въпрос?

- 15-11-2011|Владимир

affirmative action е 100% контрадискриминация – отмъщение под прикритие.

това не лекува рани.

никое действие, което напомня отмъщение, не лекува паметта на онеправданите!

- 16-11-2011|Самолет 005 – имах… и все още имам… желание

Имах желание да изчета всичкото написано по един прилежен начин, но съклетясах. Все още не можем да си говорим, без да влагаме емоции, а оттук и да определяме с разни „етикети“ хората, излагащи мнението си. За каква толерантност се говори, при условие, че ние нямаме култура на обсъждането и живеем във вековна кавгаджийска култура. Как може човек да изложи гледна точка, ако няма желание за обмисляне на аргументи и контрааргументи?

Ние 5 века живеем в една от най-големите империи на света. Това някой отчита ли го като факт? Тази империя се смята от историци на икономическия растеж, че се сгромолясва, защото станала, както те казват – социална държава. И пропаднала… Не смея да твърдя, че приемам напълно това мнение, защото съм неук в тази област, но то ми се вижда логично. Ако го приемем макар и за малко, то в тази империя етносите са имали своята социална функция. Евреите са обслужвали хазната; администрацията е била обслужвана от гърци и арменци; мюсюлманите, които са били както турци, така и всякакви други са имали функции по защита и търговия; земеделците са били както огромното християнско (селско-полско) население. Имало е и морско население с други функции. Имало е и градско население (само за пример ще кажа, че Пловдив и Станимака са били с гръцко и гръкофилско население). Имало е села в полето, които са били изцяло гавазки, тоест с дейността на днешните фирми по охрана; имало е и куп други държавни функции, които са се изпълнявали от определен етнос – черкези, татари. Гагаузи, каракачани, много власи, много помаци са имали функции по животновъдство и транспорт.

Знаем ли подредбата на социалната империя, която в продължение на 5 века е била непоклатима. Не – не я знаем!

Всяка империя се разпада в ужас и кървища! Съветската, Югославската миниимперия и още много други. Разпадането на Османската империя не прави изключение. Кои са жертвите? ВСИЧКИ… Защо тогава спорим за жертви, а не за логика на събитията? Защото сме дураци…

Аз, като много представителен дурак искам да кажа какво зная по темата. Зная, че помаците в България, защото има помаци и извън България, се различават. Общото обаче е, че те в по-голямата си част не се имат за българи. В страна, в която понятието българин е все още неясно, викането срещу българското се смята за навик, защото казаното е лековато и примамливо. То е недоказуемо и емоционално. Но ако се върна на структурата – етно-социална на империята, то когато ми посочите изходната точка за подобен спор – а това трябва да е книга, призната не толкова по Америката и по разни Кеймриджове, а в София, Истанбул, Скопие, Солун и Прищина, тогава имате опора за спор. Такава книга няма.

В италианския филм „Roma bene“ – Рим на аристократите, запитаха една дама прави ли секс в дълбоко море. Тя каза, че за да прави секс и› трябва опорна точка. За да се говори разумно също трябва опорна точка, защто и сексът и разумното говорене са начини на общуване. Аз не открик опорна точка тук и съклетясах. Оставам с надеждата обаче, че един ден ще се наслаждавам на опорните ви точки като при правене на секс. За момента съм незадоволен…:)

- 16-11-2011|Майя Маркова – към Златко

За affirmative action изцяло подкрепям Владимир. Макар да съм съгласна със Златко, че трябва да сме по-строги към себе си, отколкото към потисканите малцинства, общоприетото значение на израза affirmative action е съвсем друго. А именно изритване на способни хора въз основа на произхода им, за да бъдат инсталирани на тяхно място некадърници, пак въз основа на произхода им. Освен това опитът на страни, приложили affirmative action, показва, че веднъж приета, тази мярка на практика е невъзможно да се отмени, защото винаги се намират активисти от облагодетелстваното малцинство да твърдят, че последиците от някогашната дискриминация срещу него все още не са преодолени и затова affirmative action все още е нужна.

Златко писа:

Признание, покаяние и искане на прошка… И, което е най-важно – тъй като демографската динамика на България показва повече от ясно, че тези малцинства постепенно престават да бъдат такива, то продължаващата великобългарска надменност и арогантност не е нищо друго освен една исторически много добре позната форма на заслепение преди падението. Какво можем да очакваме от тези хора, когато самите ние някой ден се окажем в положение на малцинство, освен да ни го върнат тъпкано?

Признание да, покаяние – по-скоро съжаление (все пак става дума за делата не точно на хората, които ще го изразяват, а на техни предшественици), но съм против искането на прошка. Защото е „искане“. Представи си – искаме прошка на помаците, но понеже те не са едно физическо или дори юридическо лице, някои от тях я дават, а други, да кажем, не искат да я дадат или поставят допълнителни условия. И се връщаме пак на 1-ви квадрат – „помаците“ са лоши, защото не ни дават прошка…

Забележката ти за демографската динамика според мен не е издържана: първо – защото допуска, че една моментна демографска насока ще се запази неограничено време; второ – защото намеква за висока раждаемост у малцинствата в България, а тя по мои впечатления в момента е висока само за циганите, но и при тях спада; трето – защото според забележката ти отношението към дадено малцинство зависи не от културата на мнозинството или от наложените отвън върху въпросното мнозинство спирачки, а от делата на малцинството (например когато е било мнозинство). Аз не мисля, че например турците са имали за какво „да връщат тъпкано“ на арменците (имало е, разбира се, арменски бунтове, но това основание ли е?); нито пък германците са имали за какво да връщат на евреите освен за измисления „удар в гърба“ през Първата световна война.

А ако ти наистина беше прав, че високата раждаемост сред малцинствата след време ще превърне православните българи в малцинство, то тогава пък според мен не би имал право да искаш от православните българи добро отношение към тези малцинства. Открай време на общностите с относително висок естествен прираст се гледа с подозрение и лошо око – и според мен с пълно основание.

- 16-11-2011|Иван Рангелов

Г-н Боюкли, аз нямам никаква представа какво точно се е случило с Вашия тъй добър приятел Хусейн Мехмед в сайта помак. еу.

Вие пишете, че са го принудили да подпише декларация, че няма да пише в Интернет… Аз лично не вярвам това да е станало само заради някакви негови негови реплики в сайта помак. еу – най-вероятно има друга причина. Ако се сетите каква е, може да я кажете тук, а може и да я скриете.

Моето лично мнение по въпроса за писането в Интернет е максимално либерално и аз не бих желал никой да бъде спиран да пише – защото съм убеден, че дори и в написаното от даден човек да няма нищо вярно, то пак има полза ние да го прочетем, то пак е ценно – ако не с друго, то поне с това, че написаното винаги показва начина на мислене на съответния човек.

(Впрочем, не знам дали ви е направило впечатление колко много от коментиращите тук пишат не под собственото си име – и то без никой да ги е притискал или карал да подписват нещо… Така че ако намеквате, г-н Боюкли, че в днешната ситуация именно гледната точка на Хусейн Мехмед бива заглушавана по някакъв начин, то това просто не е вярно.)

Впрочем, книгата на Хусейн Мехмед е от 2007 г., и независимо какво е ставало в сайта помак. еу, дори и в момента всеки, който пожелае, може да я намери в Интернет.

Бих препоръчал който има време, да я прочете – заедно обаче с двете рецензии, които се появиха за нея – положителната (от Емил Коен от БХК – тук: here

) и отрицателната: от проф. Петър Петров (тук:

here)

- 16-11-2011|Майя Маркова – Кой би искал да принадлежи към такава нация?

Иска ми се да добавя също, че българските националисти, участващи в тази дискусия, хич не правят добра реклама на своите възгледи, култура и общност. Ако човек, току-що паднал от Марс, съди по тях за българската общност, едва ли ще поиска да се интегрира в нея.

За мен лично няма съмнение, че огромното мнозинство от помаците са потомци на ислямизирани българи-християни и че в много случаи ислямизацията е била принудителна. Религиозните хора не сменят лесно вярата си. Но ако самите помаци предпочитат да се смятат за потомци на насилствено ислямизирани араби – тъй да бъде.

Това, което много български националисти явно не разбират, е, че насилственото налагане на религия или народност няма значение след първото поколение. Много от българите-националисти се обявяват за християни и повтарят „мъдрости“ като „Има православие – има България…“; на тях и през ум не им минава да се върнат към Тангра, понеже на времето княз Борис е покръстил българите насила.

Да се връща насила една общност към старата ѝ вяра, която е била някога променена насила, не поправя нищо – напротив. Ако използвам една метафора на Мизес, това е все едно, след като прегазите някого, да се опитате да поправите нещата, като обърнете колата и го прегазите от другата страна.

- 16-11-2011|Мехмед Боюкли – Нашият прозиход и злоупотребите с него

За трети път ми се вменява вина че помаците имаме арабски произход. Аз повторих няколко пъти по горе че помаците имаме мултикултурен, мултиетнически или мултирелигиозен произход. Тезата за арабския произход се превърна в нещо като нова стереотипна уязвимост, насочена срещу всякакъв опит някой от нашите среди по нормален начин да представи своя гледна точка за произхода ни, в българското публично пространство. Всякакъв опит за представяне на различен от „правилния“ произход, той се превръща в бумеранг срещу нещастника помак, дръзнал по човешки начин да разкаже или напише това което знае. Аз, искам да ви призная че желаех да споделя моята идея за нашия произход, но се вижда от подигравките с „арабския“ произход че тука при тази аудитория и по това време това е невъзможно. Въпреки че не съм казал дословно че помаците имат „арабски“ произход, това се натяква по особено досаден начин. Аз дори се страхувам да говоря изобщо за произхода на помаците. Защото ние сме единствената общност в България, за която се говори най много относно произхода. И най много пари се харчат за произвеждане на „правилен“ произход. Има два пътя – единия просто произвеждаш под формата на интелектуален продукт „правилен“ произход, автоматично – или печелиш степендия, научна титла. службичка някъде или някаква фондациция. Другия път е да „произведеш“ такъв произход на помаците който да е различен от „правилния“. Тогава дупе да ти е яко:) Даже ще ти купят самолетен билет за Гуантанамо.

Мойте големи адмирации към Златко, мисля го за достоен човек, който направи всичко възможно да се чустваме комфортно в тази компания. Благодаря ти Златко! Поздрави..

- 17-11-2011|Самолет 005 – re: Нашият прозиход и злоупотребите с него
Мехмед Боюкли писа:

За трети път ми се вменява вина, че помаците имаме арабски произход. Аз повторих няколко пъти по горе че помаците имаме мултикултурен, мултиетнически или мултирелигиозен произход. Тезата за арабския произход се превърна в нещо като нова стереотипна уязвимост, насочена срещу всякакъв опит някой от нашите среди по нормален начин да представи своя гледна точка за произхода ни, в българското публично пространство…

Г-н Боюкли, включвам се, защото дискусията тук ми харесва. Смятам, че ще изразя непреднамерено мнение. Доколкото аз разбрах Майа даде примера за арабския произход на помаците напосоки. Вместо думата „арабски“ тя можеше да използва и думата „марсиански“. Искам да подчертая, че адмирирам и приемам тезата ви за спекулациите относно така наречения „арабски“ произход на помаците. Човек трябва да е или идиот, или идеолог (което е равностойно на първото), за да види скандинавско русите помаци на Западните Родопи и Пирин и да твърди, че те са с арабски произход. Допускам, че може да има и помаци с арабски произход, но има данни между другото, че огромни маси арабско население е заселено и българизирано в пределите на днешните Чирпан, Стара Загора и Хасково…

Тъй като текстовете, които предлагате, са интересни, бих прочел с удоволствие и други ваши публикации. Не смея да твърдя, че ще се съглася с политико-идеологическия нюанс в тях, ако изобщо допуснете такъв, но ви уверявам, че научният елемент в тях живо ме интересува. Помаците например от село Света Петка твърдят (това е съвсем по народному), че са „албанци“. Да не говоря, че докато бях в Република Косово, видях хора – албанци, които по антропометрични показатели напълно си приличаха с въпросните „албански“ помаци в Света Петка. Отделно, че под албански понякога се има предвид македонски… и става голяма мешавица…

Желая ви успехи!

- 17-11-2011|Мехмед Боюкли – Топоними или етноними?

Ами в Западните Родопи и Пирин почти няма помашко село в което да няма фамилии като:

- Бошнакови;

- Бекташеви;

- Арнаутинови;

- Маджарови.

Има и други интересни фамилии, но засега тези стигат. Българската наука, история, етнография е в продължение на десетки години през време на соца пращаше кохорти от „учени“ който „доказаха“ че помаците сме „най-чистите българи“. От чисти най чисти, абе – да не ти е работа колко „чисти“ Но как ставаше това? Ами много просто. Идва ми на гости другарят Ааланколу от СУ или некав друг институт или катедра, примерно по Балканистика. Човек изглеждаш модерно с обещаващо влияние примерно. Идва ми на гости, цялото ми семейство се грижи за него, щото нали сме гостоприемни докрай:) Та почваме да му месим пити, колим агнета, дойм овче млекце, предлагаме му разни сладка, мед или боровини:) Разкараваме го по планината, пеем му песни.. Та, той човечеца, примерно след седмичен престой напълно се интегрира във въпросното семейство или общност. После каза, опиянен от магията на нашето гостоприемство – Аааа, ама ние сме си от една и съща кръв! Ние сме един и същ народ. Вие сте най чистите ……! След като му свърши командироваката, на изпроводяк даже му пълнихме багажника на колата с още лакомства на изпроводяк – тва ти картофи, тва ти плодове различни, тва ти буркани с разни зимнини в тях, тва ти шарени черги. И така щастливия учен, завръщайки се в София, той започва да твори интелектуалния си продукт. В съзнанието му изплуват различни образи, как са дошли турците, как са запалили селото ни, как сме умирали за вярата си преди да се потурчим, как сме крили по дувари, християнски реликви като кръстчета, попски калимявки, библийки -мъничета, как турците са ни газили, как сме протягали с ръце молитвено кръст, преди да приемем исляма и т. н… Тоест, написват се неща който са откровена политическа пропаганда. Вместо безпристрасна наука – латентен християнски прозюлетизъм, по много подмолен начин. И това е така от 120 години насам с малки изключения. И така ще бъде занапред може би. Аз не очаквам в скоро време офицалната българската наука да започне сериозно и безпристрастно да работи в интерес на истината. Защото целенасоченото правене на научни трудове в стил „Време разделно“ и „Козия рог“, е много мощно средство за манипулация на средностатистичния български гражданин, с цел запазване на статуквото. И е много ефтино, та всеки етнограф печели от подобни проучвания! Ядене на корем без пари, спане без пари. Даже получаваше в София бонуси от БАН във вид на командировки! И сигурна кариера!

И за това тази въпросна наука нищо не прави именно за проследяване на устната традиция на тези родове и фамилии който ги писах по горе. Днес, това са стотици, може би хиляди фамилии с такива фамилни имена, чиито родствена памет е била игнорирана от официалната наука. Но за щастие, поне тези които познавам и съм общувал с тях имат запазени неща, като спомени вътре в самата група или общност. Нядявам се един ден когато имам възможност да направя мой собствено си аматъорско проучване, и под формата на различни текстове и снимков материал да го направя достояние пред света.

- 17-11-2011|Самолет 005 – … вече имаме съспенс, а за някои други – вероятн

Всъщност опираме до няколко неща. Оказва се, че научност и академизъм не вървят непременно ръка за ръка (най-най-гениалният философ по моя преценка, никога не е бил академичен човек, макар да е завършил Харвард) и другото е, че с понятия като „българин“ и „чист българин“ може много да се спекулира.

Имам по случайност две висши образования в крайно различни области и едното ми е медицинско. Работех като млад зъболекар в диво радомирско села, абсолютно девствено откъм модерно влияние. Бабите идваха при мен и ме учеха на самороден шопски диалект. Споделяха с мен неща, които могат да се споделят само между лечител и лекуван, но изникваха множество бисери от гледна точка на етнография и диалектология. Когато ги питах, защо не казват това на студенти и учени, които се интересуват, бабите прихваха да се смеят – „Абе, они идва›а да питая, ама па и ние колко ги лъга›ме!“. При което на мен ми „падая дзъркелите“ от шеговитото настроение на тези шопски дяволици. Тогава открих, че връзката академичен човек и човек от народа (с оглед на едно изследване)невинаги е връзка, на която може да се разчита. При мен те си казваха истината, защото тогава аз бях лекарят, тоест част от тях, а не изследователят. Нямаше я тази помпозна ситуация на изследовател-изследван. Дано и при теб да се получи с повече доверие, защото ти си част от тях.

Другият проблем, който засягаш, е твърде експлозивен (за район като Балканите) – за чистите представители на дадена общност. Аз съм българин, но преди време имаше доста точно изследване от БАН, в което пак по случайност попаднаха и двамата ми родители. Оказа се, че по бащина линия съм трак, а по майчина – печенега (шоп). В качеството си на трако-печенежка кръстоска, аз съм субстанция „българин“. По духовност, по манталитет, по бит, по историческа памет аз съм българин. Но какво означава – българин. Българи има и в Албания и в Мала Азия и в Македония (Гръцка и Сръбска) и в Косово и в Румъния. И всеки е някаква кръстоска, но по субстанция – българин. Защо е толкова страшно помаците да бъдат възприемани като „българи“? Моя позната смята, че причината за това е религията, тоест изповядваната идеология. Ислямът те дехристиянизира, тоест дебългаризира идеологически. Ислямът вероятно е дебългаризирал исторически на манталитетно ниво още в Османската империя. Но битийно ние имаме еднакви храни, смесени обичаи и взаимна търпимост по отношение на общия живот. Проблемите идват политически и идеологически. Ако случайно приемем, че Ататюрк (говорил български почти като роден език) е с майка помакиня от солунско и с антропологични белези на „светъл албанец“, то какво става със субстанцията „турчин“ в общите ни балкански страсти? Любопитството на хора като нас навлиза в текстури и микстури, които метафорично могат да са както апетитна и вкусна плодова салата, така и пълна помия за свинете. Кога допускаме да бъдем с предпочитанията на свине?

- 17-11-2011|Иван Рангелов

Гледам сега по-горе г-н Боюкли се оплаква:

„Въпреки че не съм казал дословно че помаците имат „арабски“ произход, това се натяква по особено досаден начин.“

Г-н Боюкли, всяка версия за възможния произход на помаците заслужава да бъде разгледана – но с научни аргументи, а не с подмятания за прабабата на този или онзи…

Върнете се назад в коментарите си и ще видите, че Вашите „аргументи“, с които Вие сам сте избрал да си служите, се свеждат до следното (цитирам само Вашите думи):

1.“Аз имам доказателства за смесени бракове между помаци и араби по време на Османската империя.“

2.“аз ти препоръчвам да питаш там имаше един с ник – Шумаров, питай го неговата прабаба от къде е и какъв произход е имала. Мисля че той беше писал там някъде че е била арабка. „

3.“Това е все едно да отречеш арабския произход на децата на психоаналитичката Мадлен Алгафари, която е омъжена за арабин.“

4.“Само ще ти припомня че по време на Османската Империя елитите в помашките села за били билингвистични, знаели са по няколко езика. „

(А ако прибавим към Вашите думи и тези, също Ваши: „Не забравяй че голяма част от пленените френски войници и офицери там и тогава са приели исляма! Та именно те са дали началото на реформите в османската империя, като Танзимата, те са модернизирали и османската армия.“

- какво ще получим? Няма ли да стигнем до извода, че помаците са по някакъв начин и „французи“…)

Разберете: когато се говори за произхода на едно компактно население, се има предвид по-обща теория за формирането на това население като цяло, като общност (а не данни за конкретния произход на конкретни хора).

Имало било „смесени бракове“ – ами то е ясно, че навсякъде, при всички общности винаги има смесени бракове – но освен смесените бракове има и други, „не-смесени“, нали? Именно те са определящи за общността, а не „смесените бракове“.

Разберете, г-н Боюкли, че ние все пак тук сме хора образовани – при нас такива елементарни манипулации просто не минават.

Същото важи и за последния Ви пример: според Вас,

„в Западните Родопи и Пирин почти няма помашко село в което да няма фамилии като:

- Бошнакови;

- Бекташеви;

- Арнаутинови;

- Маджарови.

„

Отново максимално смешен „аргумент“. Първо, това са фамилни имена – а фамилни имена на балканите се ползват сравнително отскоро (ако не вярвате, прочетете подробните османски данъчни регистри – мисля, че цитирани такива има и в студията на Радушев, която Златко е препостнал тук – ще видите, че там хората са записани със собствено и с бащино име, не с „фамилно“.)

Поне две от тези фамилии – „Маджарови“ и „Бошнакови“ – вероятно можете да ги намерите и навсякъде, където живеят българи – във всеки голям български град. „Арнаутинови“ вероятно няма да намерите, но „Арнаудови“ (което е същото) има доста.

По-особен е случаят с „Бекташеви“ – ясно е, че названието на тази фамилия произлиза от известния религиозен „Бекташийски орден“.

(Само че и тук е необходимо едно уточнение: не винаги фамилията трябва да се възприема като указател за пряк, кръвен произход – много често фамилните имена възникват не по логиката „този се казва така, защото е син или внук на онзи“ – а по логиката: „на този му викаме така, защото работеше при онзи“. Пример за това е фамилното име Бегови – това не са хора, чийто прадеди са били „бегове“ (т. е. не са носили титлата „бег“) – това са били хора, които са работили при някой „бег“.)

- 17-11-2011|Майя Маркова – re: Нашият прозиход и злоупотребите с него
Мехмед Боюкли писа:

За трети път ми се вменява вина че помаците имаме арабски произход… Тезата за арабския произход се превърна в нещо като нова стереотипна уязвимост, насочена срещу всякакъв опит някой от нашите среди по нормален начин да представи своя гледна точка за произхода ни, в българското публично пространство… Аз, искам да ви призная че желаех да споделя моята идея за нашия произход, но се вижда от подигравките с „арабския“ произход че тука при тази аудитория и по това време това е невъзможно. Въпреки че не съм казал дословно че помаците имат „арабски“ произход, това се натяква по особено досаден начин…

Г-н Боюкли, нямах намерение да Ви засегна. Напълно одобрявам и Ви приветствам, че разказвате за претърпените от Вашата общност злодеяния. Смятам, че за всички е необходимо това да бъде разказано и чуто. Поради начина, по който се изразявам, сме се карали многократно със Златко и други участници в тукашния форум, с Вас е за пръв път, защото сега се запознаваме.

Разбира се, напълно възможно е някои съвременни помаци да имат сред прадедите си араби, заселили се по нашите земи. Бих цитирала един интересен пост на българин, посетил останките от с. Тъмръш:

„В селото има три гробища: едно старо, едно ново и т. н. Манафско гробе. Турците са провеждали скрит геноцид, като са изпращали тъмръшлии да служат в пустините на Ирак и Сирия, където те, непривикнали с горещините, умирали, а тук изпращали да служат сирийци и иракчани, наричани манафе. От студа манафете умирали и за тях направили отделно гробе, Манафското.“

Не мога да знам дали това е вярно или не, но ми звучи като нещо, което спокойно може да е вярно.

Съвсем друго е обаче, когато някой твърди, че помаците масово произлизат от араби или други мюсюлмани, дошли на Балканите още преди османското нашествие. Разбирам, че след насилията, причинени на помаците от българите-християни, много помаци имат психологическа нужда да се разграничат от въпросните българи и да отрекат всяко родство с тях. Не отричам на никого правото да създава алтернативни теории и да изтъква каквито доводи намери в тяхна подкрепа. Свободата на мисълта и на търсенето на истината е нещо свещено. Но както правилно сте разбрали от предишния ми коментар, повечето от алтернативните теории не само не звучат на българския читател правдоподобно – те не му звучат сериозно. На мен лично ми напомнят официалната теза на нашите югозападни съседи, че са преки потомци на Александър Македонски. И според мен както националистите си вкарват автогол, като грубиянстват и се излагат като кифладжии, а Златко си вкарва автогол с прогнозата, че сегашните български малцинства ще изместят мнозинството, така и някои помаци си вкарват автогол с твърдението, че произлизат – според метафората на Самолета – от марсианците. Или пък с теории като тази на „Ахмака“. С риск пак да обидя Вас или някой друг, повтарям – всеки е свободен да говори каквото си иска, особено ако дълго са му запушвали устата, но някои неща просто са контрапродуктивни.

- 17-11-2011|Мехмед Боюкли – Хм

Съгласен съм че не винаги фамилийте не трабва да се възриемат като етноним. Но като се прибави към тези фамилии – запазена устна традиция, носии, песни, диалект, тогава става много интересно.

Иван Рангелов, нищо ново не ми казваш. Викаш че не трябва да се отхвърлят различни версии но трябва да са научно доказани.

На коя наука драги?

На онази която знаем в България ли?

И благодарение на която днес няма нито един помак етнограф, историк, писател, академик, журналист?

Благодарение на онази ли наука, която произведе кохорти феодални старци източващи държавния бюджет?

Благодарение на тази ли наука и академизъм, който също имат дял в прогонването на над 2 милиона български граждани по света?

Благодарение на тази ли наука, и академизъм на които в момента се позовават локалните патриоти, който обявиха тези български граждани за – антибългари?

Не вярвам драги на тази наука и академизъм който именно са игнорилали и игнорират/очевидно/ подобни версии. Спекулацийте с нашия произход обслужват асимилацията. А моралното право е на наша страна, ние самите да се самоопределим. Нещата са комлексни, например върху нас тотално се стоварва вездесъщият контрол, и то когато се опитаме нещо да изречем за произхода ни. Общуването с нас става чрез контрол а не чрез насърчаване, съпричастност. Та това и то го правиш в момента дори. Учен си бил. Ами бих желал да те видя очи в очи какво си научил в реалния свят не тука. Аз не съм учен, но се вижда и от самолет как се провежда политика на иредентизъм, като жертвените агнеци сме ние помаците.

„Иредентизмът (на италиански: irredento – неосвободен, намиращ се под чужда власт) е политическо движение за анексиране на чужди територии към предполагаемо еднонационалната държава. Като оправдание обикновено се използват аргументи за лингвистично, историческо, расово или културно (напр. религиозно) единство между населението в иредентистката държава и населението в целевите територии.“.

Препоръчвам ти да прочетеш книгата на Бенедикт Андерсън – „Въобразените общности“. По принцип с тебе спора го приключих. Не мога да водя спор, който преминава от пусто в празно.

- 17-11-2011|Мехмед Боюкли – До Майя Маркова

Мая, радвам се че не се сърдиш, аз нямах в предвид твоята личност толко колкото системата на контрол. Просто тогава беше за мен момента да посоча как една невинна фраза -“за арабския произход има зрънце истина“ се превърна автоматически, машинно в негативен стереотип, който ме кара да съжалявам изобщо защо се захванах да пиша. Извинявай ако с нещо съм те засегнал, несъзнателно е било..

- 17-11-2011|Иван Рангелов

Признавам, че докато ровех в Интернет, за да си изградя някаква представа що за човек е този Хусейн Мехмед (когото г-н Боюкли спомена по-горе), аз попаднах на нещо много интересно.

А именно: книга на български език със заглавие „Основите на вярата“. Книгата не е голяма, само 70 стр. (При това част от пространството по страниците е заето от цитати с изписване на арабски, така че българският текст вътре е доста по-малко от традиционния обем на едни 70 страници.)

Книгата е обозначена като издадена от Кралство Саудитска Арабия, Министерство на просветата, Ислямски университет – Медина. (Т. е. това е книга, която звучи достатъчно авторитетно и официално – това не е някакъв тукашен любителски „самиздат“…)

И като преводач на книгата е посочен именно Хусейн Мехмед. (Нямам представа дали това е същия човек, вероятно г-н Боюкли може да потвърди това).

Ето линк към книгата:

here

Ето и линк към корицата на книгата, където ясно е обозначено името на Хусейн Мехмед като преводач:

here

Книгата започва с основите на исляма, и първата основа е „Свидетелстване, че няма друг бог, освен Аллах и, че Мухаммед (С. А. В.) е пратеник на Аллах.“

Дотук добре. Само че след традиционните обяснения (в които действително няма нищо нередно – те са характерни за всяка монотеистична религия) още в първите страници стигаме и до … конкретен пример за това какво трябва да прави „добрият мюсюлманин“ (при това пример, който е точно по темата, под която пишем тук):

Ето цитат от книгата „Основите на вярата“:

„Хубав пример за вас е Ибрахим и онези, които бяха заедно с него, когато казаха на своя народ: Непричастни сме към вас за онова, на което служите вместо на Аллах! Ние ви отхвърляме и ще се появи вражда и омраза помежду ни, докато не повярвате единствено в Аллах.“

Тези думи не са много на брой, но ясни. Ако трябва, прочетете ги още един път, или още два пъти – смисълът им няма да се промени.

И обърнете внимание: в този цитат става въпрос именно за отношение към „своя народ“! И става въпрос не за друго, а именно за „вражда и омраза“.

И това е нещо, заложено в самите „основи“ на исляма – от тези, които са го създали, и от тези, които днес го изповядват!

(Това го цитирам тук главно за хора като Златко – за да може той следващия път, когато започне отново да се чуди откъде ли се поражда враждата и омразата, да се сети, че има и такива източници на вражда и омраза… И при това тези източници на вражда и омраза са от много преди каквото и да било насилие, упражнено от българи против когото и да било от помаците – защото това по-горе е цитат от сура от Корана – това не е някакво по-късно мъдруване на един или друг интелектуалец…)

И ако живеете с нагласата, че това вероятно е някакъв „мъртъв“ текст, който на практика остава далеч от ежедневието на мюсюлманите („че кой днес има време да чете целия Коран?“), ще ви разочаровам: уви, СЪЩИЯТ текст е включен и в краткия молитвеник (само от 27 страници) „Молитви от Корана“, който също се разпространява на български:

here

- 17-11-2011|Майя Маркова – Благодаря!

Благодаря ти, Мехмед, и аз също с удоволствие минавам на „ти“!

- 17-11-2011|Златко

Умирам си да ме поучават учени момчета, които са прочели по една-две книжки от по 70 страници. А за останалите, които все пак биха искали да получат информация, а не само приказки на млади учени момчета, ето тук няколко текста от сайта тука, където за исляма говорят хора, които се занимават професионално с тая тема:

Как да разбираме исляма?

Европейският ислям през очите на професионалиста

Сблъсъкът на исляма с модерността

… и много други, които са свързани с горните чрез различни линкове – ако човек има желание да чете…

- 17-11-2011|Майя Маркова – Иване, Иване…

Иване, аз също съм ислямофобка, но напоследък ми идва не чак да се откажа от ислямофобията си, но поне да напиша нещо като „Морален кодекс на уважаващия себе си ислямофоб“. Ти си интелигентен човек – не ти ли идва наум, че коментарите под пост като този не са подходящото място да пропагандираш ислямофобията? Ти казваш – ислямът кара последователите си да враждуват с другите хора и да ги мразят. Добре. Подтекст: откажете се от тази религия/идеология на омразата, елате в лоното на любящата ви православна българска нация, която ви очаква. Само че в поста на г-н Боюкли е описана една ми ти обич и приятелство на православните българи към другите хора, нали?

Нека да повторя: в днешно време и в Европа за щастие е невъзможно идентичността към хората да се променя с груба сила, така че, ако искаш да промениш идентичността на помаците (или някой друг), имаш само един път – да им покажеш, че твоята култура, религия (или атеизъм), общност е в пъти по-добра от тяхната. Е, боя се, че не си убедителен пример на моралното превъзходство на неислямската идентичност. Не искам да правя сравнения с Брейвик и Милошевич – каквото и да казват някои, има огромно разстояние от празните приказки до масовите убийства. Но не виждам как би убедил някого да мине в твоя лагер, след като на мен, отдавна убедената, не ми харесва да съм в един лагер с теб.

- 17-11-2011|Иван Рангелов

Майа, аз НИЩО не пропагандирам! Аз просто показвам – с цитати – какво точно пропагандират мюсюлманите. Днешните, тукашните. На български език.

Ако трябва, на още 1000 места в Интернет ще пусна този цитат – който е цитат не просто от свещената книга на мюсюлманите (която е древен текст и от който текст те няма как да се откажат, от никоя негова част) – но това е цитат от техните днешни кратки наръчници, от техните днешни ежедневни молитви!

Това е добре да се знае – от повече хора.

Защото напоследък стана модно да се пише, че „нормалният“ ислям си бил нещо „нормално“, но ето че, видиш ли, някъде там по периферията се появили някакви нови направления в исляма, някакъв „радикален ислям“ – и той вече бил нещо не съвсем нормално…

Докато този цитат, който съм дал по-горе, съвсем ясно показва от къде тръгва всичко в отношенията на мюсюлманите към немюсюлманите (и то в рамките на един и същи народ!)- от кога тръгва – и накъде отива. И докога ще продължи („докато не повярвате единствено в Аллах“).

Пък ти, Майа, ако щеш, си търси „лагер“, който да ти хареса. Няма да намериш такъв, като гледам какви са ти претенциите… Ти самата не знаеш какво искаш.

- 17-11-2011|Иван Рангелов

Златко, какви са тези смешни линкове, които си ми дал да чета? Има ли в тях нещо, което да опровергава това, което съм написал аз? Има ли там твърдение, че примерно точно този текст, който аз съм цитирал, е фалшификация?

Ти самият, като си толкова много чел за исляма, ще бъдеш ли така добър да обясниш как би живял „заедно“ с хора, които директно ти заявяват, че „докато не повярвате единствено в Аллах“, ние ви отхвърляме и ще изпитваме към вас вражда и омраза!

- 17-11-2011|Иван Рангелов

:-) Да, много ми е интересно дали изобщо Златко сега ще отговори нещо…

Защото по принцип Златко иначе много обича да се пеняви по такива въпроси: „Дайте всички да не се мразим, дайте всички да не враждуваме…“ – а сега, когато му посочих съвсем конкретен пример за призив именно към вражда и омраза, той си мълчи, не взима отношение към призива…

- 17-11-2011|Златко

Иване, не знам дали това, което ще последва сега, ще те научи на нещо (по-склонен съм да мисля, че не), но все пак две приказки преди да натисна копчето. Диалог, разговор, дискусия или дори спор, не се водят по този начин, ако човек не си търси я някакъв вид успокоение за изтормозената душа, я просто бой. Не може на всеки три изречения да носиш все нови, по-нови и най-нови (и най-често несвързани ни най-малко с темата на разговора) „аргументи“, доказващи единствено собствената дребнавост, преднамереност и заслепение, и да очакваш, че хората ще те търпят до безкрайност. Това просто го няма никъде.

А сега конкретно по последния ти въпрос: в сравнение с геноцида, извършен от европейци-християни в двете Америки в продължение на 250 години (някъде откъм 1550 докъм 1800), в историята бледнее ВСИЧКО, включително и Втората световна война. Това, що се отнася до темата „дай сега да ровим из историята, за да видим кой най-много боклук ще изрови“. А инак аз нито разбирам достатъчно от богословие, нито пък притежавам твоя магарешки инат, за да започна сега да ровя из разните свети книги, за да ти доказвам, че всички големи религии (с възможното изключение не будизма) дават достатъчно основания за ужас, понякога дори отвращение.

Хайде сега, толкова от мен. На добър път, Иване.

- 17-11-2011|bez znachenie

…BTW Allah az musulmanite oznachava Bog, za christianite Bog si e Bog, za evreite e Jehovah, za Spinoza e the Nature, za Aristotle e the Unmoved Mover, i t. n. T. e. da se sluji na Allah e da se viarva v Bog, vmesto na kamqni, idoli, zlatni moneti, choveshki prikazki i jenski tseluvki… Izvinenia za latinitsata.

- 18-11-2011|Майя Маркова – Планира ли се нещо за догодина?

Догодина се навършва 1 век от описаните в поста злощастни събития. Знаете ли да се планира някакво отбелязване на годишнината?

- 18-11-2011|Майя Маркова – re:
Иван Рангелов писа:

Пък ти, Майа, ако щеш, си търси „лагер“, който да ти хареса. Няма да намериш такъв, като гледам какви са ти претенциите… Ти самата не знаеш какво искаш.

Може някой да се учуди и да не може да повярва, но аз отдавна си имам лагер. Той е лагерът на тези, за които най-важни са хората, човешките същества. Не сме многобройни, нито пък виждам да се умножаваме със забележима скорост, но сме доволни от идентичността си. Освен това лесно намираме общ език и вършим обща работа и с приятелски настроените хора от други лагери.

- 18-11-2011|АХМАКА – re: ПОКЛОНЕНИЕТО пред Заколението
Майя Маркова писа:

Догодина се навършва 1 век от описаните в поста злощастни събития. Знаете ли да се планира някакво отбелязване на годишнината?

Еййййй, браво, поздравления за предложението.

Един свестен човек да каже нещо на място и смислено за тези събития.

Явно е, че в Българията все още се намират разумни хора и добри християни, щом са забелязали, че обществото има нужда от някакво помирение и очистване от българския и турския башибозуклук, в случая отбелязване на тези срамни събития от общата история между етноса на помаците и на прабългарите, където от време на време, ей така за чужди интереси, чат-пат са са клали, изнасилвали и подпалвали взаимно и то все за чуждо удоволствие.

БРАВО, БРАВО на Майя, нека Аллах (Господ) който е и наш и ваш, да те благославя и все по добри пътища да те напътства!

- 19-11-2011|Майя Маркова – re: re: ПОКЛОНЕНИЕТО пред Заколението
АХМАКА писа:

БРАВО, БРАВО на Майя, нека Аллах (Господ) който е и наш и ваш, да те благославя и все по добри пътища да те напътства!

Благодаря! Всъщност не вярвам в Господ под никакво име, но все се опитвам да вярвам в хората!

Аз лично при всички положения ще отбележа годишнината според силите си (трябва да проверя за подходяща дата). Но ако се включат и известни люде, би могло да се привлекат дори институциите.

- 20-11-2011|Hayri Denizoğlu – Османската империя на три континента!

Добър вечер! Османската империя е била разпростряна на три континента! Има ли случай на насилствено потурчване или насилствено ислямизиране някъде другаде по света, в някой друг регион или държава освен в Родопите? Мислите ли че помаците са били толкова ценни за Османската империя, че тя е решила да пренебрегне един от основните закони на АлЛаху Теаля: – „В религията няма насилие!“, и да ги преименува, ислямизира и пр., да ги „потурчи“ дори без да ги накара да учат турски език?! В колко страни в които е властвала османската империя народите са научили турски език, и в колко френски, британски и пр. колонии народите там са научили съответно френски и английски? Знаете ли че в древна Русия, покрай р. Волга е имало ислямска държава още преди създаването на Османската империя? И че тези хора са били наричани българи мохамедани защото са изповядвали Исляма? И че те са изпратили посланици до тогавашния цар Владимир да го убеждават да приеме Исляма? Тези българи там кой ги е ислямизирал? Пак ли мислите че някой го е направил насилствено? Знаете ли защо същият този цар Владимир е отказал да приеме Исляма, а е приел християнството, а не иудаизмa (юдейство) или католицизма?

- 20-11-2011|Hayri Denizoğlu – …и за омразата…

Г-н Иван Рангелов, защо акцентирате и дори преувеличавате някои неща, а не цитирате също и това знамение, което е в същата книга?: „Няма принуждение в религията. Отличи се вече истината

от заблудата. Който отхвърли идолите, а повярва в Аллах, той се е хванал за най-здравата връзка, която не се къса. Аллах е всечуващ, всезнаещ.“ (сура ал-Бакара-256)

- 21-12-2011|Мехмед Боюкли – Но защо тогава са изгоряли житото в Брезница?

Да, аз дълго време се чудех за тази загадка.

- Защо комитите тогава нахлувайки в Брезница са изгоряли пшеницата? Тя се е сухранавала в хамбари на такива места че по време на пожар по някакъв начин да оцелее. Но въпреки това те са изгоряли жизненоважната суровина за хляб..

Дълго време се чудех на тази загадка. Но ми дойде наум една идея, предполагам че някой тука може да я допълни или доуточни.

Аз предполагам че изгарянето на пшеницата в помашките села е свързано с бъдещата акция на покръстване която е била замислена и от самата държава и от БПЦ. Нядявам се че има някакви документи за това. По принцип в Християнството се прокламира известното на всички Ни МИЛОСЪРДИЕ. Християнско Милосърдие и помощ на бедни и гладуващи хора. … Библейската притча за това ако имаш две ризи, дай едната на този който няма никаква.

Тоест или умираш от глад, или приемаш Християнството, плюс специален бонус – хляб, месо.. И то от ръката на този Православен свещеник, извършил покръстването като представител на самата институция БПЦ. Една подобна „Хуманитарна акция“ показана пред тогавашните Велики сили, би имала голям пропаганден ефект за „доброволно покръстване на помаците“.

- 22-12-2011|Майя Маркова – re: Но защо тогава са изгоряли житото в Брезница?
Мехмед Боюкли писа:

Аз предполагам че изгарянето на пшеницата в помашките села е свързано с бъдещата акция на покръстване която е била замислена и от самата държава и от БПЦ… Тоест или умираш от глад, или приемаш Християнството, плюс специален бонус – хляб, месо.. И то от ръката на този Православен свещеник, извършил покръстването като представител на самата институция БПЦ. Една подобна „Хуманитарна акция“ показана пред тогавашните Велики сили, би имала голям пропаганден ефект за „доброволно покръстване на помаците“.

Е, Великите сили не пасат трева и Карнегиевата комисия се е изказала съвсем недвусмислено по въпроса… Впрочем такъв „бонус“ от храна доставен ли е бил изобщо?

- 22-12-2011|Любомир Сирков

Много е интересно да се наблюдава как хората, включително и в нашата днешна ситуация, винаги са по-склонни да говорят за това, което ДРУГИТЕ са им причинили – и гледат да заобикалят въпроса какво ТЕ САМИТЕ са съумели да сторят…

Явно и помаците не правят изключение в това отношение.

- 22-12-2011|Мехмед Боюкли – До Любомир Сирков

Господин Сирков, аз съм роден през 1964 г. В тази година е провеждано поредната смяна на имената ни. В селото ми тогава тази мисия по преименуването се е ръководела и иницирана от двама човека – Джавджед Зия, който е бил баща на бившия зам, министър на финансите – Нахид Зия и бащата на покония и много известен от най новата ни история депутат от БСП – Николай Добрев и двамата родом от Гоце Делчев. Джавджед е етнически турчин от Гоце Делчев, но явно тогава е бил много предан на партията държава. После след 1964 г последва 1972 – 1973 – и пак смяна на имена. Та мисълта ми бе че детството ми е преминало в условия при който родителите ми са били репресирани. Трудови хора като членове на ТКЗС, плащали са си данъците, къртовски труд по нивите. Не помня да са причинявали на някой това което държавата им е причинявала – унищожаване на човешкото достойнство. И въпреки това са ме насърчавали да съм почтен и грамотен гражданин на държавата в която съм роден. Предполагам че имаш в предвид евентуално участие на помаци преди 1912 г в извършване на погроми срещу християнското население. Аз допускам че е имало такива случай. Във всяка общност има и хубави и лоши хора дето се казва. Така е било преди и така е днес. Единствената сила която контролира това и тигава и днес е върховенството на закона.

Мога дори да ти дам подобен пример, но според мене той е по скоро криминален. Когато в град София идват руските войски през 1878, от София тръгва бежанска вълна от турци, кой на къде види. Едно семейство успява да се добере до моето село Брезница. Тогава селото ми до 1912 г е било в рамките на Османската империя. Хората са се заселили, приети са били в селото ми. Един човек от това семейство е бил назначен за пъдар. Забравил съм как му е било името, но старите хора от селото помнят че той е бил много зъл човек. Не е щадял никой, репресирал е всеки със силата на закона, който е правил золуми – помаци и християни. Това което съм слушал за него е че той един ден е изнасилил християнка, която е имала някакво дребно нарушение. Тя е била от съседното християнско село Кремен, кото е било прочуто свърталище на комити. През 1912 г те идват в Брезница и успяват да заловят въпросния пъдар. Отрязали са му члена, напъхали са го в устата му и са запалили плевнята в която са го завързали предварително. Мястото на което се е случило това е местноста – „Мокра Поляна“. Ето и снимка на самата местност и останките от самата плевня където се е случило това: https://fbcdn-sphotos-a. akamaihd. net/hphotos-ak- snc3/ 19570_108392659174055_100000099649789_213404_20908 73_n. jpg

Ужасна, но и поучителна история. Но считам че това е криминален случай.

- 24-01-2012|Станимир Лучков

Случайно попаднах на следното:

Bulgarian Atrocities

- 24-01-2012|A – съмнения

Да се не надяваш, на какви зверове сме наследници, поне да имаше нещо вярно… Като цяло не виждам начин да се провери написаното по-горе. Обаче, замисляйки се си дава сметка за някои подробности, които ме навяват на мисълтта за други подобни писания, които обаче знам че са измислици. Първо, гледаики на картата този градец, хич не подхожда на епохалната трагедия описана по-горе. Днес едва ли живеят повече от 10000 души там, колко ли са били тогава, когато населението е било сигурно 1/3 или 1/4 от днешното. После, кой са тези свидетели живи и на възраст да помнят нещо от това време, би трябвало да са били родени към 1895-8 за да имат каквато и да било реална представа за станалото. Колко е била по това време пък и след това средната възраст на хората, стар в 1912 сигурно е бил човек на 45- 50 години, колко е детската смъртност по това време? какво значи „много деца“? Та в нчалото на 19-ти век в френския кралски двор са оживявали над 20-годишна възраст 1/5 от децата, колко ли са били тук? Въобще тези истории ако изобщо са съществували, са твърде пресилени. И като говориме за насилие, просто така, в покръстване, нека поговориме за помохамеданчването например… няколко века по-рано…

- 24-01-2012|Златко

Според мен тия неща имат значение единствено като предупреждение в смисъла, който се отправя по-горе (с обичайната тук във форума разлика, че там то се отправя към ДРУГИТЕ, докато аз винаги предпочитам като обект на предупреждението самите НАС си:

Цитат:

Много е интересно да се наблюдава как хората, включително и в нашата днешна ситуация, винаги са по-склонни да говорят за това, което ДРУГИТЕ са им причинили – и гледат да заобикалят въпроса какво ТЕ САМИТЕ са съумели да сторят…

Явно и помаците не правят изключение в това отношение.

Е, хубаво. Ние също. И какво всъщност следва от това? Накъде трябва да насочваме очи, в края на краищата?

Всеки си решава сам, разбира се…

- 24-01-2012|A – за г-н Hayri Denizoğlu

Колкото и да ви е чудно да, навсякъде където е минал турчин е остчавил следа и до днес точно с тези си деиствия, турската варварщина е всеизвестна и описана. А тук е имало доста добри причини да го прави защото бунтовете са идвали с австрииски, руски и папски пари, за това потурчените са точно там, по границите на империята. Като цяло тя се е издържала от грабеж. След като анексира териториите ги ограбва, после облага минимално за да не се налага да оставя там войска. В момента когато престава да се разратва империята запада, и накрая фалира, това е историята на тази велика империя, същата нато тази на Наполеон Първи, на монголите и на персите. Та четете по добре.

- 24-01-2012|Майя Маркова – re: съмнения
A писа:

Да се не надяваш, на какви зверове сме наследници, поне да имаше нещо вярно… Като цяло не виждам начин да се провери написаното по-горе…

Ами ако, първо, държавата ни си беше водила регистрите като хората, и второ, българските историци бяха работили по тази тема, вместо да си мълчат като да не казвам какво, щеше да има начин; а сега кой е виновен, че няма лесен начин?

Една идея: погледнете в докладите на комисията „Карнеги“.

- 25-01-2012|Любомир Сирков

Към г-н Боюкли (и към Златко, който също не ме е разбрал какво точно съм казал по-горе – 22-12-2011 15:20:15)

Когато по-горе писах

хората, включително и в нашата днешна ситуация, винаги са по-склонни да говорят за това, което ДРУГИТЕ са им причинили – и гледат да заобикалят въпроса какво ТЕ САМИТЕ са съумели да сторят…

Явно и помаците не правят изключение в това отношение.

аз имах предвид именно това: „какво ТЕ САМИТЕ са съумели да сторят…“

За мен думата „съумели“ означава именно това – „съумели да сторят нещо добро“ – а не, примерно, както ме е разбрал Златко, – „допуснали да се случи нещо лошо“.

И „да сторят“ не означава непременно „да причинят другиму някаква злина“… (Надявам се Златко поне този път да разбере – ако се налага, пак ще обяснявам, докато се изясни този въпрос, защото е ключов за всичко, което се случва, независимо в кой период от историята ни).

Та да уточним: с горните си думи аз не ви обвинявам Вас, г-н Боюкли, че вие, или хората от вашето село, сте причинили някакво зло – а по-скоро намеквам, че не сте съумяли да сторите добро.

Ето, и Вие, г-н Боюкли, с последния си разказ, отново затвърждавате това мое впечатление.

Какво разказвате Вие? От София във вашата Брезница дошъл някакъв турчин, и бил много зъл. Причинявал разни неща на разни хора. Вярвам ви, че е било точно така, както го разказвате. Само че: не става ясно какво останалите хора, местните хора в Брезница, са направили (съумели да направят!) по този повод.

След това: продължението на историята.

В един момент дошли (пак от някъде извън Брезница) някакви хора, и те пък вече от своя страна причинили разни неща на онзи, на турчина от София. Вярвам ви, че е било точно така, както го разказвате. Обаче: пак не става ясно какво останалите хора, местните хора в Брезница, са направили (съумели да направят!) по този повод.

Та въпросът ми е (и този въпрос би трябвало не аз да ви го задавам, а вие сами да си го задавате):

имало ли е изобщо момент, в който вие, хората от Брезница, да сте чувствали каквато и да било СВОЯ отговорност за това, което се случва – ако не навсякъде около вас, ако не в цялата държава, от която сте част (независимо дали това е Османската империя или България) – то поне вътре във вашето собствено село?

И това – с турчина от София – е само най-малкият пример.

Ето, Вие, г-н Боюкли, пишете така: „Тогава селото ми до 1912 г е било в рамките на Османската империя.“

Добре. Само че тогава – 1912 г. – да си в рамките на Османската империя не означава просто да си стоиш „в рамките“ и да не правиш нищо. Ти трябва да се определиш. Ти трябва да си политически активен, независимо каква посока си избрал. Ти трябва да си знаеш интереса, най-просто казано. Или, както е модерно да се казва днес, ти трябва да имаш гражданска позиция. Ако преценяваш, че Османската не е добра държава и трябва да се разпадне – по верски или по национален признак – ти трябва да работиш в тази посока. И обратно: ако смяташ, че Османската империя е добра държава и трябва да бъде съхранена – ти трябва да работиш в тази посока. Трябва да си работиш за интереса – своя!

Това, което аз виждам от историята – включително и от това, което местните хора са разказали на г-н Боюкли, а той преразказва тук – е, че хората от Брезница (пък и от целия Чеч) – на практика не са направили (не са съумели да сторят!) нито едното от двете – нито са спомогнали за разпада (на Османската империя), нито са съумели по някакъв начин да предотвратят този разпад. Доколкото разбирам, хората от Брезница нито са се включили в изграждането на нова държава (България), нито са се включили активно в опазването на предишната си държава (Османската империя).

Това имам предвид, когато казвам, че трябва да обръщате повече внимание не на всичкото онова зло, което другите са ви причинили, а на всичко онова добро, което вие сте (или не сте) съумяли да сторите (поне за себе си и за собственото си село, ако не за другите).

- 24-09-2012|anonimen – v tyrsene na istinata

Tova ne mi beshe izvestno i se porazrovih v internet. Za uspokoenie na Мехмед Боюкли bi trjabvalo da mu se izvinim. Zastoto priznavaneto na sobstvenite si grehove e projava na smelost i sila. Priznat grjah polovin grjah! I edno priznanie na edin grjah oznachava, che njama da go povtorish. No ot druga strana nie trjabva da namerim objasnenie za tezi grehove i vypreki che tova ne e opravdanie, te vse pak sa bili predizvikani ot mnogokratno po – goljamo nasilie. Ta spored osmanskite registri selo Breznica si e bilo otnachalo hristijansko selo i izwednyv v 17 vek ima veche samo mohamedani. Ako sme shiroko skroeni hora mojem da priemem, che tova e stanalo dobrovolno. No tova e malko verojatno! Isljamisiranite na Rodopite e bilo dyrvavna politika v Osmanskata imperija. Kato vsjaka imperija i tam e dejstvuval principa razdeljaj i vladej. Dokato nasilieto srestu mjusulmanite w 1912 e akt na otmystenie i edna nedopustima prevencija. Pomacite sa bili v osnovata na paravoennite formacii izvyrshili naj – golemi nasilija po vreme Aprilskoto i Ilindenskoto wyzstanija. Dali tova se e otnasjalo i za selo Breznica ne znam. Moje da sa stanali izkupitelna jertva. I smisyla e ako iskate da ostanete jivi ste se otkajete ot tazi religija, kojato vi kara da ni izbivate. Tova ne e moralno i kakto pokazva istorijata ne i racionalno, no v uslovija na vojna trudno se izbjagva. Nasilieto po vreme na vyzroditelnija proces e v rezultat na totalitarizma. Vse pak za sravnenie pri vyzroditelnija proces ima 30 u vertvi, a pri Aprilskoto vystanie 30 000. Sto se otnasja do indiancite i konkvistadorite i tam ne e prav. Konkvistadorite za zavladeli zemite na indiancite i sa prevyrnali indiancite v peoni – zavisimi seljani. No katolicheskite svestennici sa pokrystili indiancite i sa gi osvobodili ot onazi jestoka i pyrvichna religiq osnovana na masovi jertvoprinoshenija. Ponjakoga stotici i hiljadi na den. Indiancite v Juvna Amerika sa bili v kysen neolit i sa bili zemedelci i ne sa izcheznali. Ta znachi, ako Мехмед Боюкли kaje nie sme zatvorena religiozna obstnost ot predimno etnicheski bylgari, izpovjadvasti isljama s tursko samosyznanie do goljama stepen reakcija za samosyhranenie i iskame da izvojuvame pravoto da bydem bylgari, izpovjadvasti religiq razlichna ot pravoslavieto, sigurno ste jadosa mnogo bylgari, no ste byde prav. A kogato zapochne da prikazva za loshite bylgari i izobsto hristijani, togava chovek pochva da se pita dali ne see vrajda i agitira podmolno za otmystenie?

- 25-09-2012|Златко

Благодаря за тази възможност да надникна в психиката, психологията и начина на мислене на „средния“ си сънародник (това не е опит за омаловажаване на нещата, които казвате). А ето и моя отговор, с възможно най-малко приказки: най-важния аспект на новото, което в момента се опитваме да въведем в България, се състои в това, че тук се слага край на вечното изравняване на стари сметки и непрестанно завръщане обратно до Адама, когато става дума за търсене на справедливост. Баста, край, стига толкова! Вече би трябвало да знаем, че всяко такова „изравняване на сметки“ води до безкраен цикъл на насилие и беззаконие. Най-после трябва да се научим на онова простичко нещо, което другите изглежда вече са научили преди нас: има закон – и той стои над всички. Няма родà, няма едно за нашите а друго – за вашите, няма разделение по кръв и произход. Има само закон, който е сляп – по един и същи начин за всички. И когато законът каже, че едно нещо е престъпление, няма място за усукване, ами виновните си носят отговорността – и толкова. Знам, че не можете да го повярвате, но нямам какво друго да ви кажа, това е всичко.

- 17-11-2012|Чечлия – Чеч

г-н Боюкли, поздравявам Ви за хубавата статия, но имам едно НО. Не е вярно, че всички села в Чеч-а били покръстени. Така например села като Туховища и Годешево, никога не били застигнати от поповете и четниците на ВМРО. Абсолютно всичко което описвате се случва и в тези села, както и в съседните на тях. Старите хора, обаче и до ден днешен си спомнят как родителите им са казвали „махнитье ги слащене и коченье, те са бетер кауретье… 12-та година со са корстили ага ние смье бягальи кам турскуту“. Т. е. селата Слащен и Кочан са покръстени, но такива като Годешево и Туховища не. Ето от тук и местните и до ден днешен черпят гордост. Затова исках да уточня тази статия, за да не се накърнява историческата гордост на хората от тези села, която исторически и фактически е обоснована. Благодаря за вниманието

- 18-01-2013|Меxмед Боюкли – Благодаря за коментарите

Чечлия, благодаря ти за уточнението за селата Туховища и Годешево, предполагам не са единствените в Родопите. Предполагам също че колаброционизма не е бил дефицид дори и тогава. Надявам се че не ми се сърдите за това че не мога до отговоря на всички въпроси, в част от който виждам желание да се чувствам объркан. На по горния коментар написан на латиница със заглавие – „anonimen – v tyrsene na istinata“ съм солидарен с желанието на всички да намерим истината, макар и горчива. Аз също я търся. Търся например доказателство – документ, в който да е посочен недвусмислено какъв е етническия произxoд на населението в село Брезница преди Османската империя. Каква религия са изпълнявали официално нашите предци. Но за жалост до сега не съм видял нищо особено. Нищо.. Иначе около селото имаме над 10 стари антични селища и гробища, от преди Османската империя, но това в тяx което се вижда съвсем не е това което ни го натрапваxa насилствено по време на Възродителния процес. Аз обаче не смятам че тука е мястото сега да дискутираме за това, само губим времето си..

- 18-01-2013|Цанко

Ей, това помаците са страшна работа… Те ще се окажат бетер „македонците“ бе… И нова археология ще си измислят, ако се наложи – такава, каквато на тях да им е угодна.

Религия, ако трябва, ще си изкопаят, каквато им душа иска – от всичките тези 10 стари антични селища и гробища наоколо, ще ровят, камък върху камък няма да оставят – само и само да си намерят някаква „следа“…

Ами езика ви, г-н Боюкли? Езика си и него ли отнякъде сте изкопали? Толкова ли е трудно да проумеете, че през цялата история на човечеството нов език е било много по-трудно да се усвои, отколкото нова религия. И че просто няма как някой да направи по-трудното (да ви наложи насилствено даден език) – при положение, че не е успял да направи по-лесното (да ви наложи религия).

От което какво следва?

Езикът, който вие, помаците, говорите, е предостатъчен да посочи вашия произход.

Всички останали намеци, извъртания, „научни търсения“, са толкова жалки…

- 18-01-2013|Златко

Цанко, ти какво сега – реши, че ще бъдеш на всяко гърне мерудия ли, в този форум? Хайде малко по-сдържаничко, ако обичаш, стига си мъдрувал къде трябва и къде не трябва…

- 19-01-2013|Гост

В пресата при социализма за удобство се употребяваше „родопска тема“ вместо пряко посочване на общността, изповядваща исляма. Трите села: Брезница, Корница и Лъжница са в Пирин планина с жители мохамедани. Чеч е долу до границата с Гърция-Вълкосел, Абланица, Боголин, Туховище, Годяшево, Слащен и др.; споменава се и в повестта „Мехмед Синап“ на Людмил Стоянов.

По отношение на томонимиката и антропонимиката може да се направи справка в „По следите на насилието“ в два тома от Петър Петров, където изворовият материал е почерпен от данъчни регистри(тефтери или дефтери според тогавашното изписване в османската канцелария). Прекрасна поезия от първичната номинация на местности и хора! Целият ономастикон е славянски и с ясна вътрешна форма. Няма чужди заемки. Странно, моят баща, съсед на Кабул махала в Горна Джумая, говореше сносно турски, иначе с корени от Горно Броди-говор, близък до високия стандарт на книжовноезиковата формация на българския език. Правило ми е голямо впечатление, че тъкмо във Велико Търново може би турцизмите са с най-голяма честота на срещане, а при мохамеданите в Родопите-почти на нула. Така е в повечето ни градове и е обяснимо.

Дано не съм банален с припомнянето си, но ЙЕНЗЫКЪ (да прощават филолозите за неумелата транскрипция, но нямам старобългарски графични знаци) в старобългарски означава:1. Анатомичен орган.2. Чрез метонимия става пренос и означава средство за общуване, езикова система, езикова практика, реч- най-общо: ЕЗИК 3. НАРОД, ЕТНОС! Най-сигурният доминантен признак за принадлежност към определена етническа общност.

ЗАБЕЛЕЖКА: Чак до Тесалия на юг има славянска топонимия, а на север почти 60 процента от топонимиката на съседна Румъния е славянска. Имало е юруци по планините ни и след средния планински пояс топонимиката е предимно юрушка…

Мехмед Боюкли, с нас в Горна Джумая също неколкократно се гавриха ибрикчиите на Москва! Ето защо ви съчувствахме 1972-1973г. и после с ония дандании 1984,1989г.

Покойният доцент Цанко Младенов с основаната от него катедра по български език в ЮЗУ“Свети Неофит Рилски“ винаги е защитавал мюсюлманското население от този край. Попитайте бивши студенти, завършили в Благоевград и сега учители в Корница, Брезница и Лъжница. Поздрави за всички ви!

С най-голямо уважение: П. Вълков

P. S. От един край сме и ще трябва да изстрадаме недомислията на предходниците ни. И дар от мене една арабска поговорка, която изяснява сегашния случай: И ДЪЛГО ДА МАМИШ ЧОВЕК, НЕ МОЖЕШ НИКОГА ДА ГО ИЗЛЪЖЕШ!

Сред руснаците

Автор: Едуард Докс

Вървим между брези, които треперят и капят под равномерния, освежителен дъжд. На път сме към Ясна Поляна, имението на Лев Толстой. С мен са двама колеги-писатели: Евгений Водолазкин и Игор Малышев. Тук пътеката е кална и понякога се подреждаме в индианска нишка.

„Може би това е защото Толстой няма чувство за хумор – или не съвсем добро“, казва Евгений изотзад.

„Или е така, защото при Достоевски винаги нещо се движи“, казва Игор, отпред.

„Да, при него е по-динамично“, обаждам се и аз, „но може би е така и защото при него залогът е по-голям. За разлика от Толстой, Достоевски има и грижата как да се изхрани, а не само как да живее.“

„Да, Достоевски е бил… как се казва на английски?“, пита Игор.

„Без петак“, казвам аз.

Забележката е повече от уместна, тъй като имението на Толстой (което е в притежание на семейството) се простира във всички посоки около нас: силно залесено и хълмисто, с разпилени, мърляви селца и внезапни полета с висока трева, които ми напомнят за ония сцени от Ана Каренина, когато Левин отива да коси с крепостните си селяни и решава да изостави всичкия човешки фалш, в полза на някакво потопено в пот селскостопанско изкупление.

Ясна Поляна е на около 200 километра южно от Москва и ние идваме за ежегодната среща на европейските писатели – събитие, което се провежда във връзка с литературните награди Ясна Поляна, за които ще стане дума по-долу. Тук се намират десетки известни руснаци; това са водещите романисти и критици от различните поколения. Доминик Фабр представя французите. Както изглежда, аз представям (недостатъчно) Великобритания.

Освен че съм четвърт руснак, една от причините, поради която обичам тази страна и нейните хора е тяхното всеобщо презрение към повърхностните разговори. И така, познавайки двамата си спътници в течение на по-малко от трите минути, необходими за да се срещнем извън спалните помещения, ние начаса започваме директно: Толстой срещу Достоевски – анализ на сравнителните предимства и недостатъци на нашите двама любими гиганти, с особено внимание към предполагаемия солипсизъм на някои от героите на Толстой.

За мое продължаващо удивление, по време на обяда, докато около нас насядат нови лица, този вид разговор просто продължава. (По-късно разбирам, че Игор и Евгений всъщност не са се срещали никога преди нашата разходка. Тия хора виждали ли са телевизор, питам се, да не говорим пък за някой туийт?) Докато ядем картофеното суфле, аз перифразирам любимия си английски критик, Джеймс Ууд и казвам, че може би характерите на Толстой ни изглеждат толкова реални именно защото изглеждат толкова реални и на самите себе си.

И, майко мила, това се приема добре. Защото, ако има нещо, за което романистите обичат да разговарят, то е как да се направят нещата реални, когато те очевидно не са. Това на свой ред естествено води до нещо, за което романистите обичат да говорят още повече: ужасяващата мъка на самото писане. (Любимият ми афоризъм за писателите: „Писателите са хора, които намират писането още по-трудно от останалите хора“.) Сега вече наистина започваме… Метафорите хвърчат около масата като объркани ципокрили. Да се пише роман е като да се решава изключително сложно математическо уравнение, което изглежда наподобява реалността, и през което вие се опитвате да водите публиката, без да ѝ позволите да забележи, че всъщност то е невъзможно за решаване, или че то изобщо не наподобява реалността. Започваме да се отплесваме. Да решиш да напишеш роман е като да посетиш някаква странна, полузабравена и бавно изпаряваща се планета, състояща се от плувни басейни, и да решиш, че тук е нужен… о да, още един плувен басейн! Но, по някакви странни причини, плувен басейн, който трябва да бъде построен ръчно, а след това напълнен с помощта на спринцовка.

***

По-късно, малко нервно, прочитам текста си пред една публика, за която постепенно започвам да разбирам, че се състои отчасти от яростно лоялните роднини на самия Толстой, отчасти от най-мнителните литературни критици в света, и отчасти от най-интелигентните руски романисти.

Темата ми е посещението на Толстой през 1861 във Великобритания – за щастие, само 16 дни, за които малцина знаят нещо. (Интересно, едно от нещата, които знаем е, че неизвестният тогава 32-годишен Толстой е отишъл да слуша четене на 49-годишния Дикенс. През целия си живот руснакът е държал портрета на англичанина в кабинета си в Ясна Поляна.) Официалната причина за посещението е била да разгледа училищата – той искал да създаде свое собствено училище в имението си – и е обичал да седи с момчетата, които срещал по време на пътуването си и да им задава „композиции“; известно е, че е запазил някои от тези (странно затрогващи) разкази за живота на лондонските ученици.

И така завършвам представянето си с мисълта, че магическото величие на творчеството на Толстой – неговата убедителна и мистериозна директност – може би получава силата си от онова, което най-добре може да бъде описано като детинските черти на въображението му. Странна мисъл, особено когато става дума за един писател, толкова изтънчен, че когато се говори за неговия психологизъм, думата психология започва да бледнее. Въпреки това тя бива приета с много ентусиазъм по време на обратния път към спалните помещения – до такава степен, че аз отново съм принуден (докато дъждът се усилва) да правя лични сравнения с подобни ситуации във Великобритания. Да, това е литературен фестивал, но аз съм бил, говорил и отсядал по различни фестивали из цяла Великобритания и там разговорите обикновено се въртят около закуската: достойнства, недостатъци, недоволства.

За всичко това има поне една проста причина, мисля си. Във Великобритания ние имаме някои демократични привилегии, което означава, че нашите писатели обикновено са „по-малко значителни“, защото – за да опростя нещата – ние имаме принципно по-малко неща, от които да се страхуваме политически. Повечето от нашите писатели не дават думата на онеправданите, защото, в сравнение с Русия, повечето хора във Великобритания не са, ами да, онеправдани. Обратно, най-добрите руски романисти не са преди всичко развлекатели (entertainers) – макар че те са и това – но и политически анализатори, революционери, протестиращи, „войници“, както се изразява Игор. Те вземат работата си по-сериозно, защото тук има повече сериозни въпроси, за които да се говори. А също и защото романът – не вестникът, не театърът, не филмът, нито пък телевизията – винаги е бил най-доброто място, в което може да се изкаже неизказуемото в Русия. Докато се връщаме обратно, те ми казват, че ако Путин пожелае да бъде президент за още 12 години, то никой не може да го спре.

***

Вечерта всички се събираме за вечеря под голяма шатра, издигната във формата на подкова, гледаща към поляната и ниския горист хълм зад нея. Дъждът отстъпва място на хладина, която скоро ще изисква одеяла. Масите са покрити с толкова храна, колкото човек може да си представи – студени меса, кашкавали, салати, туршии, плодове. Има и водка.

Започвам да свързвам повече лица с имената. Виждам Валентин Курбатов, първожрец на руските критици, известен с красноречието си като говорител, както ми казват, и винаги облечен в един и същ черен костюм в стил Неру. Разпознавам Олег Павлов – сова, мечок; човек, чиито романи се намират в авангарда на това, което някои хора наричат Руският ренесанс. Получавам цигара от Полина Клюкина, скорошна получателка на наградата Руски дебют, чиито брилянтни разкази – интелигентни, иронични, изумително оригинални – по-късно ще чета в превод. Ръкувам се с пра-пра-правнука на Лев Толстой, Владимир, директор на държавния мемориал и музей Ясна Поляна. Седя срещу племенника му, Иля, остроумен млад журналист и фотограф, който, със старомодната си учтивост и боязливите си бързи шеги, ми напомня за самия Толстой.

Водката накъсва разговора. На всеки 20 минути се вдига нов тост. Принуден съм да използвам триковете, които за последен път съм прилагал в университета; но дори и с тях все пак консумирам по около едно питие на час – в допълнение към изобилното вино. И все пак обичам тези хора. Обичам тяхната отдаденост на преживяването. Те желаят да живеят славно и яростно, да се преизпълнят до крайност: да пият, да плачат, да се влюбват, да пеят, да се изгубват един в друг по време на разговора, духовно, емоционално и, ако е възможно, физически. Бях започнал втория си роман (развиващ се отчасти в Русия) с изречението: „Той се чувстваше облекчен да се намира сред руснаци“ – и докато седя, гледам и слушам мъжете и жените около себе си, изпитвам странното усещане, че едва сега, шест години по-късно, наистина започвам да разбирам какво е искал да каже тогавашният ми по-млад аз.

Малко по-рано бяха ме представили като човек, който е бил включен в дългия списък за наградата Букър и сега, с онази специфично руска смесица от любезност и подигравателност, разговорът се обръща към темата за литературните награди. Има и руски Букър, така че те са любопитни да узнаят как се развива оригиналът тази година там в Лондон. Обяснявам им, че има доста силно раздразнение около утвърждавания упадък в стандартите, според които се подбират кандидатите. (До такава степен, че няколко седмици след като се прибирам вкъщи, беше обявена сериозна алтернатива на наградата Ман Букър.) Цитирам на събеседниците си коментара на Крис Мълин, един от съдиите на тазгодишния Ман Букър, според когото романите за тази година са били подбрани по „четивност“ и необходимостта „да се прелиства бързо“.

Някой ме пита: кой е този Крис Мълин? Бивш парламентарист, отговарям. Чува се смях. И какво по дяволите разбира той от всичко това? Това е демокрацията, казвам аз, на шега. И тогава, за да се отклоня от темата, страхувайки се, че може да съм прекрачил някаква граница, правя фатална грешка: започвам да обяснявам, че председателката на журито е Дама Стела Римингтън, и че това е бившата шефка на разузнавателните служби във Великобритания. И – БУМ! – стана тя: сега вече всички се смеят. О, западът, кикотят се те. О, Англия, хихикат сподавено. О, лицемерие, О, MI5. О, MI6. Дори и ФСБ не би се осмелила на такова нещо. Искате да кажете, ръсят те пръски, че победителят в най-престижния ви литературен конкурс се определя от службите по сигурност? Изглежда, че дори да бих се опитвал, никога не бих могъл да им кажа някой по-остроумен англо-руски виц.

Опитвам се да им обясня, че грешат, че Дама Ремингтън е пенсионирана и че в момента сама е писателка. Да, да, подсмихва се някой – също толкова, колкото Путин е пенсиониран от КГБ!

По дяволите, предлага някой друг, ние трябва да създадем международна награда за службите по сигурност. Трябва да оценяваме ФСБ срещу ЦРУ срещу MI5 срещу ФБР срещу Мосад. Трябва гордо да обявим, че не разбираме нищо от сигурност, но смятаме да дадем наградата въз основа на това чии офиси изглеждат най-готини, погледнати откъм улицата. Бил ли съм някога бойскаут? Да, в продължение на един ден. Е, тогава със сигурност съм квалифициран. Хайде да го направим още тази вечер. Един известен мета-реалист пада от стола си.

***

Общо взето, износвам една кола бой по повод Дама Ремингтън и Великобритания като цяло, така че се прехвърлям – несръчно – обратно към наградата Ясна Поляна, надявайки се да задържа разговора там.

Юлия Вронская, която работи в комитета по наградите, ми обяснява как те функционират. Има по две награди всяка година, обяснява ми тя. Първата е за роман, написан през 20 век; с тази награда – 30,000 долара – ние „припомняме отново на читателите името на някой автор, който още е жив и чието скорошно творчество може би е било позабравено.“ Втората награда е за „най-значителната книга, написана след 2000 г.“ Това са 25,000 долара, и те могат да бъдат дадени за всеки роман, написан на руски език през последните 11 години.

Правя очевидната забележка – че тези награди не са свързани с годината, в която се дават – а следователно нито с издателския цикъл, нито с литературните рецензии.

„Да“, кима тя, „има множество други литературни награди, които правят това. Но понякога литературата се нуждае от време, за да се уталожи и бъде разбрана. Историята е пълна със зле приети романи, които по-късно се превръщат в класика. И наградата Ясна Поляна се опитва да окуражи именно това. Освен това е изключително трудно да се прецени кое е истински доброто когато човек се намира под влияние на цялата шумотевица, съпровождаща новите издания.“ Тя се усмихва, а след това добавя: „Един велик роман трябва да върши всичко – трябва да бъде добре написан и принуждаващ да го прочетете, и казващ дълбоки неща за начина, по който живеят човешките същества.“

И кои са съдиите, питам аз, припомняйки си добродушния присмех, на който бях подложен. Тя ми изрежда списъка. Павел Басинский, известен литературен критик. Алексей Варламов, изследовател на руската литература от 20 век и автор на биографии на Михаил Булгаков, Александър Грин, Алексей Толстой и Андрей Платонов. Владислав Отрошенко, есеист и автор на проза. Валентин Курбатов, писател, поет и литературен критик. Лев Анинский, съветски и руски литературен критик, литературен изследовател, писател. И Игор Золотуский, съветски и руски литературен критик, а също писател и литературен журналист.

Това са впечатляващи, сериозни личности, както и (това вече тя не казва) хора, които знаят за какво говорят. Ако целта е това да стане най-важната литературна награда в страната, то това са хората, от които имате нужда. Другите награди вършат други неща, казва тя отново, и всичко се върши в името на книгите. Тук обаче, в имението на Толстой, хората, които решават са онези, които знаят. Не бихте избрали група пилоти да оценяват конкурс по сърдечна хирургия, нали? Нито пък обратното.

По-късно някой споменава, че би трябвало да предложа същата идея в Лондон: две годишни литературни награди за изключителност във всички аспекти на романа – една за роман от 20-ти век и друга за роман от 21-ви. Английският език все още е нашият най-голям дар към света и най-добрите ни писатели (както и текстописци, и поети, и режисьори) все още са най-добрите: сериозни артисти, задълбочени мислители, точни описатели и хроникьори на човешкото състояние. Светът е толкова препълнен с боклуци, посредственост и безумие. Но английската литература все още често е ангажираща и чудесна; а съвършенството се нуждае от шампиони, не от апологети. Обещавам им, че ще предложа наградата когато се върна. А след това се предавам на водката.

Източник

Едуард Докс е британски журналист и автор. Третата му книга, „Градината на дявола“, беше публикувана през 2011 година от издателство „Пикадор“.

Коментари (1)

- 10-11-2011|Златко

Интересен критерий за демократичност, не мислите ли: една страна е достатъчно демократична, когато жителите ѝ престанат да се страхуват от бившите шефове на разузнавателните си служби…

Впрочем, за това говорихме достатъчно вече, при „случая Вагенщайн“. При което единствено ясното нещо в края на краищата се оказа онова, което всички си знаем открай време: че сит на гладен вяра на хваща. Особено когато всяка от двете страни отказва да види себе си като гладната…

Последният шанс на Украйна?

Автор: Тимъти Снайдър

Малко страни представляват толкова добър пример за нуждата от суверенно правителство и върховенство на закона, колкото Украйна. Дори и днес човек може да отпътува само на кратко разстояние от столицата Киев, както направих аз преди няколко седмици, и да разговаря със селяни, които все още си спомнят катастрофата от 1933, когато Украйна е съветска република, и повече от три милиона нейни жители умират от глад поради решението на Сталин да обвини украинския народ за неуспехите на собствената му политика на колективно селско стопанство. Към това се примесват спомените от немската инвазия само осем години по-късно, която води до втора вълна от глад, заедно с по-добре познатите престъпления на Холокоста. В един свят, в който храната е сравнително рядък ресурс, както Сталин, така и Хитлер са били обсебени от идеята за „украинската житница“, в резултат на което са умрели милиони украинци.

Около осем десетилетия след глада от 1933, и две десетилетия след края на СССР, стратегическият ресурс, който свързва Украйна и с Москва, и с Берлин, вече не е храната, а природният газ. Украинският главен източник на геополитическа значимост са тръбопроводите от съветско време, които транспортират природен газ от Сибир до Европа. Условията на газовата търговия са основен въпрос в руско-украинските отношения, а възможностите за печалба – магнит за украинските пост-съветски олигарси. Юлия Тимошенко, най-известната украинска политичка, е направила състоянието си в търговията с газ, преди да си създаде име, разкривайки донякъде свързаната с тази търговия корупция. Като премиер-министър след демократичната Оранжева революция, в ранната 2009 г. тя подписа с Кремъл сделка, определяща цената и количеството на природния газ от Русия. Сега, в един процес, надзираван от нейния най-голям съперник, настоящия президент Виктор Янукович, Тимошенко беше осъдена за „злоупотреби с властта“, поради тази сделка – присъда, която ѝ донесе няколко години затвор.

Преди сделката от 2009, Русия беше спряла всички доставки на газ за Украйна, тоест и за страните, намиращи се на запад от нея. Тимошенко и руският премиер-министър Владимир Путин достигнаха съглашение, което изглежда разплиташе цяло кълбо от взаимно противоречащи си твърдения за кражби на газ и неплащане на дългове. По онова време Янукович беше в политическо забвение, след като беше изгубил президентските избори през 2005, при обвинения в изборни злоупотреби в негова полза. Един от най-близките му съветници, енергийният брокер Дмитро Фирташ, беше широко разглеждан като най-големия личен съперник на Тимошенко. Може би не случайно, съглашението, което Тимошенко подписа с Путин, прекрати монопола върху транзита на газ през Украйна, който до този момент беше упражнявала фирмата на Фирташ. Сега, след като Тимошенко е в затвора, а Янукович – на власт, позицията на Фирташ изглежда много по-силна.

Осъждането на Тимошенко привлече световното внимание, но то е просто последната груба простъпка на режима на Янукович. Основният проблемна Украйна (който Янукович обеща да реши по време на изборната си кампания през 2010), е корупцията. Засега той върши точно обратното. Действията му подкопаха разделението на властите, което беше функционирало сравнително приемливо, откак Украйна получи независимостта си през 1991. Отложи изборите, когато изглеждаше, че неговата Партия на регионите може да ги изгуби. Използва данъчната служба и данъчната полиция, за да потиска опонентите си. Един бивш министър на вътрешните работи лежи в затвора вече десет месеца, без да му е отправено обвинение. Освен това президентът съсредоточи контрола върху украинската индустрия и тръбопроводи в ръцете на богати мъже от района на Донецк, които го поддържат.

По-рано тази есен Украйна беше на път да подпише Присъединително споразумение, което би отворило европейските пазари за украинския експорт – символична стъпка по пътя към членството в ЕС. В момента европейското присъединяване изглежда много по-малко вероятно. След осъждането на Тимошенко беше отменена поканата на Янукович за планирано посещение в Брюксел (вместо това той отиде в Хавана, за да насърчава икономическите отношения с Куба). Повечето водещи политици от ЕС вероятно се радват на този повод да имат по-малко ядове с Украйна, като се имат пред вид останалите им проблеми. Но дори и малцината водещи европейски политици, които подкрепят идеята за присъединяването на Украйна към ЕС – като например Карл Билдт от Швеция и Радек Сикорски от Полша – в момента се чувстват обидени. А през октомври Полша, Унгария и Чешката република – източните страни-членки със стратегически интерес от приемането на Украйна – издадоха декларация, според която в настоящата ситуация не могат да подкрепят Присъединителното споразумение.

Нито пък случаят с Тимошенко подпомогна за укрепването на отношенията с Русия. Най-повърхностните западни анализи свързват украинския авторитаризъм с проруските симпатии на украинските лидери, но картината е далеч по-сложна. Вярно е, че по време на Оранжевата революция Русия поддържаше Янукович и се противопоставяше на Тимошенко. Но съвсем не е ясно дали в момента Путин поддържа същите предпочитания. В края на краищата, търговското споразумение, току-що обявено за престъпно от съда, беше сключено от самия Путин. Дали правителството на Янукович наистина вярва, че сега може да промени условията на сделката? Изключително трудно е да се каже какво самите те биха искали да договорят отново. В началото на мандата си Янукович се съгласи с почти всичко, което Москва беше казала, че иска от Украйна – преди всичко морските права върху Севастопол за следващия четвърт век. Онова, което Русия ще поиска оттук нататък е нещо, пред което Янукович няма как да отстъпи – контрол над украинската индустрия и тръбопроводи – тъй като това са именно ресурсите, които направиха състоянията на най-важните му поддръжници.

Ето защо дипломатическата поза, която Янукович демонстрира, е толкова прозрачна. Той заплашва руснаците, че Украйна ще се присъедини към Европейския съюз, но прави това невъзможно, вкарвайки Тимошенко в затвора. Заплашва европейците с подобряване на отношенията с Русия, макар че в момента всички в Брюксел разбират, че неговите поддръжници няма как да позволят това. По този начин украинската външна политика се превръща в двоен блъф, а истинската опасност е в това, че нейният основен архитект не разбира какви са последствията от това, и в много скоро време ще се окаже без реален избор. Междувременно, голямото мнозинство от украинците – включително и повечето от основните поддръжници на Янукович – желаят страната им да се присъедини към Европейския съюз.

В продължение на много дълго време Украйна е била гранична страна между велики сили. Различното в настоящия момент е в това, че сега тя е независима, и че се е превърнала в гранична страна между два истински различни подхода към външната политика. Европейският съюз няма интерес от приемането на Украйна, каквато тя е днес, но може да има интерес от приемането на подредената, функционираща според закона източна съседка, каквато тя би могла да стане някой ден. Русия няма интерес в Украйна да бъде установено върховенство на закона, но ще се радва, ако успява да упражнява влияние върху нейната територия, като част от усилията си да контролира разпределението на природните ресурси и утвърди отново властта си в пост-съветското пространство.

Възможно е Янукович наистина да не разбира, че Европейският съюз се интересува повече от закони, отколкото от територии; в такъв случай той може, просто от слабост, да изпадне във властта на Русия, която, за разлика от ЕС, продължава да мисли в схемата на традиционните геополитически категории. Това би бил съвършено естественият резултат от това, че Янукович разбира всяка политика като някакъв вид лични връзки – като въпрос на съперничество за богатство, последвано от отмъщение. Но държавността в някакъв момент трябва да се превърне в доброволно приемане на някакви принципи. В противоречие на онова, което изглежда мисли Янукович, освобождаването на Тимошенко би имало реално значение, но не защото Западът харесва нея и не харесва него. То би имало значение защото би показало, че Украйна може да бъде държава, управлявана от закона – което е и нещото, най-необходимо на самите украинци.

Източник

Тимъти Снайдър е американски историк и професор в университета Йейл. Основни теми в работата и изследванията му са историята на източна Европа и Холокоста.

Коментари (4)

- 13-11-2011|TGeorg – Тимошенко

Юлія Володимирівна Тимошенко

Ю́лия Влади́мировна Тимоше́нко

От къде го изкопахте това Тимощенко?

- 13-11-2011|Златко

А, благодаря. Сега ще го оправя.

- 21-11-2011|Майя Маркова – Поздравления

Поздравления за тази статия, намести ми някои неща.

- 02-12-2013|Tatyana

ПОЗДРАВЛЕНИЯ!!!

Днешната ни литературна ситуация –

една моментална снимка

Автори: Ангел Игов, Калин Терзийски

Публикувам следната размяна на мнения с минимален коментар от моя страна (З. Е.). Намирам я истински важна, защото говори за (все пак) някакво реално движение в сферите на родната литература. И то движение отдолу нагоре – докато литературната критика у нас е сравнително рядко явление, то феновете очевидно не си поплюват особено, когато става дума за любимците им. Което, ако все пак ми бъде позволена някаква оценка, в края на краищата е нещо хубаво. Хубаво е, че хората се вълнуват от литературата, че искат да бъдат чути и взети на сериозно. (А това, че критиката ИМА право да критикува, според мен стои извън всякаква дискусия).

И така,

Рунд първи: литературният критик Ангел Игов, вестник „Култура“, 11 ноември 2011:

Разтърсващо. Без натоварване

Автор: Ангел Игов

Интересното на Калин Терзийски са не толкова самите му книги; интересното е успехът му – бърз, шумен и безкомпромисен. „Кайо“ е навсякъде, по всички канали, всички вестници, всички разговори, независимо дали става дума за литература, психиатрия, алкохол или извънземни цивилизации. И се продава. И се чете. Вездесъщото му присъствие изкарва различни реакции в спектъра от тънка завист през умерен скептицизъм до нескрит възторг (сред второкурсничките). С една дума: Калин Терзийски е звезда.

Никой няма право да си криви душата: не старателната медийна експозиция, колкото и да е силна, доведе до успеха му. Най-много да го поддържа. Просто писането на Калин Терзийски се оказа онова писане, което харесва българският читател и което пустите му български писатели някак все не щат да му предлагат. У нас се харесва патосът, харесват се силните страсти: някой да си раздира ризата, да се бие в гърдите и да крещи как се напил вчера, как изневерил на жена си, как животът му се влачи сив по сивите софийски улици като раздърпана опашка на бездомно псе. Харесва се писане семпло, ударно, нахъсено; писане за живот на бързи обороти; писане, което хем те хваща и разтърсва, хем не те натоварва. Това, последното, е изключително ценна комбинация, ако търсиш комерсиален успех; и удържането ѝ е въпрос на талант и умение, които определено трябва да бъдат признати.

Нещо повече: писането на Терзийски има всички предпоставки и за международен успех, защото напълно отговаря на онова, което оттатък Будапеща очакват, като разтворят книга, писана отсам Будапеща. Алкохолици, луди, бездомни кучета, социални низини, черен хумор. Истинска Източна Европа. Само тоталитаризъм няма.

„Лудост“ („Сиела“) е нова порция от същото, макар и вече позагубило енергията на „Алкохол“ („Сиела“) или някои от разказите. (Впрочем, тъкмо в разказа би следвало Терзийски да е най-силен: там, където ситуацията прави свят сама по себе си, а кратката форма възпира многословието). Романът разказва за преживяванията на автора (естествено) като психиатър в конкретна психиатрична болница. Тези преживявания са разказани във фрагментарни истории, които като цяло нямат особена връзка помежду си: мяркат се някакви персонажи, някакви случки, които после нямат развитие, те са си просто така, за илюстрация, не служат на някаква фабула, тъй като, разбира се, истинският живот не следва предварително замислени параметри. Ясно, че такова преднамерено отъждествяване на разказвача-протагонист от едно литературно произведение с живия и крачещ по улиците автор на произведението по никакъв начин не е безпроблемно. Но тъкмо това е един от козовете на Калин Терзийски, с които печели: той претендира, че пише за себе си и само за себе си. За много хора това е интересно, вълнуващо. Сигурно се вълнуват и от приложените към романа есемеси, които авторът изпращал до Елена Братиславова (не я познавам), докато пишел книгата си. Без майтап, струва си да бъде анализиран по-внимателно този тип литературен вкус: всъщност, антилитературен, защото иска от литературата да не бъде фикция, да бъде „истинска“. На практика, това е абсолютно точен книжен аналог на телевизионното риалити-шоу. Жанр, който по българските телевизии измести филмите от най-гледаното време.

С риск да вбеся сърдитите литератори и особено онези, които пишат учебници, българската публика е възпитавана да харесва писане а ла Калин Терзийски от десетилетия. Това става в училище: чрез насаждания култ към изповедната поезия, големите страсти, силното любене и мразене. Много български читатели смятат, че ако поетът – или белетристът – не си „излее душата“, то няма въобще какво да се чете в писанията му. Е, Терзийски си излива душата и още как… Трябва обаче да се отчете, че го прави с умение: неговите книги стават за четене, което не може да се каже за всеки бестселър. Това все пак е нещо.

http://www. kultura. bg/bg/article/view/18969

Рунд втори: Калин Терзийски и фенове, „Фейсбук“, 11 ноември 2011:

Kalin Terziyski

във вестник култура ангел Игов обвинява българското образование, че е възпитало българския читател с годините да харесва повърхностна литература, като тая която пише калин терзийски; то е объркало българския читател, като го е научило да чете с удоволствие само: изповедната поезия, за силните страсти и силното любене и мразене. най-вероятно ангел Игов съжалява, че образованието не е създало вкус у българския читател (за да вземе да престане да харесва глупости като терзийски) към: лицемерната проза, слабото безстрастие и безсилното безразличие. а всъщност, странното е, че професионалните литературни онанисти в българия имат вкус именно към това

Vania Hinkova, Zornitsa Sophia Popgantcheva, Zlatna Kostova и 63 другихаресват това.

* * *

Миглена Герчева А какво трябват да четат, слагаческа поезия и проза в ретро стил?

Миглена Герчева Уважавам Калин Терзийски заради неговата позиция и поведение на един много достоен човек!

Stanislava Georgieva ахахаха ангел Игов да ходи да се гръмне и/или да продължава да си чете румен леонидов

Gergana May Това е силното творчество – то не оставя никого безпристрастен – или се влюбваш в него, или много те дразни!:)) Глътка чист и свеж въздух са за мен творбите на Калин Терзийски.

Maria Filipova Творбите на Калин Терзийски са страхотни!

Krasi Kolev Калине, не се коси, ти нали си знаеш, че можеш, какво ти пука от тоя и оня…ти си пиши „повърхностната“ си литература, пък те кучетата нека си лаят.

Емилия Истаткова Под Игото на Ангела ще трябва да сложим етикети на книгите, които той харсва и който не ги чете … в затвора, моля!! Не го знам аз тоз человечец, ама бих му казала

Dragomira Ivanova „Способният войн не се гневи“…

Емилия Истаткова по-точно бих цитирала Чичовото. А КАЙО Е ЕДИН ОТ НАЙ-ЧОВЕЧНИТЕ, НАЙ-ЧИСТИТЕ И ТАЛАНТЛИВИ СЪВРЕМЕННИ ТВОРЦИ

Ivaila Tzankova не е трябвало да се ядосва – всъщност българското образование от години се сили да вменява точно скованото импотентно мислене, така любимо на г-н Игов. слава богу, понякога не успява. а понеже скоро преживях приключението да прочета цяла статия на Игов (борбата беше бясна, но аз съм упорита девойка), мисля, че да си недолюбван от него автор е гигантски комплимент:)

Ioanna Ivanova-Vasileva Кайо, факт е, че господинът Игов много от нас сега за първи път го чуват … а завистниците в този свят са най-разпространения тип …

Manol Glishev А има писатели, които са по-интересни на живо, отколкото на четено. Хвала на такъви! Това наричам аз професионализъм – шалче, отнесен поглед, мълчалива мъдрост…

Vanko Filibeto Калине.. кучетата си лаят а кервана си върви.. Ти си един керван който показа накъде да тръгнат много хора не само в тази страна…Ти си жив BLUES братко и твойте душевни дълбини не са за хора, които се возят на надуваеми лодки.. техния мозък е една акустика.. толкова празни, и именно те направиха Чалга културата в БГ.. а не ти…Когато прочетох малко от теб…ти направо ме разкърти душевно като Би Би Кинг с китарата си…а това досега са го правили много малко хора…Респект към теб и твоята душа Огромна и измъчена..

Angel Igov Не е точно така, ама айде. Който се интересува от рецензията – да я прочете. А на Калин предлагам да се научи да приема критика. Не всеки е длъжен да припада от възторг пред книгите му.

Vanko Filibeto Е не всеки е длъжен да слуша Би Би кинг, Арета Франклин, Дженис Джоплин, Тина Търнър и т. н…Но Калин е в тази дъга.. а не всеки я достига.. иначе пиано баровете, чалга клубовете като и киоските където се продава жълти книги са пълни..

Dara Nelkova 6to se nervi6…nedej

Elisaveta Blagoeva Ne se gnevi Kalinche – i hvalebstviata i ohulvaneto sa ednakvo bezpolezni – nali ne ochakvash da si vseharesvan

Mariana Alexieva Ха, та нима направи някому впечатление как един пожарникар щеше да стане член на съюза на художниците, а футболист (добър, но…) вече стана доктор хонорис кауза???? Това не е ли чалга?

Donka Doneva Много ми допада стилът на К. Терзийски. Изящен, спокоен изказ.

Нели Захариева Вестник „Култура“ няма допирни точки с българското образование! Къде ти култура, къде ти образование! Толкова са високо и далеко…

Nataliya Radeva Ако г-н Игов беше прав и нашето образование наистина беше възпитало вкус към книги като тези на Калин Терзийски, то щеше да бъде голям плюс за него (за нашето образование)! Бих се радвала, ако е така!

Neli Ruseva Калине, продължавай да пишеш! Нали не пишеш за онези, които не разбират какво пишеш, а за онези които очакват следващите ти книги?! Моля те, продължавай да пишеш за повърхностни хора като мен!

Pétja Heinrich Калин, подминавай, подминавай!!! Намирам, че горното е малко преднамерено грубичко.

Стефка Милева Кой е този Ангел Игов?

Ваня Ангелова Е, като си излязъл на мегдана и си се хванал на хорото, може и да те поощипят…

Иван Златилов Съмнявам се, че съвременното българско образование „СЪЗДАВА“ читатели!..

Стефка Милева Терзийски, нали знаеш, че ние те четем, обичаме и успешно продаваме в най-голямата книжарница в Бургас? Това е по-важно… А за Ангел Игов чувам за първи път…Нищо, че е племенник на Светлозар Игов…Макар че преди време май продавахме неговия сборник с разкази „К“…

Nina Georgieva Dimitrova Аз харесвам и чета книгите на Калин Терзийски

Tatiana Parzulova Не си ли надживял т. нар. литературна критика, Калин?

Stanimira Jneva Харесвам и чета книгите на Калин Терзийски!

Стефка Милева Ами нали знаете, че критиците се надигат тогава, когато един автор спечели обичта на читателите…И книгите му започнат да се продават…А пък ако спечели и някоя награда…

Kalin Terziyski аз наистина мразя гнева; най-вече собствения гняв. така че не искам да си позволявам да се разгневя. но мисля, че писателят трябва да пише така, както смята, че е честно и истински. аз съм професионален писател от много години и мога да пиша и изключително заплетена и витиевата философска проза, както и причудлив и неразгадаем сюрреализъм. но не го правя. пиша както изискват от мене съвестта ми и разума ми. тоест – както човека, който може и да пълзи, може и да ходи по най-изкълчен и странен начин – но предпочита – ако е смел и разумен човек – да ходи по обичайния за него, смислен и естествен начин. така аз правя с моето писане. и наистина -не се гневя. но казаното: че пиша комерсиално и така, че да се харесвам на второкурсничките – ме натъжава. пиша естествено. както дишам. и това е зрелия подход към словото – другият е инфантилен. поне според мен. благодаря от все сърце, на всички, които ме подкрепят!

Стефка Милева Продължавай да пишеш както досега, Кайо…Ние ще те четем напук на новоизлюпените критици…Успех! И спри да четеш вестници. За твое добро е…

Стефка Милева И знаеш ли колко добре се почувствах като второкурсничка!

марияна какватосиискам Да припомня:

марияна какватосиискам Хората са неразумни, нелогични и егоистични,

въпреки това, обичай ги.

Когато вършиш добро, ще ти припишат егоистични мотиви и задни мисли,

въпреки това, прави добро.

Когато имаш успехи, печелиш фалшиви приятели и истински врагове,

въпреки това, имай успехи.

Доброто, което правиш, утре ще бъде забравено,

въпреки това прави добро.

Честността и откритостта те правят уязвим,

въпреки това, бъди честен и открит.

Това, което си построил с дългогодишна работа, може да бъде разрушено за една нощ,

въпреки това продължавай.

Твоята помощ наистина е нужна, но хората може би те нападат, защото им помагаш,

помогни им въпреки това.

Дай на света най-доброто от себе си, и те ще извадят зъбите ти,

въпреки това, дай на света най-доброто от себе си.

Manol Glishev Калине, ако второкурсничките случайно харесват един честно и естествено пишещ автор, това говори добре за тях, а не зле за автора. Пък и не познавам човек с всичкия си, който не би искал да го харесват второкурснички.

Dragomira Ivanova всичко, което пише Калин Терзийски, сякаш извира от душата ми. аз те подкрепям.

Georgi Angeloff В много неща може да бъде обвинено българското образование. Например за невероятната здравна култура на подрастващите. За това, дето го говори (кой е този Ангел Игов изобщо?) обаче не може да бъде обвинена. За огромно мое съжаление, Калин Терзийски не се преподава в училище. Не се преподаваше и аз като бях ученик.

Manol Glishev Чакайте бе, не бива така – живи автори в училище, това е забранено у нас:) Още десетилетия да не го преподават! Пък и вижте, другари, гражданинът Терзийски е още млад, неукрепнал талант, у него има благородство, полет, но още го няма размахът, дълбочината… Друго си е да върнем в читанките, например, заслужилия наш автор Георги Караславов. А?

магдалена николова Аз винаги съм мразила да ми казват какъв „стил“ е тази проза или поезия, тази картина, тази музика! В изкуството нещата или те „трогват“, „пробождат отляво“, „карат да настръхнеш“… или не са за теб и точка! Не харесвам Хемингуей, но обожавам Фицджералд, не понасям Пикасо, но настръхвам от Ван Гог и изобщо не се притеснявам от мнението на критици, изкуствоведи и др. подобни, които ще ме заклеймят като невежа! Терзийски, твоята поезия ме просълзява! Благодаря!

петър михайлов Калине, простете, че така фамилиарно… Ангел Игов е племенника на стария ветропоказател проф. Светлозар Игов, който е обсебил темата за История на родната литература през последните 3 десетилетия… Слаб литературовед, неспособен да направи професионален анализ. Неспособен е и за исторически дълбок поглед върху литературата и събитията в нея… Изобщо родната литература е под игото на фамилия Игов. Вие сте сред най-силните автори в момента. Създавате четивни книги, в които водещото е историята, случката. Продаван автор сте. И Ви завижда литературоведското недоносче, понеже никой не би дал 40 кинта за няква кратка гадка квази история, която твърди, че последният голям писател е Ивайло Петров… Дръжте се, пишете!!! Навремето знаете, не са приемали и Синият залез на Павел Вежинов, а се оказва шедьовър… А какво да кажа за Вутимски, Емили Дикинсън… Пишете! Бъдете Калин Терзийски Лекарят и Писателят. Навремето такъв беше авторът на Порутчик Бенц, Осъдени души и Тютюн, нали;)

Manol Glishev Как хубаво са го казали народните критици: Докторът да си гледа докторлъка.

петър михайлов А вестник „Култура“ доста западна и неотговаря отдавна на шапката, която носи. Именно заради присъствието на Иговци, Бодаковци и прочее. Мемоар Ликов, Пръдлин Лигаков и Посран Ефтинов – това е съвременната литературоведска конюнктурна сила.

Georgi Angeloff Абе това литературоведът не е ли като евнуха… знае как, ама не може?

Прочее, толкова по-лошо, че не се преподават живи автори. Като че ли от тях младите имаме какво да научим… осемдесет хиляди левги под женския пазар.

Manol Glishev Аз понякога се кефя на „Култура“. Често са скучни и мудни, но понякога там излиза и по нещо читаво. Да не ги съдим строго – все пак старият Копринариум не може да одобри другиго освен Юлия Кръстева… колкото по-нечетивно, толкова по-елитарно.

петър михайлов Георги, литературоведът не е евнух. Просто има истински – като Никола Георгиев, Симеон Янев, Мая Горчева. И мними – като Игов. Литературоведите все пак 5-6 години сме учили в академични заведения именно как се ч е т е и п р е п о д а в а литературата. Просто не всеки се е учил от Майстор и не всеки е попил…

Angel Igov Обещавам при следващата отрицателна критика срещу мен и аз да се оплача публично във фейсбук:)

петър михайлов Г-н Глишев, Юлия Кръстева е доста стара и като стил и като годинки. в момента има много смели и способни литературни специалисти. Които умеят да говорят и човешки. Абе вземете старият мъдрец Петър Увалиев – ясно, елитарно и съвършено… Така хортува все още белокосият Никола Георгиев, обиколил катедрите из Немско, Руско, Чешко и отвъд Атлантика…

Dragomira Ivanova засрамете се и се преборете със завистта!

петър михайлов Ти, Ангеле небесни, си имаш Културката – плачи, стени, каквото си искаш прави в оная литературна газетарийка.

Georgi Angeloff Петър, не исках да прозвучи обидно. Всяко занимание си има място под слънцето. Шегувам се на гърба на неизвестния ми г-н Игов. Извинявам се, ако съм накърнил нечия професионална чест. Аз, като прост консуматор, не съм (а и не желая да бъда, честно казано) учен как се чете литература. Не вярвам д-р Терзийски да пише литературата си за литературоведи така или иначе.

Angel Igov Това със завистта е интересно. Ако човек не харесва писането на Терзийски – значи завижда. Така навремето разни хора се опитваха да ме убедят, че ако не харесвам чалга – значи съм сноб: „Ама не може да не ти харесва“. Това не е най-добрата аргументация от страна на феновете. Но така или иначе с фенове не се спори, по принцип: няма смисъл.

петър михайлов Георги, Калин я пише, щото е целунат от Бога и може. Пише добре и е четен. Просто литературоведът може да изследва професионално неговия текст и да покаже, че това е едно значимо произведение. Лека от мене засега.

петър михайлов Да бе, на фамилия Игови все некой завижда и все некой им пречи…диситенти… но колко са книгите на другаря Игов, издадени преди 1989????

Manol Glishev Прекрасно: Фейсбук е родината на българския скандал „Ернани“. Г-н Игов, ако не друго, то поне заради Вас дивите зайци сами се преброяват. Имам предвид феновете на г-н Терзийски.

Georgi Angeloff Не оспорвам. Аз не мога да го направя професионално, но не ми пречи. Лека и успехи.

Г-н Игов, фенщината е друго нещо. Именно Вашата квалификация би трябвало да Ви даде възможност да отговорите на въпроса „Защо?“. „Повърхностна“ е донякъде силна дума…

Angel Igov Г-н Ангелов, тъкмо това съм се постарал да направя: да отговоря защо. Тъй като въпросът определено е интересен. Апропо, не съм употребявал думата „повърхностна“; и изобщо г-н Терзийски в своя публичен поплак избра да се съсредоточи върху една малка част от моята рецензия. Но не му се сърдя, даже е симпатично по някакъв начин. Аз по принцип не се занимавам с войни и охулвания. Казвам си мнението ясно и без да увъртам. Ако някой не може да го приеме, това не е мой проблем.

магдалена николова Аууу, колко гнусни и необразовани сме това феновете – така ли?! Ами за кого, питам тогава, изобщо се създава някакво изкуство!? Само и единствено „консуматорите“ на изкуството са истинския критерий за стойностност!

Angel Igov Аз лично не съм ФЕН на никого… Дори на Достоевски, ако щете. Да си фен означава сам да поставяш юзди на вкуса си. Не смятам, че е гнусно и съвсем не твърдя, че сте гнусни и необразовани, просто е ограничаващо. Разграничението между фенство и консуматорство не ми стана ясно: според мен по-скоро са едно и също. Виж, да си читател е нещо по-различно.

магдалена николова Аз съм математик и икономист, по две университетски образования, и както се досещате не си играя на словесни „еквилибристики“ и не вкарвам толкова „фини“ нюанси в речника си. Но все пак смятам, че нещата стоят много по-простичко и тогава са по- силни!

петър михайлов това е въпросната статия на А. И., публикувамо в литературнат агазета Култура.

Georgi Angeloff Г-н Игов, аз (а вероятно и много други) не чета Хемингуей, Достоевски, Терзийски или когото и да било, за да го анализирам. Чета го, за да си доставя удоволствие. Това консуматорство ли е или читателство? Вие не бихте могъл да си позволите да не четете неща, които не харесвате, предполагам. Аз мога. Там ли минава границата?

петър михайлов сарказъм, някога второкурснички лудееха и по жоро господинов…хахахахах, и той ли не удовлетворява господина игова????? всъщност какво стана с вторият роман на чичо Жоро? нещо май не се издаде? а?

Angel Igov Първо, анализирането и удоволствието не са взаимно изключващи се неща. Второ, в някои книги има повече за анализ, а в други – по-малко. Трето, и на мен много книги ми доставят удоволствие, за съжаление „Лудост“ не е между тях и не разбирам защо това докарва някакви хора тук до истерия. Четвърто, част от работата ми е и да чета неща, които не харесвам, защото един критик не може да си позволи да рецензира само онова, което харесва. Въпрос на професионализъм. Аз никого не убеждавам да не харесва Терзийски. Просто споделям своите причини да не го харесвам. А вие се опитвате да ме убедите, че ТРЯБВА да го харесвам; че ако не го харесвам – значи завиждам, заяждам се, снобея, онанирам и пр. и пр. Какво повече да коментирам…

петър михайлов да, наистина, какво търсиш тук? нежелан си… оплачи се в газетата си, ще прочетем тирадата ти – как не ме разбраха у фесабука, како.

петър михайлов апропо, научил си се да анализарш точно колкото и старият Игов…

Georgi Angeloff Категорично не карам никого да харесва каквото и да било. Не одобрявам обвиняването на образованието в проповядване на четене на Терзийски. Достатъчно ни е скапано образованието, за да му придаваме и други абсурдни „заслуги“. Не знам кога сте преминал през системата на средното образование, но моето преминаване беше достатъчно скоро, за да е относително актуално и да си го спомням.

Georgi Angeloff По точки: първо, анализирането вероятно Ви носи удоволствие, след като го работите. Второ – вероятно, не смея да се нагърбвам с мнение. А и не искам, да си кажа честно. Трето, не се съмнявам, това не ми влиза в работата. Четвърто, това се опитах да кажа – професионализмът си е професионализъм.

Не ми отговорихте на въпроса.

петър михайлов в 12 клас последният класик е Далчев и сетне следва Багряна. Има някакви поменавания на Блага Димитрова, Христо Фотев, Константин Павлов и Радичков… и дотук… Изобщо автори като: Владимир Зарев, Христо Калчев, Георги Господинов, Калин Терзийски, Захари Карабашлиев – не са споменавани. Може Учителят по литература да поговори за тях, ако има ученици в клас, все пак 12 клас е това…

Tsvetelina-tsvu Stoyanova ОБИЧАМ ТВОРЧЕСТВОТО НА КАЛИН ТЕРЗИЙСКИ!!! И ми е някак нелепо да се критикува така, но в България /за жалост/ това е нормално… Днес ми беше много депресивно, излязох и намерих с много търсене „Нови стихове съвсем в началото“ /книгата е изчерпана/, зачетох я и се зарадвах!!! Поздравления сърдечни, Калине!!!

петър михайлов понеже постоянно изтрива – предлагам статията на д-р А. Игов, свързана с романа „Лудост“ на Калин Терзийски.

Десислава Недялкова Паднал Ангел … много лошо паднал!!! Едва ли ще полети …

магдалена николова Не знам защо, се сетих за брутално смачканата, чувствителна и поетично- ранима Петя Дубарова… Защо си го позволяваме? Толкова ли много таланти ли ни се раждат… Аз изпитвам респект към дарбата свише!

Ina Taneva На всичко това ще отговоря с цитат от едно много любимо мое стихотворение на Кайо-“Големите майстори“, „…Останаха последни Големите майстори

Недоспали заради напрегнатото наблюдение

Все още способни да страдат и плачат умно

За да расте напоено от сълзите

Огромното им скромно вълнение

Загледани седят Големите майстори

Останали последни живи и треперещи

Сравнително чисти, почти неизцапани

От сивата тиня, от мръсната пяна на дните

И не се интересуват от всичките Други

Големите майстори

От всичките Други

Които злобно говорят и мислят за тях само най-Лошото

Без дори да имат представа какво е Добро.

Примижават от мъдрост

И се усмихват учудено Големите майстори…

Само те останали – птици кацнали на самотно дърво.“

Nevena Mitropolitska Чела съм романа „Алкохол“ на Калин Терзийски и до голяма степен ми хареса. Обаче с тази негова агресивна реакция на критика абсолютно ми падна в очите (като човек, не като писател). Всеки има право да не ти харесва творбите и да те критикува, но да го наричаш „онанист“ заради това… е абсолютно принизяване.

петър михайлов Невенке, Невенкеееееееееееее! Оди пишкай с великият критик, под чието иго страдаме…

Ina Taneva Angel Igov, не знам кой те е нарекъл литературен критик, може би ти самият, но всъщност наистина си просто един онанист. Невена, калта в България е като хляба-необходимост и традиция. Едно е да не харесваш някого, а съвсем друго да го обиждаш с подобни изказвания. Заради калта, в която сме, малко трудно бихме достигнали нивото на критиката, такава каквато би трябвало да бъде, така че е хубаво понякога и да мълчим-просто за да не се излагаме!

Ivaila Tzankova „Падането“ по Невена Митрополистка – обективен не-фен на писателя Терцийски (който и да е той). аз иначе мислех да си трая, ама на, трогнах се. понеже съм от наивните фенове, предполагам не е проблем да си кажа, че ми е през онази работа какво харесва и какво не харесва Игов, далеч по-силно ме впечатлява нелепата претенциозност, с която пише за книгите, които аз харесвам. тъжно е, когато хубави книги се обсъждат по такъв недодялан начин.

Mimi Georgieva Пфу, днешните второкурсници (повечето) не умеят да пишат и четат, пък вие, Игов, им приписвате и литературен вкус, някакъв!!! Наистина ли мислите, че образователната ни система, която се мени като мартенско слънце и от години се лута като раздърпана клошарка привечер, е способна да възпита вкус и усет към доброто четиво? Или да насади култ към нещо?

петър михайлов Инче, за жалост А. И. преподава в Софийския университет… доктор на филологическите науки е, за огромно съжаление. понеже сещаш се с какво пълни главиците на бедните бъдещи филолози…

магдалена николова Ха ха ха, добре, че съм учила само точни науки!

петър михайлов Поздравления! Опитах се да кача въпросния пасквил на А. И., ное неуспях… вижте, чичо Игов е професор в Пловдивския и БАН, заяви преди 7 години, че нямало българска литература, а е написал обемиста и скучновата История на българската литература. Този светъл пример следва и малкото Иговче – кръвта вода не става… убедете се, че литературата ни е под игото на фамилия Игови…

Dilqna Kaloqnova Mnogo se radvam, 4e se spori kakvi knigi 4etat horata i za6to, 6tot dosta vreme ni6to ne 4etqha i sporove nqma6e:)

Manol Glishev И аз се кефя на Калин, но завалията Игов го направихте на трътка. Ей, това бригадният инстинкт е кофти нещо.

Stella Ivanova Много обичам „възвишените“ забележки върху чуждото творчество. Благодаря Ви, Калин, че пишет толкова искрено, силно и докосващо. И вярвам, че като истински творец нямате време и желание нито да анализирате и хулите чуждото творчество, нито да обръщате внимание на завистта.

Gergana May Сега най-накрая успях да прочета статията на г-н Игов, така както той искаше, и виждам в нея много дълбоки проблеми (Терзийски настрана). Най-големият всъщност е, че е публикувана във в-к Култура. Наистина ли вестникът застава зад това мнение? 1. Пренебрежително отношение към „българския читател“, „българските писатели“, „българската публика“ – не трябва ли да бъдем наречени поне „част от българската публика“ и т. н.? Г-н Игов не е ли българин? 2. Изповедалната литература, според автора, няма стойност. А каква да е тя? Какво да е изкуството? Един литературен критик би трябвало да е прочел и разбрал нещо от Поетиката на Аристотел (например)… Трябва да му е ясно защо и как се прави ИЗКУСТВО, нали? Мимезис и катарзис. 3. И трябва да му е ясно защо и как се консумира то, нали? Какво означава „разтърсващо“ и „без натоварване“?? Кога последно ни разтърси книга? Защо това да е признак на лош вкус? И в какъв смисъл натоварващо? Ще вземе ли някой да чете нещо, което го натоварва? Да, разтоварвам с книгите на К. Терзийски. Свалят товар от гърба ми. Карат ме да мисля и чувствам. Променят ме. Това една „анти-литература“ не може да го постигне. Тя не ПРАВИ това. КАК И ЗАЩО ГО ПРАВИ ЛИТЕРАТУРАТА НА ТЕРЗИЙСКИ – ето на този въпрос трябва да даде отговор един критик. А не да ни обясни, че всички сме лошо образовани и не разбираме, че всъщност това изобщо не е литература. Много елитарно и обиждащо. 4. Твърдението, че Терзийски цели международен комерсиален успех ми се струва шокиращо! Творбите на Терзийски са толкова конкретни, толкова свързани с конкретната българска действителност – и преди, и сега, с имена на конкретни автори, на конкретни политици и т. н., че аз по-скоро бих го упрекнала, че ги прави непродаваеми на чужд пазар!

http://www. facebook. com/profile. php? id=100000358295959

Ангел Игов е роден на 3 юли 1981 г. в София. Завършва І АЕГ в София. Бакалавър по Английска филология и магистър по Литературознание от СУ „Св. Кл. Охридски“. През 2003 специализира в Университета на Роухемптън, Лондон. Автор е на два сборника с разкази: „Срещи на пътя“ (2002, изд. „Лодос“) и „К.“ (2006, изд. „Адрона“); с първия печели голямата награда за дебютна книга в категория „Проза“ от националния преглед-конкурс „Южна пролет“ (2003), а вторият е номиниран за наградата „Елиас Канети“ (2007). Носител и на награди за проза от конкурса „Рашко Сугарев“ и за критика от конкурса „Боян Пенев“. Публикува свои разкази, статии и рецензии в „Култура“ (където е постоянен наблюдател за книги от началото на 2006 г.), „Литературен вестник“, „Капитал Light“, „Алтера“, „Сега“ и др. Води културното предаване „Всяка събота“ по радио „Нет“ от април 2004 до закриването на радиото през октомври 2005. От ноември 2005 представя нови книги в предаването „5 по Рихтер“ по TV 7. Член на журито на конкурса за роман на годината „Вик“ за 2007. Превел е на български по един роман от Пол Остър, Мартин Еймис и Дъглас Кенеди.

Коментари (46)

- 12-11-2011|Златко

За да избегнем възможните недоразумения: текстът се публикува с ИЗРИЧНОТО съгласие както на Калин Терзийски, така и на Ангел Игов.

- 13-11-2011|Неда Антонова

Толкова много думи – искрени! – за български писател и книгата му! Толкова болеещи за литературата ни млади хора!

Озониращо!

Дано дискусията се превърне в традиция, Златко!

- 13-11-2011|Металик

Кайо Терзийски е по всички медии, защото интересните хора са малко и не достигат спрямо броя на изданийцата

- 13-11-2011|Златко

Може би все пак няколко думи, за да представя собствената си позиция. За мен най-важното в случая е прецедентът. Не са ми известни други случаи, в които някаква фенова база да се надига срещу мнението на критиката, за да защити любимеца си. Забележете, че тук говорим не за Азис или Преслава. Това според мен е най-важното. Неприятно е, разбира се, че нещата придобиват начаса разни грозни форми (кой има интерес от това да маца с кал Ангел Игов? – аз не мисля, че от това позицията на защитниците на Теризйски става по-силна, нито тази на Игов – по-слаба). За мен става дума за най-нормално различие в мненията и – което е най-важно – може би някакъв процес на учене, научаване на нови неща, нови видове поведение. Сам по себе си фактът, че се надига шум около някаква литературна дискусия, колкото и безреден да е, вече е нещо значително. В сравнение с мъртвото мълчание, което цари около почти всичко българско, което се издава и чете, това тук е доста свеж полъх, надявам се да се съгласите с мен. А инак двамата участници, според мен, трябва просто да поговорят един с друг, да се срещнат лично, за да видят, че и двамата са готини млади хора, и че заради някакво си различие в оценката на книгата няма защо сега да си създават някоя от типичните български доживотни вражди, дето ядат цялата ни страна отвътре като милиони малки тумори.

Всичко е хубаво, всичко е прекрасно. Хората обичат Калин, което е изключително важно, защото става дума за писател, а не за някаква фигура от развлекателната индустрия. Това, разбира се, не означава, че сега всички трябва да започваме да му веем със щраусови пера. Най-трудното нещо за него в момента е да не изгуби ума и себеконтрола си от толкова много внимание. Ако бих бил на негово място, аз сериозно бих се замислил дали Ангел Игов не е всъщност най-добрият ми приятел, просто защото той не ме приспива с разни слaдки песнички, както изглежда го правят всички останали.

А инак – само така, Калине! Дерзай, действай! И умната, защото не си нито първият, нито последният, който има да издържа на огромното изпитание на публичното внимание. От това по-трудно – Еверест! И ако имаш за пет пари ум в главата си, няма да се караш с Ангел, ами ще му позвъниш и благодариш за откровеното мнение. Няма по-голям приятел за пишещия човек от онзи, който му казва искрено какво мисли.

- 13-11-2011|Иван – Рунд Трети

Не знам защо пропускате извадка от фейсбука на Ангел Игов. Затова ще допълня.

Angel Igov Опа, разлаях феновете на Калин Терзийски (не без негова помощ). Обещавам при първата отрицателна рецензия срещу мен и аз да се оплача публично във фейсбук. Да сте на линия! Ще трябва да ми съчувствате и да ме уверявате в несъмненото ми величие, което не може да бъде накърнено от някакви си никому неизвестни и дребнаво заядливи критици.

Yanitsa Radeva Къде е рецензията? Дай да я видя, че ми стана интерсно – в „Култура“ ли е? Тези фенове не знаят ли, че отрицателните рецензии се пишат по-трудно и по-внимателно и с повече прецизност?

Friday at 8:46pm · Like

Angel Igov Феновете по принцип не знаят нищо, освен онова, на което са фенове:) Рецензията е в Култура, да.

Friday at 8:49pm · Like · 1

Yanitsa Radeva Ще я видя задължително!

Friday at 8:51pm · Like

Martin Hristov Не съм чел нищо от Калинката, но интервюто му в „Програмата“ от миналата седмица е добро и звучи разумно…

Friday at 8:56pm · Like

Angel Igov Че и аз съм чел смислени неща от Терзийски. Но не изпадам във възторг от тях (пък още по-малко от не толкова смислените му). А, както се вижда, неизпадането във възторг вкарва известен брой хора в някакъв пароксизъм. Кой е тоя Ангел Игов, та си позволява да не харесва нашия кумир!

Friday at 9:00pm · Like · 2

Martin Hristov Най ме боли, че на него дадоха Наградата за литература на Европейския съюз! Че толкова ли нямаше по-добри млади (!?) писатели!?

Friday at 9:02pm · Like

Angel Igov Както съм опитал да обясня в рецензията, няма нищо учудващо, че му дадоха наградата: той отговаря на онова, което се очаква от източноевропейски писател. Впрочем, нищо лошо, освен че явно още повече си е повЕрвал. Ама това не е мой проблем.

Friday at 9:06pm · Like

Palmi Stoianov Ranchev Ангеле, трябва да се определиш – критик ли си или създател на художествени текстове. Написаното за К. Т. е доста повърхностно, както впрочем и повечето текстове за други книги, след четене по диагонал. К. Т. има слаби неща, прекалено приказливи, но ако си чел разказите му в послединя Съвременник трябва съвсем да ти липсва усет и вкус, за да не ги харесаш. предложи НА К. Т. да напише рецензия за твоя роман и за разказите ти.

Friday at 9:07pm · Like

Angel Igov Палми, едното не изключва другото, примери от цял свят предостатъчно. Рецензията е за „Лудост“, не за разказите му в последния „Съвременник“. Не смятам, че е повърхностна, но няма да ти се нахвърля за това определение така, както би сторил един истински фен на Терзийски:)

Friday at 9:10pm · Like

Angel Igov А пък виж, за „четенето по диагонал“ в „повечето текстове за други книги“ – ще ми е любопитно да ми го докажеш, за кои книги става въпрос, къде точно личи и т. н.

Friday at 9:11pm · Like

Palmi Stoianov Ranchev Не става дума за фенове, а за правото да съдиш – добро, средно или лошо. Или каквото и да бил

Friday at 9:12pm · Like

Angel Igov Напротив, прочети стената на Терзийски и ще видиш, че става дума тъкмо за фенове.

Friday at 9:12pm · Like

Palmi Stoianov Ranchev Мисля, че Терзийски и доста по-сложно явление отколкото го представяш. Сказовото му писане има общо с Янко Станоев, но и напомня Сароян. Но да не задълбаваме на това място. Още не съм чел какво пишат феновете

Friday at 9:14pm · Like

Yanitsa Radeva От Калин Терзийски съм чела само „Любовта на 35 годишната жена“, разказите са четивни, но като наистина добър смятам, че този, който открива сборника и този, който е дал наименованието на книгата. Иначе да напишеш добър разказ и добър друг разказ, и добър роман – все пак има разлика. Реценцията на Антел е мнение на човек, който си е свършил работата. Ако някой не му харесва написаното има пълното право да напише друга рецензия. Нали това е литературата – един безкраен диалог на текстове, а не химнопения.

Friday at 9:15pm · Like · 1

Palmi Stoianov Ranchev Съгласен съм. Но мисля, че винаги е доста смущаващо когато оценяваш чужди книги, а и ти самия пишеш нещо подобно. Изключвам случаите, когато хвалиш. Но с Ангел не е така.

Friday at 9:18pm · Like · 1

Yanitsa Radeva Дори отрицателната рецензия е рецензия. Колко книги не получават дори и такава и потъват… Важен е разговорът за (около) книгата. Наистина това е най-най-важното. Дай Боже всекиму разговори около книгите му.

Friday at 9:23pm · Like · 1

Smilen Markov Рецензии за романи не се пишат, за да бъдат четени от „фенове“. Литературата не е спорт.

Friday at 9:24pm · Like · 1

Йорданка Колева @ Ангел –:) не се опитвай да водиш диалог с емоционални същества, наричащи себе си разумни хора… дали под форма на критика или нещо друго, ВИНАГИ ще бъдеш разпознат като „враг“ и ще започнат да се защитаваш… такива са им параметрите на възприятие на реалността …… по добре ни пусни някой готин материал;:)))))

Friday at 9:32pm · Like · 1

Martin Hristov И аз съзирам проблясъци в творчеството на Терзийски, и все пак мисля, че можеше по-добър да е подборът за наградата. Ще прочета критиката на Ангел утре, на свежа глава. А Палми е прав за това, че творчеството не бива да се смесва с критическата дейност, но тук нещата така са се омешали… Пък и страничните доходи, пък и наистина е по-добре да се говори повече и по-критчино именно за литературата ни, отколкото да не се говори или само да се тупаме в гърдите…

Friday at 9:40pm · Like

Йорданка Колева това е абсурдно, защо да не смесваме творчество с критика, дори при нас – архитектите и урбанистите всеки архитект като поостарее почва да си издава мислите и мемоарите, в които винаги има критика… а по света много повече, защото там има гражданско демократично общество… аз драги Игов Ви подкрепям безрезервно да критикувате, тоталитаризмът и централизацията доказаха, че не са успешни социални парадигми.

Friday at 9:44pm · Like · 2

Martin Hristov Йорданке, аз не познавам литературен класик или лауреат на Нобелова награда за литература, който да е писал и литературна критика, но може би вие ще ме осветлите по въпроса.

Friday at 9:46pm · Like · 1

Angel Igov Понеже не съм нобелов лауреат или класик, възнамерявам да пиша както литература, така и критика. Като Дейвид Лодж, например. Или Малкълм Брадбъри. Или Мартин Еймис. Или Салман Рушди. Палми се опитва да каже, че никого не съм хвалил, което, разбира се не е вярно и един от примерите за обратното е неговата книга „Анонимни снайперисти“, но хайде да не изпадаме в дребнавости:)

Friday at 9:50pm · Like · 2

Angel Igov Така или иначе, аргументът отново се измъква от темата и отива ad hominem. Вие не оспорвате по същество какво съм написал за Терзийски, а вместо това хъмкате и мънкате, че нямам право да го напиша, защото пиша и художествена литература. Хайде да си имаме уважението.

Friday at 9:51pm · Like · 1

Yanitsa Radeva Това е защото все още няма българин Нобелов лауреат. А в България всеки трябва да може всичко, дори ще е добре писателите (та дори и писателките) да умеят да си сменят плочките в банята и да си препобядисват стените на къщата, да разместват зимет, вар и пясък, за да е хомогенен личния им живот. Казвам ви от собствен опит.:)

Friday at 9:52pm · Like

Yanitsa Radeva *зимет – цимент

Friday at 9:53pm · Like

Martin Hristov Е, Янице, да знаеш, че и преводачите и издателите са били бетон, то пък не може само писателките…;)))

Friday at 10:01pm · Like · 1

Yanitsa Radeva Но на писателките това не им се нрави.:)

Friday at 10:02pm · Like

Martin Hristov Но така ще пишат по-близко до действителността!;)))

Friday at 10:03pm · Like · 1

Zaroni Bonboni “Професионалният писател от много години“ има проблеми с пълния член, а аз като жена-читател веднага забелязвам тези неща. Ок, ако не дава да го анализират, дава ли поне да го редактират?

Friday at 10:11pm · Like · 2

Martin Hristov Бонбони, той и да дава, пак няма кой, щото трудно и скъпоструващо е издателското битие! Тъй че не разчитай много на пълен член в книгите на богоизбраните:)))

Friday at 10:16pm · Like

Йорданка Колева Аз не съм част от литературните среди в БГ (затова съм абсолютно безпристрастна – НЯМАМ интереси), но ако не делите „бизнес“ територия защо някой който има мнение да не го изкаже (изобщо не ме касае някаква измислена „писателска етика“). Още повече има огромна разлика някой да пише критика и да е „творил“ преосмислянето е на друго ниво. Архитектите се критикуват един друг постоянно и със статии в професионалната медия и без статии. Дори е абсурдно да има критици непрофесионалисти (не „строили“). Вие как го правите това критик СРЕЩУ творец не знам…странности на гилдията. Обаче е изключително важно да има какъвто и да е КОРЕКТИВ. Така, че аз подкрепям критиката.

Friday at 10:18pm · Like

Martin Hristov И аз, и аз! С двете ръце!!! Затова, който има против Ангеловата критика, да напише контракритика и да я пусне в „Култура“, мисля, че няма да откажат. Аз обаче чак утре ще чета неговото, че съвсем ми изтекоха очите…

Friday at 10:21pm · Like · 1

Йорданка Колева Точно така:) и Ангел съм сигурна, че първо няма да мрънка, и да търси утешение при феновете си и второ няма да откаже интелектуално предизвикателство.:)))))

Friday at 10:23pm · Like · 1

Майя Динева Чела съм някои разкази на Калин Терзийски, които харесах. Макар и не съвсем по моя вкус. Затова взех романа му „Алкохол“ и бях страшно разочарована. Човек с белетристичен дар, който така жалко и откровено се сваля на хора, смятани от него за силни на деня…Пък и сигурно са силни, щом раздухаха по медиите името му. Не познавам романа му „Лудост“, но май и нямам желание да го прочета. Вас като критик ценя, господин Игов и ще потърся статията Ви. Ще потърся и романа Ви, за да бъда все пак безпристрастна. Жалко за Терзийски, обявиха го за гений, а не е и той явно си е повярвал.

Yesterday at 9:10am · Like · 1

Krasimira Djisova Постоянно се говори за честността на писателя, но не и за честността на критика. Напълно обяснимо, предвид маломерната във всяко едно отношение литературна общност в България и ниската култура, която вече спокойно може да бъде наречена медийна (а не литературна) култура. Иначе конфликтът между критика и автора (създателя) е интимен, а не публичен. И да, един автор трябва да готов на всичко, което не означава, че трябва да се съобразява с критиката. Но би следвало, след като е решил да се представи публично, да очаква не само коронацията си, но и детронирането си:) Не съм съгласна само с изповедната поезия:) Първо, защото в някакъв смисъл всяка добра поезия е изповедна и второ, защото по принцип с това понятие се обозначава една американска школа, която не е релевантна на онова, което в България се разбира под изповедна поезия масово:)

22 hours ago · Like · 2

Krasimira Djisova Между другото, не мисля, че един писател може да пише всякак, но избира един път:) Различните пътища изискват различни умения и имат различни естетически изпитания. Тоест, може да се опитва до безкрайност, но опитите да не водят до никакви съществени резултати. А и в края на краищата, ако определен стил не му е присъщ, не издържа на дължината, започва да се задъхва и се свлича напълно безпомощен.

21 hours ago · Like · 1

Николай Аретов Рецензията е смислена, яд ме е саамо за това, че смятах да кажа подобни неща. Опитах се да прочета форума, но ми идва много. Но би било полезно, оказва се, че фенове наистина има (не бях съвсем сигурен).

21 hours ago · Like · 1

Angel Igov Николай, вярвам, че все пак няма да се повторим един друг на дискусията. А и аз имам още какво да развия по темата. Терзийски действително има фенове, но аз грешах за второкурсничките, признавам! Демографският и социологически профил на феновете му, както личи във фб, е съвсем друг, в него преобладават по-зрели дами, обикновено от по-малки градове, и сред тях изглежда има немалко учителки – което пък косвено подкрепя тезата ми за ролята на образованието…

19 hours ago · Like

Николай Аретов Явно трябва да прочета внимателно форума, ама е доста многословен.

18 hours ago · Like

Martin Hristov Прочетох рецензията на Ангел. И не виждам нищо чак толкова отрицателно в нея, което да накара Кайо и почитател(к)ите му да си заскубят косите. Всъщност им се казва точно това, което е, намерили са си автор баш по мярка, автор, който си заслужават в страната, където живеят, и в живота, който водят. Показателно е обаче, че този автор никога няма да достигне до висотите на Нобеловата награда, евентуално само до низините на българската класика!

17 hours ago · Like · 2

Angel Igov Мартине, и аз не намирам рецензията си за толкова силно отрицателна, даже за определени неща доста съм го похвалил. Но: който не изпада във възторг, е враг! Явно човекът твърде много си е повЕрвал и всяка критика е способна да го изкара от релси – а това само по себе си е тъжно. Фенските реакции няма да ги коментирам, защото е излишно, пък и те бяха предизвикани от онова, което той беше избрал да резюмира и интерпретира от рецензията. Което изобщо (връщам се в началото на статуса си) е едно доста странно действие.

13 hours ago · Like · 2

Милен Русков Във всеки случай, Ангеле, дръж на позицията си, не се огъвай пред натиска, не отстъпвай, не ставай компромисен, не смекчавай мнението си, не търси помирение. Това, освен че показва слаб характер, още и свършва зле. Сравни Чембърлейн и Чърчил и ще разбереш какво искам да кажа.

- 13-11-2011|Златко

Разбира се, най-интересното е да се подклажда огъня и да се гледа сеир отстрана. Това е именно нещото, което НЕ искам да правя. Зачитам мнението на Ангел Игов, както вече казах, но в никакъв случай не искам да видя поредното българско разделение на враждуващи интелектуалски групички, дето, по липса на нещо по-полезно за вършене, си плюят едни други в лицата с отскок.

Ако тия двама умни и интересни млади мъже биха намерили силите да започнат разговор директно един с друг, с взаимно зачитане и уважение (не става дума за непременно съгласие), то това все пак би бил някакъв сигнал kъм цялото ни разпокъсано и разлаяно общество. Колкото и да ви се вижда наивно и смешно, според мен това е единствено възможното смислено действие в момента.

- 13-11-2011|Антоанета Славова – За Калин Терзийски

Толкова се радвам, че в нашата литература се появи този автор! Калин Терзийски очовечи българския роман, накара ни да се почувстваме разбрани, добри, близки един с друг. Романите му звучат земно и разбираемо и се докосват до дълбоката същност на всеки от нас – способността ни да обичаме и да разбираме околните, объркания ни живот, фалшивите илюзиии – толкова много съкровени истини, които всички знаем и споделяме. Един автор, който е голям талант! Поздравявам го и очаквам от него нови романи!

- 13-11-2011|papa

Ангел отказва да разбере, че не е много резонно да критикува роман на „успял“ писател след като сам наскоро е издал нещо подобно. и не се знае как ще бъде прочетен. Калин може да го приеме като начин да му обърнат и на него внимание. Тоест рSFеклама върху неговия успех.

- 13-11-2011|Златко

Да, това е резонен пункт, но аз продължавам да настоявам, че подобни въпроси могат да бъдат изяснени единствено в разговор, публичен или не. Когато се говори открито, всяка от страните може да прецени до каква степен представите ѝ за „конфликта“ са реални или породени от неправомерни собствени допускания. Друг начин просто няма. А инак, че най-важният резултат от това ще бъде повишаването на популярността на единия или двамата участници, ми се струва безспорно. Желая им го, плюс всички евентуални продажби на книги и така нататък. Нека да ги има тия неща, от тях не губи никой, напротив!

(Започвам ли вече да омръзвам с тоя бащински тон? Ами кажете ми го тогава, няма проблеми!)

- 13-11-2011|Павел Лазаров – Забавлявах се докато четох…

Аз от литературна критика не разбирам Името Терзийски ми е познато, но той самият – непознат. Обаче това, дето си го пуснал, Златко, го изчетох с кеф… барабар с коментарите. Някак си се усеща в него пулсът на живота. … Истински емоции на истински хора и без псувни!

Дай Боже повече такива дискусии! С тях ставаме по-богати всички,… мисля.

Благодаря ти!:)

- 13-11-2011|Златко Ангелов

Абсолютно се почувствах като Павел Лазаров! Жива дискусия, естествена. Адаш, идеята ти „Кайо“ да възприеме Игов като свой приятел е прекрасна и ясна. Но питам се, ако се срещнат двамата, както предлагаш, имаш ли идея за какво ще си говорят? Освен ако предложението ти не е метафорично. Но похвали за съпоставката, която ни предложи.

- 13-11-2011|Дончо Аврамов

Калин Терзийски е събитие от голямо значение за съвременната българска литература, особено ако продължи да се развива, т. е. да създава новости. Но, олеле какви човекоядци са тези от РУНД ВТОРИ! Повече цивилизованост у положителните реакции на читателите би била по-добра защита на писателя. А тези, които им се радват пък ми са непонятни!

- 13-11-2011|Невена Митрополитска – Като след футболен мач

Усещането ми по време на четенето на коментарите на феновете на Калин Терзийски беше сякаш се намирам сред агитка от запалянковци след футболен мач. И като анализирам реакциите на феновете (за които си давам сметка че може да са били по-изострени и заради агресивния тон на техния кумир) и аз стигам до извода, че образованието също има роля за да ги оформи такива. Първо, това са хора безкритични. Като приемат някого, приемат всичко при него „ан блок“, безрезервно, няма нюанси, няма „това ми харесва, но другото не“. В училище писателите, които сме изучавали, бяха като свещени крави – можеш само да разсъждаваш защо са добри, абсурд е да кажеш че нещо в тях не ти харесва. Другото, което ми направи впечатление, е че феновете са абсолютно нетърпими към различното мнение (и податливи на стадния инстинкт), което, поне аз като бях ученичка, също се е възпитавало в училището. И още нещо – не виждам защо такъв един спор трябва да се води обезателно директно. Да напишеш рецензия във вестник, пък дори и отрицателна, си е нормална и цивилизована практика. Бих очаквала Калин Терзийски също да отговори във вестник, с по-умерен тон, разбира се, ако не е съгласен. Освен това нищо нередно не видях в самата рецензия – няма удари под пояса като изваждане на лични факти и коментиране на личността на автора, съвсем професионално беше направена. А как иначе може да се води подобен диалог – неотдавна прочетох отрицателна рецензия за последния роман на Людмила Филипова и нейния отговор. Само да спомена, че съвсем не съм ѝ фен, опитах се да прочета първия ѝ роман, но се отказах и засега не смея да рискувам с друг. Обаче отговорът ѝ на тази иначе разрушителна рецензия беше толкова достоен, че бях решила че нравите в България вече са станали съвсем цивилизовани. За съжаление отново се разделих с това си впечатление като прочетох коментара на Калин Терзийски. Ето тук можете да прочетете другият възможен диалог между критик и писател и да видите какво оозначава класа: http://www. knigolandia. info/2011/06/blog- post_21. html А аз само заради емоционално зрялата реакция на Людмила Филипова ще взема все пак да прочета „Антихтона на Данте“:)

- 13-11-2011|петър михайлов – Otnosno Diskusiata Kalin Terzijski i Ludost

„ЛУДОСТ“ ОТ КАЛИН ТЕРЗИЙСКИ

(закъснял отзвук)

През последните 5-6 години се забелязва тенденцията за завръщането към сюжетната страна на родната проза. Няколко книги спечелиха престижни награди из разни родни и още по-радостното – сред чуждестранни – конкурси, като общото между тях е възродената сюжетност. Т. е. това е проза, която р а з к а з в а и с т о р и я. Разбира се този разказ е в повечето случаи л и ч е н. Не толкова социален или историески.

Захари Карабашлиев и „18 процента сиво“ – 100процентова лична история за загубата на любимата жена и отказът от приемане на реалността. Преди него подобни щастливи изблици имаше у Стефан Кисьов („Екзекуторът“) и Петър Чухов („Снежни човеци“). Тук визирам, разбира се, по-младото поколение родни белетристи, а не примерно генерацията на автори като Владимир Зарев, които винаги са създавали една сюжетна проза. По-скоро това е поколението родено в края на 60те и началото на 70те на миналото столетие. Изказът се променя и у наложил се постмодернист като Георги Господинов. Макар в „Естествен роман“ да има далечни наченки на сюжетика, то в наскоро излезлия вече имаме един почти класически разказ.

Радостно е, че тази тенденция се засилва. Това вероятно е далечно-близък отглас на западното влияние, нахлуло така мощно с бестселърите на Дан Браун, Стефани Майер, Шарлин Харис. Все пак литературата е продукт и той се продава. Абстрактната, елитарната, експериментната литературност отива все повече и повече в „задния двор“. Т. е. тя не е масова. Нечетенето е една от най-сериозните болести днес. В терапията срещу нея навлизат именно сюжетните книги, разказите, историите. Още по-радостното е, че не се появиха родни супергерои от рода на Ландгън (Дан Браун). Не се появиха и разни върколаци, вампири и влюбени в тях (визирам историите от Ст. Майер и). Не се ориентираха към шокиращо-символно-абсурдното писане и на Тери Пратчет. Точно обратното.

Личното, съкровенното, изповедното говорене. Съвсем нормалното говорене нахлу в посочените български романи. Е, езикът се е променил. Това не е гротеско-алегоричният изказ на Радичков или бунтарския на Йордан Вълчев.

Стилова особеност и на Ст. Кисьов, и на З. Карабашлиев, и на К. Терзийски е честета употреба на низовия разговорен пласт. И при тримата жонглирането с низовия регистър е част от естественото говорене между хората. По този начин са избегнали фалшът – отидете в най-близкия магазин, отскочете в междучасието до двора на някое училище, проследе някой от дебатите в Народното събрание, посетете някой от електронните Форуми – и ще се оглушите от силата на низовото говорене. Можем само да бъдем щастливи, че в посочените текстове на нашите автори тази езикова особеност е по-скоро илюстративна, а не иманентна.

Особено симпатичен е Калин Терзийски с привидно спокойния тон на своято повествование. Изреченията са повече разказни. В смисъл – кратки и сложни двусъставни. Рядко ще срещнем „завъртяна и засукана“ фраза. Може би защото авторът е професионален психиатър и умее да навлиза в дълбочината на човешкото съзнание плавно.

Майсторски авторът успява да разкаже една тъжна история за живота на душевно болните. Една от основните теми е посегателството на свободата. Днес все повече и по-отчетливо в нашата родина се говори, че демокрацията, свободата е в опасност. Някога великият Гео Милев предупреждаваше, че „Отечеството е в опасност“ – и заплати с живота си. Днес писателите отново споделят, изплакват, извикват – свобадата е застрашена, демокрацията е поругана. И… печелят награди. Дано наистина властниците са поумнели отпреди 90 години и да не затриват поетите ни и умовете ни.

Въпреки, че се тръби непрестанно за изтичане на българските мозъци (колко хирургуческо звучи) факт е, че и Захари Карабашлиев, и Калин Терзийски п и ш а т на своя р о д е н е з и к. Факт е, че Карабашлиев косвено, а Терзийски изцяло са в родните предели. Друг факт е, че можеш да общуваш с тях чрез електронните възможности на Социалната мрежа (фейсбук и електронна поща).

Лудницата е защитено място.

Лудите са болни.

Имат нужда от лечение и от р а з б и р а н е.

Лекарят се грижи за болните.

Лекарят страда с тях. Радва се с тях. Живее с тях. Лудува с тях. А и без тях.

Той е медиаторът между настръхналия и озлобен свят и душевно страдащите.

Лудницата е оазис.

Лудницата е творческо място.

Лудницата е пространство на свободата.

Но тя е място, ограничаващо свободата.

Ето това противоречие терзае лекарят психиатър. Тази дихотомия е неразрешима за него.

Той обича жена си. Луд е по детето си (и тук лудост, а?).

Но се влюбва.

Любовта може ли да не е свободна?

Тя може да е т а ѝ н а.

Старстна.

Греховна.

Нежна.

Животинска.

Но е свободна.

Влюбеният е свободен.

Влюбеният е Човек.

И лудите обичат.

Защо им е отказано да са обичани?

Защо обществото е така лицемерно към тия окаяни страдалци? А Калин Терзийски наистина успешно изгражда мъченичешкия образ на душевно болните: бедни, мизерстващи, полу голи, (живеят и умират с по една пижама!!!), щастливи от пушенето на аванта и от пиенето на 3-4 глътки уиски или водка. (Разказвачът е рафиниран пияч – не пие ефтини ракии, блудкави бири и ромчета). Опикани. Миришещи. Много сензорни изречения използва в своя текст. Благодарение на това разказът става картинен, визуализира се почти.

Възползването от болните – много силен епизод как бай Весел всъщност стъжнява живота на олигофрена Мечо. Как кроткият привидно пазач на Манастира до Болницата, всъщност извършва грях с момчето. Кой е луд и кой е нормален?

Друг силен епизод – спасява от сигурна смърт детеубиецът, който сетне иска да го съди, че му хвърлил осраните дрехи… Луд ли е лудият? Щом знае, че има права?

Добър ли е Светът към лудите?

Лудите не са ли едни невинни, наивни д е ц а?

И дали наситина: „на всяка възраст, ако човек е зрял и безгрижен, е дете“?

Но не е ли лудницата извън Болницата?

Нима Депресията и Деменцията не се е разпростряла из обществото?

Нима това общество не е деградирало много много повече от лудите?

Нима то да не е по-болно от лудите?

Нима то не е по-лудо от лудите?

Подобни терзания тормозят младия лекар.

Подобни противоречия вълнуват съзнанието му.

Той се чувства виновен.

Той се чувства разкъсан. Между грижата и помощта за болния и презрително-лицемерното отношение на Обществото и Институциите към Болния.

Често се пита какво ли би написал Кафка в ситуации, в които изпада разказвача.

Обществото не е общество. То не общува по между си.

Отчуждението – станало е невероятно по размер.

Всъщност всички са тъжни човешки същества. Объркани.

Това е констатацията на Доктора. На състрадаващия. На съпричастния.

Болницата е една друга общност.

Болницата е умален модел и на обществото, и на родината. И все пак е много по-нормален този миниатюр в сравнение с онзи, който е извън оградите на психиатрията.

Все пак в психиатрията младият лекар о б и ч а.

Все пак в това пространство той се чувства свободен.

Все пак в това пространство той р а б о т и. Като тази дейност се раздвоява. Почти като шизофренията. Защото от една страна той е лекуващият, грижещият се, наблюдаващият болните, техният помощник. А от друга – той е писателят, сценаристът.

Особено чувствителен е именно към думите. Изказва се разбираемо. Достъпно говорене. Не е тежко елитарно. Не е затрупано с термини. Не е „докторско“ говорене. Свидетели сме на подобен тип речево поведение извън пределите на Болницата. Всички политически анализатори и социолози боравят с тази апаратура. Подобен е и изказът на Учебниците (по БЕЛ) за средните училища. Има нужда от елитарно говорене. Ала първо има нужда от у ч е н е на подобен тип изказ. То е като да се учи ч у ж д е з и к. Всяка нова дума, всяко ново понятие се обясняват подробно. Апропо от подобна слабост страда и университетското г о в о р е н е у нас. Тук няма да изпадам в състояния на срамните хайтови „концепции“, ширещи се из страниците на „Вълщебното огледало“. Просто настоявам за о б я с н е н и е и и з я с н я в а н е на термините. Самият Калин Терзийски го изисква. Обосновката му е – зад фасадата на елитарното слово се крие безсилието за обяснение на необяснимото. Човешката душа, човешката лудост не са обясними изцяло. Е, то не е обяснима и Вселената, и Галактиката. Не е ясно защо човек полудява. И може би никога няма да е ясно. В крайна сметка силните лекарства само подтискат, приспиват буйстването на душата и тялото.

Дали именно, за да не отнема повече свободата на лудите, доктор Калин Терзийски не напуска Болницата?

Дали пиенето не е свързано с илюзията за освободеност?

Дали творчеството не е част от свободата?

Дали в своя епилог романът не намига, че свободата всъщност е споделената любов?

Петър Михайлов (постдисидент)

- 14-11-2011|suhi

абе като чета отзивите на феновете – узрели сме за реставрация на априлската нормативна естетика;

въсщоност какво може да разкаже родният писател – спомени от казармата, пикатности от лудницата, пошлотии от затвора; ангел игов е уловил зараждането на новата литературната чалга, не че педи я нямаше; а коментари от рода „кой е този, че критикува“ не казват нищо. ами вие кои сте, че хвалите? предствата, че критикът е зло куче лаещо покрай кервана на успешните, добрите,“харизматиците“ и пр. / киник/ е изявена и тук. възможно е всички постинги да са писани и от един човек, щото така са си плюли в устите, че чудно как не са се отровили…

- 14-11-2011|deni

странно е, че писателите у нас се чувстват длъжни да се обясняват, защитават, а що не и да обиждат. един познат каза „познавам Кайо, може да не е нещо особено като писател, но е готин пич“, еми не е и пич, като му гледам реакциите, нищо пичовско не виждам.

съществува група читатели, които се нуждаят от наистина добри автори, загадъчни и необикновени, изтънчени, истински любимци на музите и имаме право да си кажем, какво според нас не е наред. и то не е това, че Калин пише или се скъсват да го издават – не е наред това, че има претенция да налага вкус и да се нарича добра литература

- 14-11-2011|Златко Ангелов

Сухи и Дени, като автор на този сайт и негов „фен“, искам да ви благодаря лично за чудесните, точни, кратки, умни коментари. Тук отдавна не са се появявали толкова смислени мнения, изразени културно и без претенция. Въпросът не е в това, че съм съгласен с мненията ви по темата. Не можах да се стърпя да не изразя възхищението си, защото всред слободията, която интернета позволява, наистина рядко се появява културна оценка, която да извисява, защитавайки ЦЕННОСТИ от висш порядък, и тя трябва да бъде отбелязвана и поощрявана. Не ви познавам, но ви почувствах близки. Ценностите трябва да се защитават. А тъкмо те липсват от масата коментари писани от иначе логично мислещи индивиди.

- 14-11-2011|Златко

Поемайки (неизбежната си) роля на рефер бих искал само да посоча по-горния коментар на Петър Михайлов, в който има съвсем не лош анализ на „Лудост“, и в който човек може да открие здрави, разумни и убедителни аргументи в подкрепа на романа. Нека все пак не поемаме пътя на взаимното отричане. ОК, това не е литература за всеки вкус – и ИМЕННО това доказва, че тя не е чалга. Всичко друго, само не и чалга. А претенциите на Калин съвсем не са чак толкова високи, той просто се бори срещу опитите да бъде вкаран в някакво определение. При целия шум, който се вдига около него, как може изобщо човек да запази някакво спокойствие и да не започне да се дразни и защищава? Не знам, наистина не знам…

Дали не е най-добре най-после да го оставим на мира, всички? Как мислите? Самият аз вече сериозно започвам да се замислям дали най-добрата услуга, която мога да му направя, не е просто да си замълча и да не публикувам повече негови неща. Като гледам само как всичко се обръща с главата надолу щом само попадне в хорските уста…

- 14-11-2011|Диана – Komentar

Г-н Игов, представите Ви за обучението Ви по българска литература ми се струват доста повърхностни като за литературен критик, а вербалната Ви интелигентност е доста по-ниска, от тази на коментирания от Вас автор Калин Терзийски… Лично аз въпреки, че най-редовно четях контролните си по литература пред класа, умирах от скука, четейки повечето произведения от български автори /както класически, така и по-съвременни/, а най-вече ме отегчаваше четенето на т. нар. критика… И честно казано, на Калин Терзийски не мога да му открия аналог сред тях. Бих го сравнила с Фиджералд, например. Да, той е българският Фиджералд на 21 век. Терзиийски „повърхностен“? Нищо по-задълбочено, истинско и стойностно не съм чела напоследък. Литературата без истинска емоция, от изкуство се превръща в кух брътвеж, имащ измислена претенция за някаква стойност…

- 15-11-2011|Роберт Леви – Дежа вю

Златко Енев: „За мен най-важното в случая е прецедентът. Не са ми известни други случаи, в които някаква фенова база да се надига срещу мнението на критиката, за да защити любимеца си“.

В интерес на истината, това не е първият случай, в който „някаква фенова база да се надига срещу мнението на критиката, за да защити любимеца си“.

В края на деветдесетте Йордан Ефтимов публикува в „Литературен вестник“ крайно отрицателна статия за стихосбирката на Елин Рахнев „Октомври“. Разрази се страшен скандал. Вестникът се напълни с възмущения и опровержения. И Данчо Ефтимов беше обвинен в почти всичко – от липса на вкус до черна завист. Сега историята се повтаря.

Ако един критик похвали слаба книга, никой няма да се обади. Проблемът не е дали критикуваната книга – в днешния случай „Лудост“ – е добра или лоша, а в това, че имаме отрицателна критика.

И това не е само, когато се появи писмен текст. Всеки път, когато си отворя устата (няма да спра да го правя) и кажа, че не харесвам Георги Господинов, върху ми се излива помия. Интересно как ще реагира Кайо, с когото сме приятели от много години, включително от времето, когато въобще не пишеше, ако му кажа, че не харесвам романа му? И мен ли ще обвини в черна завист?

И още нещо в момента на литераттурното ни поле се подвизават стотици писатели. Някои незаслужено хвалени, други – незаслужено незабелязани (в този словесен порой не е трудно да не забележиш някой стойностен). Но колко са критиците ни? И ако ще ги нападаме като запалянковци всеки път, когато ни поднесат отрицателна критика, това няма да доведе до нищо добро.

И накрая – може пък да съм твърде черноглед, но да нападнеш Ангел Игов, заради това кой е баща му, е връх на безвкусицата. По-недискретната дума е болшевизъм.

- 16-11-2011|Самолет 005 – re: Дежа вю
Роберт Леви писа:

…И още нещо в момента на литераттурното ни поле се подвизават стотици писатели. Някои незаслужено хвалени, други – незаслужено незабелязани… Но колко са критиците ни?…

Аз, за разлика от чукчата във вица („Чукча не читатель, а писатель!“)… та аз съм читател.

Как си намирам книгите за четене? Първо, чрез мнението на хора, чийто вкус познавам и ценя. Ако някой от тези хора ми похвали книга, аз я прочитам. И второ, чрез литературна критика. Затова казвам едно голямо „Браво!“ на Р. Леви, който зададе въпроса „Но колко са критиците ни?“.

За мен обаче по-важно е „Какви са критиците изобщо?“, тоест каква е функцията на литературната критика. Моят личен отговор – не чета критикуващи критици; аз чета просвещаващи критици, макар и критично пишещи. За мен Ангел Игов е от този предпочитан тип. Пет пари не давам за литературнокритически анализ, ако този анализ не ме просвети и въведе в тайните на литературознанието и ако не ме накара да посегна или да отмина книгата. Функцията на критика е да ме подготви да прочета текст като удвои удоволствието от четенето. Илюстрирам с пример: последната ми любима книга, от която загубих дъх, а също и ума и дума е на шведа Торни Линдгрен – „Пътят на змията“. Това е изключителен текст върху библейското повествувание. Огромна смелост е да се напише такова нещо. Преводът от шведски е на свръхлюбимата ми преводачка (Мир на праха и’) – Теодора Джебарова. Но макар Теодора да ми е любима преводачка, аз не бих прочел книга само защото тя я е превела. Онова, което наклони везните към прочитане беше една критика. Там се казваше: „Торни Линдгрен бродира с черен конец върху черна канаваца и всеки бод е прочувстващо уловим и видим!“. Веднага изчетох книгата и се чудя как да благодаря на този литературен критик, който ми откри геният на Торни Линдгрен. Нареждам си го (макар и анонимен) сред обичани критици като Дороти ван Гент и суперсладуранката Елизабет Дрю. Покланям се пред такива критици и им ръкопляскам. Те са всъщност учители по четене.

Иначе вярвам на Игов и се забавлявам с написаното от него, защото е смело. Един мой приятел каза за един университет веднъж, че там даскалици обучават даскалици. Игов е написал нещо толкова смело. Цвиля от смях, когато разчувствани тетки припадат по писатели. Има нещо толкова мило.

Калин Терзийски не ми харесва, но кой съм аз, че да си позволявам да кажа нещо такова. Затова го казвам само в контекста на темата. Логичният въпрос на профан като мен е „А, защо трябва да чета съвременна българска литература при условие, че живея в България, където всеки Божи ден ми е литература?“ Аз нямам отговор, но моля за вашето снизхождение…

- 18-11-2011|Светла Енчева – Потребността от критика

Харесвам прозата на Кайо, пък сме и приятели. Кайо умее нещо, което малко писатели владеят, не само в България – да предизвиква катарзис.

От друга страна, смятам, че има нужда от качествена критика; и че наличието на отзиви, които не са позитивни, не е непременно проява на лично отношение. Докато изразяването на позиция се приема лично, няма да бъде възможна качествена критика в България, освен анонимно. Лично аз от месеци „не намирам време“ да напиша рецензия за една книга, защото издателят ми е приятел, а, макар да харесвам книгата, намирам превода за лош (пък преводачът е не кой да е, но не това ми е проблемът).

Бих говорила още, но Роберт Леви го е казал по добре от мен. Да, колко са критиците ни? Писателите ни имат нужда от критика, много от тях страдат поради реалността на самозатварянето в групички, които се хвалят и цитират. Никоя критика не е „обективна“, но сблъсъкът на гледни точки, все пак, води до израстване.

- 18-11-2011|Весела Ангелова – …

Озовах се тук, като последвах линк във фейсбука, а после линк от една статия, според която в интернет се случвало нещо невиждано – хора водели литературна дискусия.

Като един непредубеден наблюдател се натъкнах на следното: един човек е написал мнението си за определен автор. Мнението му е, че той лично не харесва творчеството на автора, обяснил е защо и кое не му харесва, но според него авторът пише с умение, с което си е създал почитатели. В което всъщност няма нищо лошо.

Обещаната дискусия всъщност се състои от безобразното поведение на въпросните почитатели, които се държат рядко невъзпитано, служат си с вулгарен изказ и общото впечатление е за някакви хора с доста слаби нерви, които всеячески се опитват да убедят Ангел Игов веднага да хареса любимеца им, а ако не – да ходи и да извърши разнообразни скверни неща със самия себе си.

Разочароващо.

- 18-11-2011|Celine – No need to argue!

G-n Robert Levi vse pak vzema stranata na Angel Igov i zapocva da filosofstva za tova kakvi triabva da budat kacestvata na dobria kritik. Kritikata na Igov razpalva strastite na fenovata baza (sustavena spored Levi glavno ot tetki…Az si predstaviam po no6nite 6kafceta na klasiceskite „tetki“ amerikanski romani ot 6eldun, Steel i t. n…) Ta, koe e nai-drazne6toto v tazi kritika-za men dve kraino neverni tvurdenia. 1-to e za vuzpitatelnoto vlianie na bulgarskata literatura v silni strasti. Nima temperamentut na edin covek (narod) moje da se vuzpitava v cas po bulgarska literatura? Sigurno i Pedro Almodovar e prisustval v tia casove po bulgarska literatura, za6toto vuv filmite mu ima silni liubene i mrazene?! Vtoroto, su6to vbesiava6to tvurdenie, koeto pocti cete mislite i sihoanalizira vurlite fenove na K. T. e ce tova moje da se ocakva ot iztocnoevropeiski avtor-alkohol, bezdomni kuceta i t. n. i tova e koeto se harci! Problemut s alkoholizma i ludostta ne e ogranicen do granitzite do iztocna Evropa, obace i edva li tova e nai-haresvanata tema za cetene… Igov ne uspiava da napipa slabite mesta na romana „Ludost“, a vmesto tova izrusva 2-3 kli6eta, s koito se pokazva kato literaturoved-naivnik, nepoznava6 jivota i imenno tova dovejda do vuzstavaneto na fenovete, ne tolkova neobhodimostta ot za6tita na bezpornia talant Terziiski.

I v kraina smetka ako sravnim sluciloto se s tenis mac. Macut Terziiski i fenove sre6tu Igov, levi i dr. zavur6i s bezapelatzionnata i kategoricna pobeda na fenovete s 6:0, 6:1…:)

- 18-11-2011|Златко Ангелов

Препрочитайки рецензията на Игов, забелязах нещо, което преди бях пропусннал: „тъкмо това е един от козовете на Калин Терзийски, с които печели: той претендира, че пише за себе си и само за себе си.“

Точно същото ми каза и авторът на другия, все още ненадминат от Терзийски по продажби бестселър 18% Сиво, Захари Карабашлиев: че той не пише за един народ, а пише за един човек.

И пак от Игов: „За много хора това е интересно, вълнуващо. Сигурно се вълнуват и от приложените към романа есемеси, които авторът изпращал до Елена Братиславова (не я познавам), докато пишел книгата си. Без майтап, струва си да бъде анализиран по-внимателно този тип литературен вкус.“

Осмелявам се да обърна внимание на следното. Игов е уважителен в своя анализ—това е много важно като отношение. Тъкмо той пръв призовава да се обърне внимание защо хората харесват тъкмо това, което прилича на реалити-щоу. И щом го харесват, то а) трябва да се уважава и б) да му се видят социалните корени. Въпреки че аз лично вярвам във възпитателната роля на литературата (виж „Приказка за бестселъра и големия писател“ в Либерален Преглед), на мен ми е ясно, че всеки от нас чете насаме и се вълнува от прочетеното по интимен начин, необясним и често несподелим с другите (виж напр. чудесния коментар на Самолет 005). Именно тази несподелимост е нарушена в публичната дискусия—читателите се опитват да защитят своя кумир с чувства, а не с аргументи. И с чувствата си те се нахвърлят върху критика, който пише ОТ ДРУГИ позиции-от позициите на обществото, неговите потребности и еволюция. И, естествено, ползва аргументи.

Лично аз смятам, че двете позиции са взаимодопълващи се. Те изглеждат взаимоизключващи се само, защото чувствата на читателите и някои от коментиращите тук преминават границата на цивилизоваността—граница, която негласно се чувства от всеки.

Между Терзийски и много читатели в България явно има резонанс, който лично аз искрено уважавам. Литературата значи си е изпълнила ролята. Защо има резонанс е въпрос, който предизвиква социолога у мен да търси отговори. А литературния критик — да търси мястото на явлението Терзийски в йерархията на литературните ценности.

Единственият дисонанс в цялата история е намесата на Терзийски: който, като ТВ звезда, предизвиква истерия у феновете, покланяйки се по-дълбоко, за да се види съдържанието на деколтето ѝ. Тъжно е, когато писателят се чувства като звезда.

- 18-11-2011|Роберт Леви

Оставям настрана купищата неверни неща, написани от celine, който (която?) явно не се е пробвал(а) да прочете съвестно коментарите под дискусията. Това, което казвам и държа на него, е: Кайо, с когото сме отдавнашни приятели, ми харесва като писател, но да се напада критик – независимо Игов или който и да било за отрицателна критика, пък и заради правото му да проявява личен вкус е тъпо, издава ограниченост. В предишния си коментар не бях употребил думата „тетки“, но сега ще я употребя с чиста съвест – такова поведение демонстрират някои от фенките на Калин. И нека не оприличаваме литературната дискусия на мач – ако по-кресливите определят коя книга е стойностна и коя не, значи нещо лошо се случва на литературното поле. Така можем да решим, че най-добрите писатели и поети са тия, които имат най-добър PR. Примери много, да изброявам, означава да пиша като критик, какъвто аз не съм (това е професия и призвание). Но отказвам да приема нещо, което е просто рекламен продукт, за стойностна литература. Пък не да „падам“ не с тенисни, а с баскетболни резултати.

- 18-11-2011|Celine – No need to argue!

Ne mislia, ce pisaneto za psihiatricna bolnitza i za psihiatria po printzip, za depresii, dementzii, alkoholizum, za upaduka i za dunoto na jivota e vid senzatzia i leko, priatno i nenatovarva6to cetivo, ocakvano ot masovia bulgarski citatel. Sus sigurnost znam, ce tazi tematika mnozina biha izbiagvali i ne biha haresali, a poveceto biha bili otvrateni… Goliama cast ot tvorbite na Terziiski sa propiti ne ot „silni strasti“, a ot boleznena melanholia… Tova ne e rialiti 6ou! Tova sa mnojestvo kusometrajni filmi i visokopikselovi snimki na realnostta, tolkova tocni i detailni za psicnoto i psihicnata bolest, ce mogat da slujat za samoucitel po psihiatria. Da ne govorim za personajite-takiva kakvito gi poznavam, bez niakakva doza fiktzia. Uspehut na Terziiski ne e svurzan samo s P. R., a e zaslujeno priznanie za golemia mu talant, vupreki ce za razlika ot niakoi literatori, toi vse pak niama filologicesko obrazovanie, a e lekar pri tova psihiatur… G-n Igov e „napadnat“ ot fenovete zaradi sme6nite, nedootzenucni kli6eta (napisani, niakak naizust, spored LEVI tova e adski smelo!), s koito uspiava da vbesi ne „surditite literatori“, a misle6tite, ne samo 4uvstva6ti i vre6tia6ti mladi hora, kakvito vsu6nost sa „fenovete“ na Terziiski… A tezi fenove, poviarvaite mi, sa celi mnogo drugi interesni avtori, suvsem razlicni ot vuprosnia Terziiski.:)

- 18-11-2011|Самолет 005 – Започвам да се кикикотя…

Започвам да се хиля, защото Р. Л. опра пешкира вместо мен…:) Г-н Леви, делегирам ви права да ме защитавате…:))) без хонорар обаче… беден съм. Просто от милост го направете.

- 18-11-2011|Диър Айвън

Спомням си един детайл от сценка от халтурите, които се играеха няколко дни около Коледа едно време. Актьорът казва: „И защо го правя аз това сега тук?! [Че играе сценката.] Защо?! Ще ви кажа защо. За пари!“

Та и аз така: „Защо ще го пиша аз това сега тук?! Защо?! Ще ви кажа защо. Защото не ми се работи!“

Имам някакви впечатления от Игови, макар и отдавнашни, и бегли. Имам и някакви впечатления от новата книга на Ангел Игов, и от литературата на Калин Терзийски. Защо впечатления. Ами защото съм чел откъси и от едното, и от другото, но това не е моята литература. Независимо обаче, и едното е литература, и другото, и като такива имат право да съществуват. Защото има едни, дето почти не са литература и правото не им го признавам. Но за това после.

Да ви кажа как се ожених. Бях тръгнал, както Терзийски, по нанадолнището. Но не такова нанадолнище, а просто отивах към безцелен живот, който никога не е бил за мен. Не е имало кал, канавки, треперене на ръцете, небръснене, събуждане по руини, вертепи, цигани, курви или нещо подобно. Как стана. Просто изведнъж започнах да получавам хонорари, които ми стигаха. Вярно, изкарани честно и с труд, качествен и хубав хем, признато, но в шест часа бях свършил всичко за работене, кухите ми псевдоинтелектуални познати не ме удовлетворяваха и се задоволявах с околните жени – днес секретарката на шефа, утре приятелката ѝ, други ден някоя друга. Средна работа също, но е ласкателно да гледаш в „Под липите“ едно крехо хубаво момиче с червена тениска как се усмихва, а са ти казали да правиш каквото искаш, само да не пипаш секретарката на шефа. Ала това е точно тя. И вечерта едва започва.

И така известно време, докато работех и трескаво (и без съмнение гениално) обмислях какво ще следвам. Докато един ден, този път в „Братиславска винарна“, със същото момиче срещу себе си, но с друга блуза, не онази червената, се хванах, че си поръчвам поредната бутилка вино, не съм млъкнал вече повече от два часа, тя отсреща се усмихва все така мило, само дето нито помня какво съм говорил, нито очаквам тя да ми отговори нещо, което да ме интересува. И се уплаших. Моите родители по Раковски ги поздравяват хора, познати на други хора, познати на други хора, познати на други хора… И физиономиите им са различни от това, към което аз така безметежно съм се запътил. Ако не престана. А как може да престана? Като взема някои решения. Първото е да престана с тези глупачки. Второто е да си реша образованието. Третото е да си реша развитието в работата. Не като кариера, не, тя никога не ме е интересувала, аз съм единак. Но да е такава, че никога повече да не съм самотен.

На следващата сутрин в службата ми влезе едно момиче, на което това му беше първия работен ден. Имаше хубави сиви очи, къса коса и онзи мой любим скептичен израз на устата (ъгълчетата съвсем леко надолу). Не се усмихваше и на мен ми се стори, че май въпросът ми по точка първа вече е решен. Ожених се за нея. Надявам се все още да има онези бистри сиви очи и онзи скептичен израз на устата. Отива ѝ.

Но преди това ходехме по купони и заведения. Човек не се жени веднага. Веднъж я заведох на купон у стара приятелка. Бях се запознал с нея така. Приятел от казармата ми беше казал: „Ти защо не се хванеш с жена ми?“ „Моля?“ „Така де, бившата ми, сега се развеждаме. И тя е луда като теб, сигурен съм, че ще се харесате.“ Направих го същата събота. Но не бих казал, че особено ми хареса. Затова останахме просто приятели и у нея водех мои близки приятели, просто за купона, аз си отивах, а те оставаха да преспиват и други неща. И сега заведох на готов купон момичето със сивите очи. Тогава се пиеше джин. Останахме до късно, после спахме по диваните, сутринта се събудихме, само ние двамата бяхме на работа, оставихме заспалите трупове по мебелите, празни бутилки от джин по пода, пълни пепелници, и се изнизахме. В работата трябваше да се появим от две различни страни. Сблъскахме се на вратата, и двамата дъвчейки дъвка, купена по пътя. Сивите очи ми се засмяха: „Много хубава дъвка имаш. Мирише на джин.“

След шест месеца се оженихме. Така постепенно се измъкнах от пропадането. После си отидох. Всъщност, пропадането никога не ми е пречило толкова, колкото празнотата.

Защо разказвам това. Защото пропадането ми е познато, макар и не в такива бедняшки апокалиптични краски, като на Терзийски, но никога не съм мислил, че е градивно и че може да е интересно някому. Пропадането е театър. То винаги може да се предотврати. Аз – със сиви очи, за по-приятно. Но има и хиляди други начини.

А литературата трябва да служи да не се пропада, вместо пропадането да служи за „разбиране“. Да, Терзийски пише някаква литература. Но тя служи за комуникиране между пропадащи, между самотни хора, между озверели, между хора, които НЕ ПАЗЯТ. Какво ще кажете, има да се пази? Ами това, което предстои, това което хората искат, това, за което мечтаят, това, което е възможно, но още не са направили. Разбира се, има и литература на самотното описване. Френската е такава. Двама души се прибират, всичко е бяло, не си говорят. Някакви кафенета, някакви странични връзки. И самота.

Литературата на Терзийски е оплакваща се литература колко съм нещастен, самооблажаваща се литература (колко съм духовен), презираща литература (колко е грозно всичко), подкупваща литература (и вие сте нещастни като мен), но в крайна сметка – нищо невиждано и нищо оригинално. Местният Буковски, бил той психиатър или не. Че аз няма никога да отида на такъв психиатър, ако наистина имам проблем.

Тази литература е съзнателно спекулативна, защото играе на струната на чуждата безизходица. А чуждата безизходица е предизвикана от НЕНАУЧАВАНЕТО В СЕМЕЙСТВОТО И УЧИЛИЩЕТО да се иска толкова, колкото можшеш и заслужаваш. Това е безизходицата на консуматора, на който нищо не му харесва, не може нищо, но иска всичко, а когато не го получава, се опиянява колко е сложен, но неоценен. А другите са простаци!

(Следва, защото не знам колко ще поеме един постинг.)

- 18-11-2011|Диър Айвън

Та. Какво прави литературата? Литературата разказва какво правят и мислят, и как живеят други хора. Същевременно с това литературата трябва да ти казва нещо ново или интересно, или и двете. То може да е съвсем обикновено, а може и да е изключително. Може формата да е всякаква – 1 л., ед. ч., сегашно време, или 3 л., ед. ч., минало свършено или минало историческо, но трябва това да е нещо, което ти е интересно.

А точно това липсва на съвременната българска литература. Тя е декларативна, досадно описателна, със скучен речник, понякога правилен, но без въздействащ детайл. Други липсващи ѝ техники са вътрешният контрапункт, изненадващата подробност, рязкото съчетание на нетрадиционни за съчетаване понятия, но не такива, които се съчетават заради позата, а за по точна характеристика на описваната ситуация. Също и равното описание да въздействащи картини.

Веднъж попаднах на статия, в която се питаше дали това на обсъждания писател е течение, метод, техника, похват, стил и още пет работи – та кое от тези неща било. Помислих си: какво ще стане, ако щипнем с два пръста и извадим само похват и стил, а другите просто изхвърлим. И се получи – похватът е начинът, техниката, с която пишеш, а стилът е резултатът. От повече термини няма нужда.

Остава и да има какво да разкажеш. ДА РАЗКАЖЕШ, НЕ ДА КАЖЕШ. Всеки има да каже, но не всеки има да разкаже.

Тук стигаме и до нещо, което много се разви, ама много, в последните десетилетия. КОНСУМАЦИЯТА заля всичко. И светът фалира. Аз му го казвах, но той не ми повярва. Сега всеки иска да бъде забавляван, да му бъде сервирано, всеки има права, а никой не иска да бъде ЗАЕДНО с някого, освен като физическа компания. А книгата е да сте заедно, тя да ти разказва и да ти е интересно и хубаво. Баща ми ме учеше, че изкуството (и досега не мога да разбера защо казват „литература и изкуство“) е за да ти прави живота по-хубав, а не по-неприятен или лош. Щом едно изкуство те затруднява (да се напъваш да отгатваш какво иска да каже), щом те мъчи (да ти описва грозни неща заради самата грозота), щом те разстройва (да ти показва фаталната безизходица, която на всичкото отгоре не е и вярна), това не е изкуство, или най-много е самоцелно и ненужно изкуство.

Масмаркет. Една приятелка, специалистка по маркетинг, като ѝ кажех „лоу левъл“, винаги се чувстваше длъжна да каже: „лоу левъл маркетинг“.

Със сигурност остарявам, със сигурност също така съм старомоден, за да не ми харесва такава литература. Но ащо има и по-пропаднали литературни герои („Улица „Консервна“), а литературата, в която са, е по-духовна?

Така че разбирам Ангел Игов. Рецензията му е както се пише рецензия. И аз като Весела Ангелова дори я намирам за положителна. Не съм съгласен само с последното заключение. Мисля, че е направено от неосведоменост. Той само е чувал за силните и героични чувства, втълпявани в литературните анализи някога, докато аз съм ги учил (всъщност, провървя ми и никога не са ме карали, а приемаха моята гледна точка, благодаря на моите учители, че зачитаха своеволността ми да имам мнение тогава, то нямаше нищо общо с официалното, защото гледната ми точка беше съвсем друга). Но сега, според мен, читателят излиза не насъскан с някакъв плам от училище, а просто оставен на самотек. А на улицата го посреща чалгата: аз се напих, аз съм нещастен, аз съм в безпътица, аз съм драматичен, всичко е грозно, всичко пропада… Да, ще умрем, но защо междувременно да не си хапнем чалга до насита – литературна или музикална. По-лесно е.

Поздрави.

- 18-11-2011|Николай Бойков

Закъснял отзвук на закъснелия отзвук

1. Каква лична история ни разказва книгата Лудост: историята на рутинизиращият се психиатър, който за залюбва със своя колежка, говори си с нея, колеги, колежки, измъчва се от угризенията и вините си, почва да пие, размишлява върху това що е лудост и има ли тя почва у нас, от време на време някой луд пациент му пъхва в ръката лайната си, друг го тресва по главата, четвърти (убиец на дете) щял да бил да го съди след като му спасява най-благородно живота, пети иска разрешение от него да ходи да му правят свирка (като е ясно, че спокойно би могъл да мине и без това разрешение – така или иначе дежурният психиатър ще си виси в дежурната, ще спи, пише или играе игрички/пасианси) (в личната история от около 240 страници има-няма 20-тина страница за отношенията с лудите пациенти)

Но не и това е големият проблем за мен.

Ако приемем, че Психиатричната институция е място на Нечовешкото, мястото където конкретни човешки индивиди стават Нечовеци, тоест това е институция, сродна с концентрационния лагери, то тогава това е история на офицер от SS, който запленен от красивите униформи, легендата за трудната работа по превъзпитаването на престъпниците и надеждите за секс, става офицер в концентрационен лагер, там завързва любов с колежка, междувременно се терзае и тръшка колко виновен е към семейството си, колко лошо е това общество, че и как това предишно поколение го манипулирало и зареждало с вина. И се вайка и размишлява над съдбата на милите и горки концлагеристи как те са си криви дървета, които може би никой не би трябвало да изправя, а да ги остави да си растат сред другите здрави и прави дървета. Но в момента, когато се появява възможността за по-престижни възможности за пари, секс и прочее, веднага се втурва натам, каейки се и терзаейки се и уж казвайки ни истината. Една ялова истина, защото не води нито до деяния на Повествователя относно концлагеристите, нито до промени в съдбата им.

Проблемът е и в отношението към другия. В отношението към по-слабия, безгласния, обезправения и унижения. Към онзи, на когото са отказани човешкост и достойнство. Че неговата съдба е дотолкова интересна, доколкото може да дразним колегата психиатър, да възбуждаме любимата, да дадем да разбере на друг колега колко е некомпетентен, поставяйки вместо него правилната диагноза. Текстът на Калин Терзийски е много любопитен и става наистина интересен, обаче именно там, където Повествователят не размишлява за Лудостта, Лудите и прочие, а разказва за мимолетните отношения и връзки с психиатричните пациенти (истории, които сякаш опровергават казванията и размишлявянията на Повествователя). И дори и с този си Повествовател или по-точно: с такъв Повествовател книгата би могла да бъде една работеща книга, ако освен него присъстваха и бяха показвани-разказвани и конкретните луди, конкретните индивиди, конкретните психиатрични пациенти, и разбирахме и тяхната истината. Няма я. Има я истината на терзаещия се гаулайтер. Защото книгата претендира да говори за освобождаващия се човек и свободата. Но тя не прави нищо за несвободните, за робите, освен да затвърждава клишетата и стереотипите за тях. Защото и самият Повествовател разбира свободата като свобода от, а не като свобода за: „Свободен от Болницата, от работата си, от семейството си, от повечето си ангажименти и от повечето си връзки със света.“

2. А дали лудите са болни е една съвсем различна тема. И предлагам да подхождаме към нея с повече отговорност. И ако нямаме собствен осмислен опит по темата, да се запознаем преди това и с другите гледни точки по темата.

Николай Бойков

- 18-11-2011|Златко

А дали не е вече достатъчно, а? Увлечени от груповата динамика, изглежда и тук коментаторите много често престават да мислят за това, че освен всичко друго думите могат да причиняват болка, при това много силна болка. Не искам да забранявам никому да говори, но все пак моля да се мисли и за последствията от собствените думи. Искрено се надявам Калин да не чете всичко тук, защото не мисля, че е направил чак толкова, та да е заслужил чак такъв колективен пердах. Призовавам към най-проста човечност и здрав разум! Достатъчно, разбрахме.

(Надявам се да не ме принудите за пореден път да заключвам темата. В замяна на това сега ВСИЧКИ можете да сложите по един палец надолу под тоя коментар. Стига, достатъчно е!)

- 19-11-2011|Николай Бойков

искрено се надявам и г-н терзийски да чете това, защото смятам, че книгата му прави това, което прави. и очаквам да чувам доводи, не, не сте прав, защото. а не омаловажаващи изречения „не било кой знай какво“. и заплахи за приключване на темата. ако психиатрията е място на нечовешкото, както го твърди един от епиграфите в книгата, и както сякаш на друго място повествователят се съгласява, то смятам, че поне един добър вербален пердах заслужава бившия висш надзирател в концлагера. за да се освести. пък и освен да помислим за него, би било добре да помислим и за другите „убивани“ в психиатричната институция.

- 19-11-2011|Весела Ангелова – …

Господин Терзийски най-вероятно чете всичко тук и както разбираме, се терзае, че не всички го харесват и не всички желаят да го назначат за свой гуру. Аз пък не разбирам настървеното желание всички да те харесват, както и не разбирам ответната реакция на нехаресвания от всички човек. Че то и Христос не всички го харесват, нали?

Но се питам, след като една незлоблива и относително позитивна критическа публикация е в състояние да накара даден автор и отбор негови верни привърженици да се държат като недоволни от съдийското решение футболни хулигани, какъв ли би бил резултатът, ако някой си позволеше да напише някоя наистина унищожителна критика.

- 19-11-2011|Златко

Най-късно в момента, в който тук започнат да проблясват определения от вида „бившия висш надзирател в концлагера“, би трябвало всички ние да започнем да се замисляме. Една от най-разрушителните и нихилистични черти на „интелектуалеца“, български или не, според мен е в това, че понякога той или тя започва до такава степен да се опиянява от усещането за собствена правота, че на практика става неразличим от дете, което за собствено удоволствие беси куче. Бидейки, с право или не, нарочен като „просветител“, аз нерядко стигам до извода, че онова, от което се нуждае днешна България – преди всичко друго – са не толкова просветители, колкото възпитатели.

Благодаря на всички, които написаха тук умни и добронамерени неща. Не знам дали Калин ще има някаква полза от тях, но се надявам по някое време и самият той да види, че не всяка критика е злонамерена, и да се научи да приема добрите критики без изблици на гняв. А инак, ако ми е позволено, ето тук и няколко директни думи към него, за които се надявам да бъдат възприети по начина, по който биват отправяни: с приятелско чувство.

Калине, всичко, което се случва напоследък, би трябвало да послужи като ясно указание за нещо, което уж всички ние, пишещите хора, инак знаем: човек не трябва да се опитва да говори вместо книгите си. Мисля, че ти допусна огромна грешка след получаването на тази награда, като започна да говориш публично далеч повече, отколкото е здравословно както за книгите ти, така и за самия теб. Всеки човек има недостатъци, слепи петна и различни други кусури. Когато обаче наблюдаващата публика получи възможността да завре в тях пръст, те много бързо се превръщат от слабости в рани. Престани най-после да бърбориш из всевъзможни медии, замълчи и започни да си вършиш работата. Ако имаш късмет, с времето наистина може би ще успееш да се избавиш от стигмата, която малко по малко започва да се лепи по гърба ти. Ако не – една надежда по-малко, за всички ни.

Разбираш ли какво се опитвам да ти кажа, приятелю?

- 19-11-2011|Николай Бойков – разбирате ли какво искам да ви кажа и на вас, г-н

Когато избирах първата книга за Критическия квартет (Лудост, Калин Терзийски, Сиела, София, 2011) си казах ето една книга, тематизираща важен социален проблем на един изгряващ автор, който твърдеше, че разказва различните лица на лудостта в книга, по-майсторски написана от Алкохол. Какво обаче намерих в книгата.

На стр. 61-65 в главата „Как да я наричаме?“ Повествователят, вбесяван от усложнения език на психиатрията, в разговор с д-р Соте, който е от онези, които превръщат психиатрията в схоластика, за да го дразни, произнася следните реплики: „Ние си променяме думите, с които наричаме това и онова, а то си остава същото! Ебати и работата! Докога ще променяме думите бе, д-р Соте? Защо ти ми бърбориш на тоя психиатричен жаргон, в който има толкова непонятни за хората термини? Какво крием от хората, а, Соте? От себе си ли крием нещо? Аз не мога да разбера…“

несхоластично

Ако проследим времето и възрастите, описвани в книгата, се получава следното:

„Това се случи през късната есен на 1999-а. Аз работех в Болницата вече трета година.“ Тогава се влюбва в Ив. Която тогава дошла в Болницата. Или поне оттогава е почнал да я забелязва (стр. 7).

А на двадесети май 2000 година е „наясно с едно“ – „днес ще напусна Болницата.“ (230 стр.).

В периода от късната есен на 1999-а до 20 май 2000 година Повествователят веднъж празнува Нова година, като си говори с предишния дежурен, яде с Ив люти чушки от помощите в сестринските стаи, тайно се попрегръща с нея и когато тя си тръгва, пие с пациенти в кабинета си (стр. 99-106). Тоест настъпва 2000 година. По-сетне отново празнува следваща Нова година, като носи торта в Болницата, организира разтоварването на камион с помощи, пие с французи, целува Ив, рита табуретка. Тоест настъпва 2001 година.

На стр. 230, когато напуска Болницата, ѝ е отдал 4 години. „Даже не четири, а десет.“

(На стр. 48 Повествователят е на 20 години през 1990 и е в Гранични войски. На стр. 14 е есен и Повествователят е Първокурсник, вече изкарал две години в Гранични войски.) тоест: 1988-1990 Гранични войски, 1990-1996 МА, 1996-2000 Болницата.

Дъщеря му в периода от късната есен на 1999-а до 20 май 2000 е тригодишно момиченце, да кажем и на стр. 115, като на 229 страница е вече на 4 години. На стр. 154 обаче вече е съсипал семейството си (тоест вече е влюбен и има отношения с Ив), декември е, „По всичко личеше, че се готвя да напусна медицината, с която живях дванадесет години. Както и жената и детето си, с които живях пет години.“ Тоест би трябвало да е декември 2002 година.

На това му се казва писателска и редакторска немарливост.

На стр. 164-165 във втората Нова година: „В края на декември, директорът на Болницата, доктор Г., беше подвикнал на Ив:

- Какво правиш, Месалина? – Какво означаваше това? – мислих цял ден тогава аз. Ето какво: Месалина – куртизанката, заради която Нерон е запалил Рим! Явно доктор Г., с неговата иносказателност искаше да каже, че Ив е подпалила мене и моето тъжно семейство.“

Това, което се опитвам да осмисля като четец: какво означава, какво ми казва за Повествователя фактът, че е използвана думата куртизанка за Месалина. (Куртизанките са: 1. жени с леко поведение, които се движат в дворцовото общество през ХVІІ и ХVІІІ век предимно във Франция. 2. жени с леко поведение.)

Какво ми казва за Повествователя и следното: Ако заради Ив подпалват Рим (Повествователят и семейството му), то кой е Нерон, но пък и Ив е и самата подпалвачка на семейството, излиза, че тя е Нерон, тоест тя е и Месалина, и Нерон. Въобще: кой кой е и кой кого подпалва.

Ако става дума за развратната римска императрица Месалина, убита през 48 г. от съпруга си Клавдий, и при положение че подпалването на Рим е през 64 г. какво означава Нерон да подпалва Рим заради Месалина, убита 16 години по-рано. Като не се занимавам с въпроса дали наистина Нерон е палил Рим, или това е една от клеветническите пиаркампании на християните, срещу които той почва гонения. (Как бил свирил на арфата си, докато горял градът.)

Въпроса за Месалина, Нерон и кой как подпалва, мога да осмисля така: Ако приема, че става дума за Повествовател, който в деянията си се стреми да прехвърля отговорност („Аз бях влюбен и това ме правеше безотговорен баща.“), то тогава е ясно: Повествователят, който е Нерон, подпалва Рим, собственото си семейство, заради развратната Месалина, тоест Ив. Но тъй като иска да скрие от себе си собственото си деяние, не желае да понесе отговорността за това, което е извършил, прави грешката, че не той, а Месалина се оказва подпалвачка не само на Рим, а и на него самия. Тоест тя е отговорна и за това, че той е влюбен. Тоест: колко добре авторът е характеризирал героя си с неговата реч и е успял да ни каже това нещо за него. Останалите засега не успявам да осмисля. Освен ако не си кажа: безкултурие и безграмотност.

- 19-11-2011|Николай Бойков

г-н Енев, говорейки за интелектуалеца вие също говорите като интелектуалец, опиянен от „усещането за собствена правота, че на практика става неразличим от дете, което за собствено удоволствие беси куче.“ Така че предлагам да коментираме казаното и твърдяното, а не казващия и опияненията му. Едва ли има друга позиция в дискусията, която водим, освен тази на хипотетичната правота, която правота бива или потвърждвана или опровергавана с аргументи. Две и две четири в десетичната бройна система, дори и да го твърди интелектуалец, така опиянен от усещането за собствена правота, че на практика става неразличим от дете, което за собствено удоволствие беси куче.

- 19-11-2011|Роберт Леви – Явно нещо съм объркал.

През цялото време си мислех, че обсъждаме не романа на Калин – на някого му харесва, на някого не. Мислех че обсъждаме реакцията на една критика. Доколко тази реакция е нормална, доколко помага за възприемането на романа, доколко даден критик има право на мнение. Заради това бяха публикувани „стените“ на Калин Терзийски и на Ангел Игов във Фейсбук.

Да, но обсъждането се преобразува в анализ на романа. Тук аз се оттеглям – имам мнение, но то не е меродавно; дори по времето, когато се подвизавах като критик, предпочитах да анализирам „литературната ситуация“, а не отделни произведения.

Затова ще върна темата ако не към друго, то към заглавието – Днешната литературна ситуация.

Може да сме или да не сме съгласни с мнението на Ангел Игов за конкретно произведение и автор. Но той поставя важен въпрос – за типа представяне на нашия (българския) свят и съответната му публика. Защото читателите, както се вижда от разразилата се във ФБ „буря“, са важна част от литературния процес и литературната ситуация. И точно те почти винаги (в 99% от случаите) изпадат от критическия поглед. А след това някой се тръшка: „Младите нямат адекватен поглед върху миналото (настоящето?) и нямаме адекватното му отразяване в литературата“.

Има и друг въпрос, не по-малко важен. Не съм съгласен с мнението на критика и му отговарям – как? Кой е баща му, шуранайка му е била член на БКП, а чичото на лелиния чичо – доносник на ДС. Ако това е начинът, по който една -Божем! – четяща публика възразява на един критик, то тогава днешната ни литературна ситуация е такава, че бих искал по-бързо да изляза от нея.

Златко, прав си, че думите могат да причиняват болка. Но, първо, не ги започнахме ние, коментиращите тук, и второ, не видях никой, който да каже нещо наистина лошо за Кайо или да отречем таланта му. Думите, които нараняват, са произнесени от негови читатели и почитатели – по адрес на критика му. И това вече е проблем.

Добре, и аз не споделям мнението на Ангел Игов за писателя Калин Терзийски. Но да отрека правото му да го има и да бъде литературен (и то нелош) критик?

Струва ми се, това беше темата на дискусията.

- 19-11-2011|Златко

Здравей, Роберт,

(като казвах „благодаря“ в един от по-горните коментари, имах пред вид и теб, между другото).

Действително, тонът тук е малко по-сдържан, по каквито и да е причини. Но дали това ни дава право да гледаме на самите себе си и начина, по който водим разговора, като на „по-цивилизован“ от онзи на феновете? Самият аз имам ясното усещане, че перфидността полека-лека започва да се прокрадва и тук, само че в по-прикрита форма. И, за да не бъда голословен, бих те помолил да обърнеш внимание на начина, по който хората тук изказват мнение, когато са сигурни, че им е гарантирана пълна анонимност (тоест не при самите коментари, а при оценките на отделните коментиращи). Дори и най-повърхностният поглед към „плюс-минус“ балансите показва, че – както и от другата страна – тук също се оценяват хората, а не техните мнения. Какво се говори няма никакво или почти никакво значение – единствено важното е КОЙ го казва и дали той е от „нашите“ или не.

Толкова по въпроса за нашенския начин на водене на дискусии, пък ако щеш – и начин на мислене и живот. Хвани Букай, та блъсни Коелю, дето вика един приятел.

- 20-11-2011|Николай Бойков

г-н Леви, смятам, че като обсъждаме една конкретна реакция на една конкретна критика, то няма как да не обсъждаме самата конкретна книга, за която е писана рецензията, самата конкретна рецензия и самата конкретна реакция, както и отношенията между тях.

г-н Енев, ако психиатричната институция е място, където убиват не само с думи (самата книга разказва за такъв случай), то смятам че опита за назоваване на нещата с истинските имена не е убийство с думи (пък това е и един от патоса на Повествователя в книгата – да назоваваш нещата с истинските им имена). смятам че е перфидно да се смята, че сме убивали с думи убиващите не само с думи, като ги назоваваме убиващи не само с думи.

- 26-11-2011|Манол Глишев

Господин Игов, колко сте наивен: критиката Ви създаде на г-н Терзийски възможност за малко реклама. Браво на него – добре е един писател да използва умело всяка възможност, за да налага името си на публиката и да демонстрира, че е четен, обдъждан, обичан и мразен.

- 27-11-2011|Gi For – e, da

Това което е написъл тук Диър Айван ми достави повече удоволствие от цялото творчество на Калин Терзойски. Освен това е и по-смислено. Ако трябва да е Терзойски, то би било редно да е не (самовлюбения лигав лузер)Калин а брат му. Литературната многотия (издаваш една книга, като плащаш малко на автора, но той е име и с приятелска медийна реклама продаваш 1000 бр та ти остават 3000 лв чисти)ще съсипе литературата.

- 27-11-2011|Gi For – ahaaaa

Г-н Бойков, силно съм впечатлен от това което сте написали, преди всичко като подход към проблема. Учудващо е автори които се мислят за велики да не четат собствените си произведения. Същото важи и за издателствата. Но така гореспоменатите 3000 лв печалба сигурно скачат на 3200 лв. Целта оправдава средствата или в случая баш обратното.

- 28-11-2011|Самолет 005 – … има ли българска литература и критика?

Ето нещо, което ще ви е много интересно. Задават се въпроси… here

- 29-09-2012|Фани Нешева

Искам да се закача за „Диър Айвън“ и Николай Бойков. Това е нещото заради, което се ровя и ровя в този сайт и не знам дали подобни постинги има другаде, но заради тези си струваше да изчета тоновете други глупости.

А иначе като „прост“ човек и на мен много ми се иска да се намират мненията на хора, на които аз вярвам и да ме ориентират, за да мога да чете с удоволствие, пропускайки дългото ровене.

- 29-09-2012|Фани Нешева

А на господин Енчев искам да кажа, че ако се щади автора, то читателите ще бъдат ощетени. Всеки писател и писач на постинги трябва да е готов да чуе за себе си какво ли не и ако там където бъркат боли, както сам смятате, е добре да се провери защо.

Демографски и етнорелигиозни процеси в западните Родопи

през XV-XVIII век

Автор: Евгений Радушев

(Опит за преосмисляне на устойчиви историографски модели)[206]

На следващите страници предстои да запозная заинтересувания читател с едно последно развитие на изследователската си работа върху етнорелигиозните процеси в Западните Родопи, по-специално в Неврокоп и Неврокопско, през периода XV-XVIII век. Интересът към този район открай време е провокиран от сложността на историческото му битие през османския период, с последици от обществено-политически характер, актуални и днес. Прието е да се мисли, че на това поприще българските историци (преди всичко онези с османистична квалификация) дадоха всичко, което е по силите им, разкривайки явления и породилите ги причини върху стабилната основа на наличните извори. Немалко усилия в това направление вложиха и етнолози, езиковеди, фолклористи, социолози, тъй че постепенно бе създаден широк набор от анализи и произтичащи от тях логически заключения, които сякаш удовлетвориха българската хуманитаристика; наложи се визията, че повечето проблеми в основни линии са изяснени, а някои от резултатите до неотдавна бяха постулат за изследователите.

Преди няколко години в авторитетната „Енциклопедия на исляма“ излезе статия на холандския османист проф. М. Кийл, представяща Неврокоп и района през османския период[207]. В нея авторът твърди, че до днес няма задоволително изследване върху османското минало на този ареал, като очевидно има предвид усилията на българската историография [208]. Сякаш се налага да се съгласим с констатацията на холандския учен; освен студията на проф. Стр. Димитров, посветена на религиозните и демографските промени по течението на р. Места през ХV-ХVII век[209], българската историография не е дала друго самостоятелно академично изследване върху тези проблеми в Западните Родопи.

Не може обаче да се отрече вниманието на нашите изследователи към този район, макар и да липсват обобщаващи трудове. Доколкото проучванията, посветени на Централните и Западните Родопи, засягат предимно т. нар. помашки въпрос, то интересът на българската хуманитаристика е повече от очевиден, дори има дълга предистория, а напоследък, след 1989 г., вниманието рязко се засили[210]. Проблемът по-скоро е в това, че изследователският процес се развива, без да са изяснени историческите предпоставки на днешната ситуация в Родопския район, което сега вече се отчита като повод за полемики между специалистите в следните насоки: а) какво население са помаците – автохтонно или колонизирано тюркско; б) как помаците са преминали към исляма – доброволно или чрез насилие, и в) следва ли помаците да бъдат възприемани като българско население, подразбиращо се свързано с българската история, или пък те следва да се разглеждат наред с останалото мюсюлманско население на Балканите, т. е. в същия етнокултурен аспект, който обхваща [етническите] турци, „турските“ цигани и босненските мюсюлмани[211]. Поставени така, тези въпроси издават твърде противоречивите резултати, постигнати у нас, в проучванията върху „помашкия проблем“. Струва ми се, че въпросът, който непосредствено се налага да бъде разрешен, е дали днешните изследователи са в състояние да извършат задълбочен анализ на една етнокултурна ситуация, включващ описанието на институционализираните отношения и функционалните връзки между тях, с оглед да се изпълни със смисъл познанието за историческото развитие, довело до съвременното състояние и форми на помашкия феномен.

Усилията на поколения историци не дадоха категорична яснота поради една прозаична за българската историография причина – липсата на достатъчен по количество и плътен като хронология изворов материал. Няма съмнение, че тази обективна пречка пред хода на историческите проучвания предопредели и не всякога успешните етноложки реконструкции – изнесените по-горе въпроси засягат с равна сила не само историците, а и всички останали специалисти, заели се с проучването на феномена. Обективно сложилата се ситуация около доскорошната липса на достатъчно извори сякаш принуди историците да се задоволят с общи констатации за нещата при бледи опити да се установи как се е стигнало дотам те да станат такива, каквито са. Това положение неминуемо повлия върху целия комплекс на хуманитарното познание, поставил си за цел да изясни „помашкия въпрос“ в частност и феномена ислямизация по християнските земи като цяло.

През последните няколко години затрудненията около изворите бяха решени по благополучен за българските учени начин. През 1993 г. между архивохранилищата на България и Турция започна обмен на османски документи, в резултат на което българските историци османисти се сдобиха с първокласен изворов материал, значителна част от който е подходящ за изучаване на религиозните и демографските процеси на Балканите под османска власт[212].

Няма нужда постоянно да се напомнят причините за високия интерес към конфесионалните отношения в Родопите, в нашия случай – в западния им дял, те са добре известни. Но все пак следва да се изтъкне един нюанс, който изпъква върху фона на вече разширената изворова база: за Неврокопския район без всякакви уговорки може да се каже, че тук е протекло интензивно преминаване на местно българохристиянско население към исляма[213]. Понеже феноменът предстои да бъде поставен в светлината на достатъчно количество османски извори (официална държавна документация), възможностите за изводи и заключения със сериозна претенция за достоверност далеч надхвърлят периметъра на емпирично изведените доказателства въз основа на българоезичието на местните мюсюлмани, на техния фолклор и пр., или пък измъкнати от сумрака на историческите митове. Документацията разкрива едно развитие на ситуациите, при което се налага да говорим за процес на ислямизация[214], а не за периодично провеждани терористични акции за масово налагане на новата религия, в каквото изкушение твърде често изпадат доста изследователи.

Тъй като вече се запознах с новопостъпилите османски извори за Неврокопско, а един подробен регистър – опис на населението в казата, успях да подготвя в превод на български език, голямо е изкушението да представя пред учената общественост някои наистина първоначални, но пък твърде интересни наблюдения. Излагайки възможностите, които предлага новият архивен масив, възнамерявам също така да споделя идеи и подходи, които ще приложа в едно предстоящо подробно изследване на Неврокопския район под османска власт.

На първо време новопридобитата архивна документация предоставя чудесна възможност за наблюдения и анализи върху селищната мрежа в Неврокопско, което е от голямо значение за приемане или отхвърляне на дълго дискутираната в българската историография теза за т. нар. демографски колапс като следствие на османското завладяване и причинените от него огромни загуби на население и изчезване на многобройни български селища[215]. Доскорошната липса на извори позволяваше да се изградят и отстояват подобни теории, лесно „смилаеми“ от широката публика. Някои специалисти по османска история непосредствено заявиха своите възражения към нейния автор, проф. Хр. Гандев, най-вече към интерпретацията му на османските извори в преследване на предпоставени резултати[216]. „Демографският колапс“, който и при най-добро желание далеч не се вмества в скептичните „възможности с вероятност 40%“, определени от Ф. Боас, предстои да бъде преосмислен в хода на скромните и съвестни усилия на новите поколения изследователи за историческо възстановяване с точен и ясен адрес[217]. Всеки, който се заеме с тези проблеми, използвайки възможностите на османските извори от втората половина на XV – началото на XVI век, ще се изправи пред многобройни сведения за добре развита селищна мрежа по българските земи, в която преобладават средните по големина населени места с 40-80 домакинства. Любопитното в случая е, че тази картина се оказа възстановима и посредством фрагменти от османския кадастър, съхранявани в домашния ни османски архив (по презумпция считани за недостатъчни), стига да се прояви нужната взискателност към документите[218]. Изглежда, че българската османистика вече стъпва във времето на неумолимо прилагане на критериите за достоверност при историческите реконструкции…

Очакванията, свързани с новопридобитите от Истанбулския архив документи, са големи – те трябва да запълнят доста от т. нар. бели полета в миналото на големи райони от българското пространство под османска власт. Регистровият материал от тази колекция, засягащ Неврокопския район, напълно потвърждава вече констатираните демографски параметри за други части на България[219]. Най-ранните известни регистрации на Неврокопско (около средата на XV век) разкриват плътна селищна мрежа, в която преобладават малките и средните населени места от 20-60 домакинства, което подобава на район с изразен планински характер. Очертаващата се благодатна сфера за бъдещи проучвания вероятно ще насърчи изследователите да разширят периметъра на своите наблюдения. Една перспективна насока е ориентирана към изясняване влиянието на географското разположение, природно-климатичните дадености и произтичащите от тях стопански възможности върху развитието на демографските процеси и конфесионалните промени. Социалната антропология е призвана да изследва връзки и зависимости от такъв порядък, но съвсем доскоро идеологическите ограничения в българската хуманитаристика не позволяваха отклонения към „буржоазната методология“.

Най-ранните известни османски регистрации на Западните Родопи (1445 и 1465 г.) разкриват, че населението там е преимуществено българохристиянско. В най-голямото населено място – административния център гр. Неврокоп, около средата на XV век османските регистратори не са отбелязали нито един мюсюлманин. Същата е картината и из селата, с изключение на с. Малко Дряново с един мюсюлманин[220]. За твърд етнически определител служи именната система, чудесно представена в подробните (сиреч поименните) регистри от ранната втора половина на XV – началото на XVI век[221]. По техните страници господства славянобългарската именна система, като честотата на употреба най-общо може да бъде представена в следния низходящ порядък: 1. Славянобългарски лични имена с проста основа – Рад, Стан, Драг и пр., или пък, както е в повечето случаи, антропонимични композитуми – проста именна основа с окончания -слав, -мир, -ой/вой; 2. Славянобългарски имена с морален, защитен и пожелателен смисъл: Стоян, Добрин, Дабижив, Първо, Велко, Косен и т. н. с варианти; 3. Имена, свързани с християнската православна религия, преди всичко от гръцки езиков произход. Това е вече констатирано положение за цялата етническа територия и Неврокопско не прави изключение, с една особеност – по-силното присъствие на гръцката антропонимична система, оказваща влияние по принцип върху балканското християнство, което в Родопите е по-силно заради географската близост.

За Неврокопско доказателствата от антропонимичния комплекс биха останали без особено значение, ако не бъдат разкрити и обосновани причините и формите за разпространение на исляма. Погледнато в исторически план, този район никога не е оставал напълно изпразнен откъм българохристиянско население и в този смисъл появилият се от началото на XVI век ислямски компонент би могъл да бъде разглеждан в демографския му аспект (колонизация), а не в светлината на конфесионалните трансформации (ислямизация на местно население). Тук по необходимост се налага да направя отклонение към някои теоретични постановки около проблема за ислямизацията на територии и население, като се опитам да разкрия приложението на изградената в българската историография визия към реалностите в Неврокопския район. Най-първо ми се ще да очертая два ясно оформили се подхода в българската изследователска практика:

I. Първия бих нарекъл възрожденско-митологичен. Той почива върху представата за масово, придружено с репресии, насилствено вкарване в исляма на балканско християнско население. Този подход се оказа твърде „работещ“ най- вече заради това, че непосредствено дава обяснения на феномена ислямизация, приемливи в контекста на изградените от фолклора и възрожденската историопис представи за османското господство. Тук веднага бързам да подчертая, че насилието спрямо новите мюсюлмани като наказание за отмятане от исляма или заради това, че не се държат „заедно в единство и дисциплина“ и че не са „истински към собственото си братство“, както повелява Коранът, е съставна част от доктрината. Насилието-наказание иманентно произтича от учението на Мохамед, в което Бог е господар на Своите раби, раздаващ всекиму строги наказания за прегерешенията; един Бог повече на страха, отколкото на любовта. Затова в ежедневието на мюсюлманите прегрешенията не подлежат на опрощение, а наказанията следват непосредствено като единствената възможност за изкупление на сторения грях. Най-сурови наказания сполетявали новите мюсюлмани, които дръзвали да отстъпят от вече направения избор в полза на исляма. Ще си позволя да представя за илюстрация няколко доктринални мнения (фетви) на османски шейх юл-ислями – най-висшата съдебно-религиозна инстанция в Империята. Тяхното мнение – отговор на зададени въпроси от религиозно- правно естество, било абсолютно задължително за мюсюлманите. „Въпрос [към шейх юл-исляма]: Някой си неверник приел исляма, докато бил пиян, но след като изтрезнял, станал вероотстъпник. Трябва ли този с бой и затвор да бъде насилен да се върне обратно в исляма? Отговор: Да, трябва.“[222] Друг пример: „В.: Ако някой си неверник, след като бъде удостоен с честта да приеме исляма, не дай Боже, стане вероотстъпник, как трябва да се постъпи с него? О.: Да бъде приложен законът за вероотстъпниците“ [сиреч, да бъде убит – б. м., Е. Р. ]. Или: „В.: Ако някоя си неверничка, след като бъде удостоена с честта да приеме исляма, не дай Боже, стане вероотстъпница, как трябва да се постъпи с нея? О.: Да бъде държана затворена, докато склони да приеме исляма.“ Или пък: „В.: Една християнка, след като приела исляма, се оженила за мюсюлманин. След време той отишъл на война. Ако междувременно съпругата му стане вероотстъпница и се омъжи за неверник, как трябва да се постъпи с нея? О.: Да бъде разделена от неверника, да получи тежко телесно наказание и да бъде държана затворена, докато не се върне в исляма![223]„

Не такива случаи е имала предвид например възрожденската историография, търсейки обяснение за мюсюлманското множество, общуващо на български език. Представените по-горе примери и въобще цялата система, изградена върху религиозно-правните постулати на исляма и пречупена през призмата на административната практика, не са сред предпочитаните обекти на внимание и за доста съвременни изследователи. Приведените тук за пример доктринални мнения са твърде малко, но дори и да добавим още много към тях, ще видим, че всички те третират положението на новите мюсюлмани, а не акта на първоначалното приобщаване към мюсюлманската общност[224]. Всяка религия с охота и ентусиазъм насърчава прозелитизма, така било и в ислямската османска държава. По силата на господстващото си положение в духовното пространство на завладените земи, последователите на Мохамед използвали прийоми, които днес бихме определили като „лов на души“, санкциониран от тълкувателите на шериата като допустим в различните му проявления: привличане на християни към исляма в нетрезво състояние, чрез подкуп, хитрости и уловки… Тези действия обаче далеч не потвърждават упорито градената представа за „целенасочена ислямизаторска политика“ на османската държава – те остават в кръга на религиозната ревност на редовите мюсюлмани. Безспорно фетвите отразяват тъкмо това положение – един стремеж на ислямския социум към разширяване на собственото духовно пространство. Българската османистика скрупульозно издирва в изворите всяко едно по-малко или по-голямо нарастване на мюсюлманския елемент в градове и села, като не забравя да подчертае, че „нашата литература недостатъчно обръща внимание на действащия в османската държава м е х а н и з ъ м за пълно помохамеданчване на хората, които по един или друг начин били п р и н у д е н и да приемат исляма или поне да се обявят за мюсюлмани (курс. и разр. мои, Е. Р.)“[225]. И тъй като приложението на доктрината, а и османската административна практика не разкриват съществуването на някакъв специално замислен механизъм, принуждаващ хората да приемат исляма, с изграждането на нужния трагизъм около загубите на християнството в полза на Мохамедовата вяра „се зае“ историческият мит.

Някои автори твърдят, че чрез митовете си всяко общество изразява основни чувства, като любов, омраза или отмъщение, които са общи за цялото човечество; за други митовете представляват опит за обяснение на трудноразбираеми явления [226]. Обществата не отхвърлят позитивните, пък били те и лъжливи (неверни) обяснения, щом са в тяхна полза. Подобни обяснения са лесни за осмисляне, понеже при тях на преден план се изтъкват комбинации от случайни връзки и зависимости с претенцията, че тъкмо те изразяват причинно- следствените корелации; тогава нещата вече стават прости. В нашия случай с фетвите декларираното насилие под формата на наказания веднага се превръща в потвърждение на създадената от фолклора и възрожденската историопис представа за зловещите форми на османското робство. Така първоначалният мит се мултиплицира, повишавайки своята „достоверност“, като се подхранва с елементи на позитивното знание. В този смисъл може да се каже, че българските изследвания на ислямизацията в голяма степен са подвластни на историческите митове със следните последици: изградени са вече стереотипи на отношение към феномена и всеки нов подход, дори документиран нов детайл, трудно се съвместява с вече утвърдените представи. Освен всичко друго тези представи са здраво свързани и с историческите емоции на хората. И ако наблюдението, както пише Леви-Строс, опровергае хипотезата, „веднага ще се подметне, че истинската цел на митовете е да отразяват реални, но отхвърлени чувства“[227] (а дали наистина са отхвърлени?).

Тази ситуация е разположена в една твърде благоприятна среда – доскорошното недостатъчно количество или пък ниско ниво на усвояване на наличните извори по въпроса. Това положение е блестящо изразено от Стр. Димитров, който през 1965 г. пише: „И даже да не искаме, пак се натрапват на съзнанието епизоди от различните бележки и приписки – на Методи Драгинов, на Бельовския хронист и други незнайни грамотни люде – за поход на „Мехмед паша“, на „шест паши“ през Пловдив, Чепино и Разлог на юг към Солун по време на войната в Мора, за „разсипването на българщината по време на този поход…“ [228]

Прочее мотивите на възрожденската ни историопис са достатъчно ясни – нужно било обяснение на ислямизацията на българи, и то такова, което да щади изграждащото се национално съзнание и дух. В същото време гръцкото духовенство, което внимателно следяло тези процеси, не закъсняло да обвини българите и останалото християнско население на полуострова, че приемали исляма, за да се отърват от плащане на поголовен данък[229]. Срещу това най- ранната българска историография в едно дописване към историята на св. Паисий Хилендарски от края на XVIII век веднага противопоставя мит: „През лето Христово 1522 Селим хан разори Тракия от Адрианград до Средец града, а един каймакам Мурза Татарски с 46 хилядна войска татарска покрай Дунава и Стара планина все разсипа от Черно море до Видин, а в Македония изпрати своя везир с 33 хилядна войска, от Драма, даже до Босна все потурчи, Доспат планина тогда потурчил…“[230] Могат да бъдат приведени още такива примери, като един от най- забележителните е Летописният разказ на поп Методи Драгинов.

Дотук добре, но се получи така, че с времето използването на митове набра скорост и в модерната българска историография самият мит се превърна в своего рода документ; по-скоро при липса на документални извори или пък при недостатъчна усвоеност на наличните митът с лекота зае „празните територии“. Вече не беше нужно да се доказва масовата репресивна ислямизация като технология за налагане и разпространение на мюсюлманството; тя предпоставено се приемаше като факт за всеки един район с многобройно ислямско население, особено ако то е българоезично. В хронологичен порядък „насилствените акции“ биват отнасяни, според случая, към едно или друго летописно свидетелство: за митичния Мурза Татарски и султан Селим (не е първият, защото през 1522 г. вече бил покойник, но не е и вторият, който не бил още роден; кой тогава – не е ясно, но очевидно това не е от особено значение за ползвателите на митове), или пък въпросните акции биват отнасяни с век по-късно към везирската фамилия Кьопрюлю (войната за о. Крит 1668-1669 г. – вж. Летописния разказ на поп М. Драгинов)[231]. За илюстрация бих искал да приведа един пример от днешната българска историография, твърде представителен за този подход: „Голямото масово помохамеданчване в Средните Родопи през 1669 г. [визира се М. Драгиновият „Летописен разказ“ – б. м., Е. Р.] несъмнено засегнало и Неврокоп- ско… В края на XVII и през XVIII в. помохамеданчванията не престанали. Сега именно било завършено пълното ислямизиране на с. Крушово, а така също трябвало да приемат исляма селата Рибново, Скребатно, Фотовища, Търлис, Старчища, Зърнево, Тешово и др. (курс. мой, Е. Р.).“[232]

Доскорошният недостиг на архивни документи за реконструкция на въпросните процеси, изглежда, е изкушил някои автори да се съсредоточат около възможностите, които им предлага историческата митология – оттук и квалификации от рода на „голямото масово помохамеданчване несъмнено засегнало и…“, „…трябвало да приемат исляма и селата…“, „…било завършено пълното ислямизиране на село…“. Същевременно в интерпретацията на малкото налични османски извори се срещат доста слабости, идещи от желанието митът на всяка цена да бъде позитивно доказан с аргументи от османските „тефтери“ (sic!). Сведенията, съдържащи се в последните постъпления на такива „тефтери“ от Истанбулския османски архив, предоставят възможността за добросъвестно разширяване полето на достоверност в историческите реконструкции, свивайки едновременно с това терена за прилагане на историческите митове. Но да видим как изглежда това на практика с няколко дребни примера и сравнения от новопридобитите архиви за Неврокопско. В „Съдбоносни векове за българската народност“ П. Петров пише: „По същия начин рязко се увеличават мохамеданите и намаляват християните в села, в които в края на XV в. имало частични помохамеданчвания. Така например, докато в с. Зърнево имало 1 мохамеданско и 241 християнски домакинства, в началото на XVI1 в. в селото останали (курс. мой, Е. Р.) само 120 християнски семейства; по същия начин намалели християнските домакинства в… с. Белотинци от 129 на 36.“[233] Ще спра дотук, съсредоточавайки се върху тези две неврокопски села, макар че подходящите за сравнение примери далеч не се изчерпват с това. За с. Зърнево действително се наблюдава намаление на християнските домакинства. Тази констатация обаче е направена върху регистри за събирането на данъка джизие (платим само от християни) и в този смисъл обяснението на спада има два варианта – той се дължи или на демографски причини, или пък на ислямизация. Добросъвестният учен ще предложи на публиката двете възможности най-малкото за да избегне евентуалните опровержения от новооткрити извори. Точно така се получава при с. Зърнево. Според османски регистър от 1 723 г. се оказва, че това селище заедно с географски близките му Тешово, Търлис и Кочан били от т. нар. маденджийски села (на рудари и производители на желязо), за които изследванията категорично твърдят, че били заселени предимно с християнска рая[234]. Спорадичните случаи на приемане на мюсюлманството в такива селища (в Зърнево 1 срещу 241 християни) не доказват траен процес на ислямизация, а тъкмо обратното. Тогава спадът на християнските домакинства, констатиран в джизие регистрите, следва да бъде търсен сред причини от демографско естество. Конкретно за с. Зърнево, след като документите свидетелстват за едно стабилизиране на демографските показатели в периода докъм 60-те години на XVII век (120 до 152 домакинства християни), в регистъра от 1 723 г. е отбелязан огромен спад до 47 домакинства. Най-лесно е да се заключи, че пред нас е поредната загуба на християнството в контекста на масовата ислямизация. Но документът не позволява такава волност, тъй като в неговия край е вписан един доклад на неврокопския кадия до столицата, в който той обяснява, че през района за много къс период от време на два пъти преминала чумна епидемия, което прочее напълно обяснява не само „зърневския случай“, но и огромния демографски срив в цялата каза[235]. Липса на ислямизация в маденджийските села, вкл. и в Зърнево, доказват и непосредствените наблюдения върху етнорелигиозната структура на този район (втората половина на ХГХ век), които разкриват техния преимуществено българохристиянски облик, при наличието на известен процент турци мюсюлмани[236].

Още по-интересен е примерът със с. Белотинци. Съхранените в нашите архиви регистри за събиране на джизие разкриват спад на християнското население през XVII век от 129 домакинства на 36. През 1660 г. е отбелязано едно покачване до 40 домакинства, сиреч тъкмо в навечерието на описания от М. Драгинов ислямизационен апокалипсис. По логиката „едните“ намаляват за сметка на увеличаването на „другите“ (на мюсюлманите) следва да се очаква, че в новопридобития подробен регистър от 1 723 г. най-сетне ще открием следите на това преливане на християни към исляма. В конкретния случай е без значение, дали ислямизацията носи репресивен характер или не, въпросът е да бъде доказано предпоставеното заключение за ислямизация у П. Петров, почиващо на намаляването на християнските домакинства от 129 на 36 – нищо повече. Регистърът от 1723 г. обаче представя селището като християнско с 30 домакинства и един мюсюлманин – Халил, син на Мустафа, за когото не може да се каже дали бил ислямизиран българин или тюркомюсюлманин[237]. В края на ХГХ век наблюденията на В. Кънчов са категорични: в с. Белотинци живеят 1800 българи[238].

Подобни примери следват и нататък в изложението. По мое убеждение обаче още сега може да се заключи, че в „белотинския случай“, както и при още доста села от казата (без неврокопския Чеч!) констатираното в джизие регистрите намаляване на българохристиянското население в голяма степен, а някъде и почти изключително се дължало на демографски фактори. Обратното твърдение: християните в известната нам документация намаляват, следователно са вкарани в исляма, означава, че изследователският процес е подчинен на историческия мит. В случая с Централните и Западните Родопи митът за масовата насилствена ислямизация има и своя хронологичен маркер – войната за Крит 1668-1669 г., около който, както видяхме по-горе, са констатирани спадове в броя на християните. При положение, че не се вземат под внимание причините от историко-демографски характер, отразени в архивната документация, до легализирането на мита за масови ислямизационни погроми в Родопите през втората половина на XVII век остава само една крачка, която прочее бе сторена от някои изследователи…

II. Втория подход към ислямизацията бих нарекъл социално-икономически и той има претенцията, че изследва причинно-следствените връзки на процеса; това е оправдано, защото този подход почива върху стабилна изворова база – османските архивни документи. Тук се налага да подчертая едно важно обстоятелство: полагането на акцент върху ролята на социално-икономическия фактор внасяше и сякаш все още внася смут у някои автори и любители на историческото четиво, които откриват елемент на доброволност в ислямизацията, обусловена от икономически причини. И наистина, направените напоследък[239] документални приноси и изследвания разкриват твърде отчетливо наличието на личен избор при преминаването от християнство към ислям. Ако се придържаме към изградената от митовете представа за същността на феномена, има сериозни основания за смут; ако ли не – налага се да приемем, че социално-икономическият фактор стои дълбоко в същността на ислямизационния процес. Всъщност тъкмо този фактор единствен легитимира ислямизацията като процес (поне засега[240]). Настойчивото проучване на действията и въздействията му върху балканското християнство ще вкара изследователите навътре във все още недостатъчно осмислените социално-икономически и етнопсихологически предпоставки на ислямизацията.

Връщайки се към причините за разпространението на исляма, веднага ще отбележа, че те биват издирвани в няколко посоки, които в своите най-важни измерения са приети като общовалидни за всички части на Балканите – например причините от социално-икономическо естество. В централизирана държава от авторитарно-патерналистичен тип като османската социално- икономическите реалности действат с почти равна сила по цялата територия, обхваната от османския режим. Следва да се очаква, че преминаването към исляма по силата на социално-икономическия фактор би трябвало да засегне относително равномерно всички части на османските Балкани. Всеобщо известно е обаче, че това не е така. По тази причина в началото на своя текст обърнах внимание, че се налага да се отчете и значението на средата като фактор в развитието на интересуващия ни процес. Това е географското разположение по хоризонталната и вертикалната пространствена ос, природно-климатичните и екологичните дадености и произтичащите от тях стопански възможности и етнокултурни особености – проблеми, върху които напоследък с успех работи Цв. Георгиева[241].

Като общовалидно изглежда и становището, че в България под османска власт проявленията на режима били най-мощни заради непосредствената географска близост до властовите центрове на Империята, а също и заради множеството основни пътни артерии, пресичащи българското пространство, по които преминавали османските военни сили към бойните полета на запад и на север. Оттук следва логическата конструкция, появила се още в ранната българска историография, че последиците от османското господство за българите били най- тежки, сред които, разбира се, попада и неизбежната ислямизация на големи групи население (по правило насилствена, вършена най-често от преминаващия по главните друмища аскер – срв. поп М. Драгинов). Изхождайки от тази „общовалидност“, може да се изкушим от заключения, подобни на тези от предложените по-горе примери за неврокопските села, от вида „наложи се исляма да приемат и селата…“ Но неизбежност от такъв порядък не е действала в тогавашната реалност, което се доказва най-добре чрез изворите. Например положението на София на Диагоналния път (Via militaris) концентрирало в града османска администрация и войска, а военните походи постоянно пресичали Софийското поле, без това положение да стимулира ислямизацията; тук, според изворите, тя била особено ниска. Подобно е положението във Видинско (с военно-административен център и крепост с гарнизон), в Кюстендилско и други важни във военно-административно отношение области, където властта е имала възможностите, а според логиката на днешния ден – и мотивите за провеждане на масови акции за ислямизация… Това обаче не станало, докато в същото време из затънтените дялове на Родопите (без каквото и да било военно-стратегическо значение) големи територии били напълно загубени за християнството вследствие на преминаването на местни българи към исляма.

С уговорката, че според мен в българската историография все още липсва яснота относно посоките, в които да се дирят главните причини за ислямизацията, ще си позволя да изтъкна някои от безспорните предпоставки за появата и развитието на феномена, що се отнася главно до района на Западните Родопи.

Като първа причина без съмнение се налага османското завоевание и последиците от него. Тук нещата опират до общия фон, върху който е протекъл ислямизационният процес: ликвидиране на средновековната балканска държавност и нейните институции. От голямо значение за изграждането на новата (османска) държава било преди всичко овладяването на нови пространства за исляма, на първо време в чисто териториално-политически план, едва след което идвал периодът на реалното, бих го нарекъл „физическо“ мюсюлманизиране на новите земи. Ще рече, че най-напред следва да се изясни въпросът за носителите на новата за балканския човек религия, които непосредствено осъществявали нейната представителност в живота на завладените земи. Следователно, за да установим нивото на тази представителност (мислейки не само за институциите на държавната власт и нейните служители по места), трябва да разрешим проблема за взаимовръзката и относителната тежест на колонизацията, от една страна, и на ислямизацията на местни християни – от друга, поставени в контекста на създаването на мюсюлманската империя и разпространението на исляма в отвоюваните от християнския свят земи. Тук особено вълнуващ за изследователите е въпросът за приоритетите, т. е. кой от двата фактора (тюркомюсюлманска колонизация или ислямизация на местни християни) се оказва решаващ за етнокултурните трансформации на завладените Балкани. Чудесно поле за изследване предлагат Западните Родопи.

Малкото на брой изследвания върху оскъдната доскоро изворова база успяха все пак да докажат един много важен факт – в района на Централните и Западните Родопи през нито един период на османското господство не е имало масово настаняване на анадолски тюркмени-колонизатори, така както това е станало в някои райони на Тракия, Добруджа, Лудогорието[242]… Първоначалната представителност на исляма в Западните Родопи (района на Неврокопско с Чеч) била осъществявана на институционално ниво от местната администрация и войската. Османските извори доказват това положение така: според ранен регистър на населението от 1445 г., в самия Неврокоп и по селата не е описан нито един[243] мюсюлманин. През втората половина на века в града вече са описани 265 християнски и 12 мюсюлмански домакинства, а в много от селата вече заварваме от 1 до 8 мюсюлмански домакинства[244]. Веднага трябва да се отбележи, че антро- понимичната система на тези хора (композиция от мюсюлмански и тюркмено- юрушки имена) подсказва, че първоначалното представяне на исляма върху едно широко българохристиянско пространство било осъществено чрез колонизация.

Тук логиката на изложението налага да се отдели нужното внимание на тюркомюсюлманската колонизация като фактор в ислямизацията на територии в смисъла на споменатото по-горе „физическо“ мюсюлманизиране. Съвсем неотдавна, през предходното десетилетие, белязано от насилствената смяна на тюркомюсюлманските имена, в българската историография беше наложен изследователски подход, според който мюсюлманското население в т. нар. български етнически територии се обясняваше единствено като следствие на масово насилствено вкарване в исляма на местни българи християни. Преследваше се политико-пропаганден ефект – да се докаже българският етнически произход на мюсюлманите в България, като за целта идеологемите трябваше да добият силата на документирани исторически факти. И най-беглото запознаване с тогавашната изследователска практика разкрива отчетливата тенденция за заобикаляне (премълчаване) на темата тюркомюсюлманска колонизация изцяло в полза на детайлизиране представата за ислямизация на население – по-малко чрез документални следи от процеса, повече чрез трагизма за масово верско насилие, „съхранен в народната памет“. Заобикалянето (премълчаването) на проблема за тюркомюсюлманската колонизация на практика постави изследователите в парадоксалната ситуация да доказват ислямизация на хора при повсеместна липса на ислямизатори. Изход от това положение, както вече беше отбелязано, услужливо предлагат историческите митове[245]. Съмнителната научна стойност на този подход не беше от особено значение – той не изразяваше позитивни намерения за разкриване (реконструиране) на исторически явления и процеси, а служеше за въздействия върху масовото съзнание с оглед осъществяване на конкретни политически намерения [246].

За да се разбере колонизацията като фактор в ислямизационния процес, ще се наложи да се спуснем на юг от Неврокопската каза, към устието на р. Места на брега на Бяло море. Там е районът на каза Йенидже-и Карасу (дн. Генисеа, Гърция). В регистър от 1478 г., постъпил наскоро по обмена на архивна документация с Османския архив в гр. Истанбул, съществува плътна картина на демографската и етнорелигиозната ситуация по територията на казата през един период, когато османската социално-икономическа система вече била добила улегналия си вид, но конфесионалните промени все още се намирали в началната фаза на развитие. Няма нищо по-естествено (и логично!) от това, че мюсюлманският компонент в общия етнопейзаж на района бил представен от анадолските тюркмени колонизатори. Тук обаче искам да обърна вниманието на читателя върху следното обстоятелство: напоследък в българската, дори и в някои балкански историографии отчетливо се лансира идеята за номадския характер на тюркомюсюлманското завладяване и усвояване на балканските земи. Всъщност идеята не е нова. Още А. Тойнби в теоретичен план убедено твърди, че номадските скотовъдни общества след успешни завоевания на територии с културно-уседнало население се опитват да се отнасят към него, „като че то е човешко стадо, опитвайки се от пастири на животни да се превърнат в пастири на хора“ [247]. В средата на нивите и градовете обществото от номади и местни „човешки говеда“ е икономически нездраво, продължава Тойнби, тъй като „пастирите на хора винаги са икономически – макар и невинаги политически – излишни и затова паразитни. От икономическа гледна точка те престават да бъдат пастири, отглеждащи стадата си, и се превръщат в търтеи, експлоатиращи работните пчели. Те стават непродуктивна управляваща класа, поддържана от труда на продуктивното население, което ще живее по-добре, ако те не са там“ – приключва А. Тойнби[248].

Заключенията на английския историк, заедно с някои по-нови изследователски опити върху този проблем[249], експонирани върху балканската реалност в периода след османското завоевание, са в състояние да породят условията за един вид „съвременно митотворство“ от следния вид: отношенията, на които османотюрките се явяват носители, били отдавна изживени от народите на завладените земи. Затова и нашествието на номадски и полуномадски маси не само спряло, но и върнало столетия назад закономерното развитие на покорените земи и народи. Оттук лесно може да бъде обоснована „реакционната роля“ на османското нашествие – идея, твърде удобна за моделиране на определени исторически емоции с точен адрес.

Тази тема тепърва предстои да занимава специалистите от различни области на хуманитарното знание. Моята цел тук е по-конкретна: да се определи характерът на тюркомюсюлманската колонизация в района на Йенидже-и Карасу, намиращ се в естествени природно-географски връзки и зависимости с Неврокопско (Западните Родопи) чрез поречието на р. Места, която свързва планинския район с екологично и стопански важната Беломорска зона. Така че логиката в проследяване на първоначалното настаняване на анадолски преселници в крайморските низини има и свое продължение – наблюдения върху постепенното навлизане на север в пространствените зони с по-висока надморска височина, където климатът, стопанските възможности, а оттам и ефектът и последиците от самата колонизация вече били други.

В началото на османския регистър от 1478 г. има опис на соларите в каза Йенидже-и Карасу[250]. Това е една група от 57 мюсюлмански фамилии, настанили се на подходящо място (беломорското крайбрежие, някъде около устието на р. Места), за да упражняват стопанска дейност в един отрасъл с огромно значение в икономиката на доиндустриалните общества. Както е известно, солта била нужна не само за ежедневната прехрана на човека и съхраняване на продуктите, но и за нормалното развитие на традиционни стопански отрасли, като животновъдство, кожарство, бояджийство, металодобив, сапунджийство, грънчарство и др. Развити райони за добив на сол съществуват още в Античността на подходящи места по бреговете на Черно, Мраморно, Егейско и Средиземно море. Соларството изисквало специални умения, познаване на технологични процеси и затова соларите били организирани в професионални общности (наричани в османската канцеларско-административна практика джемаат), а опитът и знанията в професията се предавали от баща на син[251].

Тази съвсем кратка бележка около добива на сол трябва да съсредоточи вниманието на читателя върху обстоятелството, че за 57-те мюсюлмански фамилии, настанили се като солари около устието на Места, не приляга определението номади. При всички случаи те са упражнявали същата дейност някъде по Малоазийското крайбрежие, преди техният соларски джемаат да се появи на Балканите, предвождан от реиса Дурали (реис – араб., букв. капитан; в случая водач, ръководител). Етнически тези хора следва да бъдат определени като тюркмени[252], знак за което е преобладаването на предислямските тюркски имена в описа: Сунгур, Дурмуш, Кьопек, Яхши, Дениз, Базарлу, Тургуд и пр.; в този порядък, разбира се, присъстват и имена от общомюсюлманския антропонимичен комплекс… Настанявайки се на новото място, общността на тюркмените солари създала селище (действие, съвсем не в традициите на номадския бит), давайки му името Тузджу (= Солар)[253].

В същия район османският регистратор е описал и известен брой солари християни, което подсказва предосманското съществуване на отрасъла по тези места. Ала създадената след завоеванието нова политическа обстановка позволила на пришълците да се впишат без конкуренция в икономическото пространство на района, а може би просто да изместят (свият) местните хора в него.

„Физическото“ мюсюлманизиране на района около Йенидже-и Карасу от анадолски преселници през 1478 г. вече е създало предпоставките и за ислями- зация на местно население: в списъка на соларския джемаат от с. Тузджу присъстват двама нови мюсюлмани с презимето Абдуллах, един Михал, син на Радо, записан като мюсюлманин, но все още без ново ислямско име и шестима роби, добили лична свобода, след като станали последователи на Мохамед[254].

Теорията за предимно номадския характер на тюркменската колонизация става още по-уязвима, като продължим с наблюденията по следващите страници на нашия регистър, където е описана общността на оризарите в каза Йенидже-и Карасу. Оризът е новост сред традиционните селскостопански култури на Балканите, чието култивиране започва след появата на тюркомюсюлманите по тези земи. Естествено нивелираните терени по долното течение на р. Места се оказали подходящи за непознатата култура – там се появили и новите заселници (земеделци, а не странстващи скотовъдци), организирани в професионалната общност на чалтъкчиите (= оризари). Начело на джемаата също стоели т. нар. реиси – в нашия случай това били братята Халил и Ибрахим, които притежавали султанска грамота, позволяваща им да се занимават с оризарство, „както своите бащи“[255]. Общността включвала 29 фамилии и 2-ма неженени, която на новото място създала селище с името Чалтъкчи (= Оризари). Аналогията със соларското селище е повече от очевидна и тя еднозначно доказва, че в района се появило население с отчетливо изразен уседнал бит с цялата му стопанска и културна определеност. Тези хора – икономически мигранти, представяли характера на тюркомюсюлманската колонизация в района. Стопанското им битие било най- тясно вплетено в икономиката на доиндустриалните общества – производството на сол, обслужващо традиционни отрасли на занаятчийството и животновъдството, както и производството на ориз, основната храна на азиатските завоеватели, превърнала се скоро в една от основните селскостопански култури на полуострова.

Къде все пак остават странстващите скотовъдци – юруците, които според доста автори били представителната маса тюркмени колонизатори? В разглеждания регистър от 1478 г. няма описани юрушки джемаати, но тяхното присъствие се усеща по неговите страници… Ето как: сред регистрираните видове производително население в казата и групите със специални задължения към държавата (напр. соколари) османският чиновник е отбелязал неголяма група, наречена коруджии (от тур. когитак = пазя)[256]. Срещу известни фискални облекчения тези хора трябвало да следят придвижването на тюркменски номади (юруци) през района по определените им пътища, да им забраняват да вкарват стадата в обработваемите земи, да пазят труда на земеделците от безредното придвижване на хора и животни[257]. Фактът, че османската администрация въвела институцията на коруджиите, ни говори за две важни неща:

1. Тюркомюсюлманската колонизация протичала: а) под формата на икономическа миграция на уседнало тюркменско население към новозавладени територии с благоприятни за стопанска дейност условия; б) под формата на номадски придвижвания от Мала Азия към Балканите. Номадският компонент бил пречка в икономическото усвояване на новите земи, на което османската власт реагирала адекватно: поощрявала уседналите заселници (фискални облекчения за производителите на сол и ориз) и същевременно създала един вид полицейски части за ограничаване на неприятните последици от безразборната шетня на номадстващите колонисти.

2. Номадският компонент на колонизацията не бил пренебрежимо малък, за да го игнорираме в оценяването на демографските последици от завоеванието. Специално за района на Беломорието, на юг от линията Драма – Йенидже-и Карасу – Гюмюрджина, османските извори от първата половина на XVI век показват едно значително присъствие на танръдагски юруци. Само в каза Йенидже-и Карасу техните джемаати според регистрация от 1543 г. били 58 [258].

Погледната в този ѝ вид, тюркомюсюлманската колонизация в наблюдаваната каза Йенидже налага представата, че след средата на XV век в района, заключен между Беломорското крайбрежие и полите на Родопския масив (западния му дял), вече били налице демографските предпоставки за придвижване на ислямско население в северна посока – от стопански и климатично по- благоприятния екологичен пояс на крайморските равнини и предпланински полета към пространства с по-висока надморска височина и изразен планински климат. Сезонната миграция на юруците между високопланинските пасища в Родопите и Беломорското крайбрежие не прави от този мюсюлмански компонент съдържателен обект за наблюдения – със своята мобилност той не създавал трайни промени в демографските съотношения в посока на бъдещи конфесионални трансформации. Фактът, че най-ранните известни засега регистрации на юруци са от 40-те години на XVI век[259], говори, че номадстващите тюркмени се вписват трайно в определени пространства с всички социално-икономически последици от това някъде в първите десетилетия на XVI век – не може да е иначе, щом като едва тогава са включени в османския кадастър като самостоен обект на административната практика. В такъв случай вниманието на изследователа на тюркомюсюлманската колонизация следва да бъде съсредоточено главно върху миграцията на онези тюркмени, подвластни на уседналия начин на живот. Първоначалното проникване тъкмо на такива ислямски заселници сред местното християнско население предопределя последвалото развитие на ислямизационните процеси с различна интензивност и под различни форми.

Това прави наложителен един опит да се проследи настаняването на ислямско население от този вид сред местните християни – граждани и селяни. Регистърът от 1487 г. дава възможност да се установят параметрите на процеса с неговите демографски последици в градовете Драма, Зъхна, Серес с прилежащите им села и по-нататък – на север през Родопите до Неврокопското поле, крайната цел на този „преход“ по страниците на документа. Пренесен върху географската карта, той в общи линии изглежда така: от устието на р. Места на запад- северозапад към трите посочени града (намират се в полите на Родопите и като центрове на административни единици Драма и Серес граничат с каза Неврокоп на север). Бързам да предупредя читателя, че в настоящата студия не е възможно да се представят данните за всяко едно селище по този маршрут дори в най- обобщен, например табличен вид. Ще се постарая да представя резултатите от наблюденията си върху този твърде интересен материал, които може би на сегашния етап ще изглеждат на читателя по-скоро като „впечатления от пейзажа“, отколкото документиране на неговите детайли. Но все пак целта е да се провокира интерес към нови посоки на изследователското дирене, а това оправдава риска от фрагментарност на изложението.

Изкушение за изследователа ще е да постави на изпитание трайно настанилата се в историографията теза, че преминаването на християни към исляма в широк мащаб тръгнало първоначално из градовете, сиреч там, където били струпани повече ислямизатори – османска войска, администрация и тюркомюсюлмански заселници. Доста извори потвърждават такова развитие, от което логично следва изводът, че градският жител бил по-склонен към ислямски прозелитизъм като стремеж да съхрани в променената политико-религиозна среда достигнати вече социални нива[260]. Стремежът към обобщения на османските реалности винаги може да поднесе изненади, които сетне трябва да бъдат определяни като изключения или регионални различия. Струва ми се, че такава изненада поднася гр. Драма…

Както в района на Йенидже-и Карасу, тъй и в този град се натъкваме на категорични доказателства за уседнал бит у тюркменските заселници. По-горе отбелязах, че появата на уседнали тюркмени в хинтерланда на каза Йенидже дала тласък на ислямизацията сред местното селско население. Да видим какво е било въздействието на тюркменските заселници върху демографския и религиозния облик на Драма. През 1478 г. в селището имало 1 мюсюлманска и 5 християнски махали. Мюсюлманската наброявала 69 фамилии, 1 7 неженени и 1 6 вдовици. Имената на тези граждани разкриват добре запазена предислямска тюркска антропонимична традиция – характерен белег за юрушката (номадска) съставка на колонизаторите: Ширмерд, Данишменд, Дурмуш, Базарлу и пр.[261] Само че приликите с юруците се изчерпват с това. Османският регистратор е отбелязал повечето от гражданите тюркмени като обущари, шивачи, бозаджии, кожари, собственици на дюкяни (сред тях бакали), бояджии, сарачи, дръндари, дори вехтошари… Ще рече, че за тези хора градът бил естественото място на съществуване – доказва го твърде широкият периметър от икономическото му пространство, което те заели. И още нещо, заслужаващо специално внимание – сред тях липсват мюсюлмански неофити от християнското население на града. Две са възможните обяснения на тази ситуация:

1. Тюркомюсюлманската общност плътно овладяла градското стопанство така, че шанс в конкуренцията с цел овладяване на икономически периметри би имал само представител на тюркския етнос (сред християните почти не се срещат хора, занимаващи се със занаятчийство и пр). Преминаването към исляма на местни християни с оглед просперитет или съхраняване на някакви позиции върху полето на търговията и занаятите би било обречено на неуспех: пред предприемача – нов мюсюлманин, неминуемо се изпречвали езиковата и етно- културната бариера. Следва да се отчете и действието на корпоративната организация на тюркомюсюлманските търговци и занаятчии, известна под името ахи, следи от чието присъствие се забелязват в множество балкански градове[262].

2. В Драма християнската инфраструктура била добре съхранена. Всяка от петте махали имала своя свещеник, който се грижел за религиозния живот на паството – факт, който сам по себе си подсказва липсата на условия за преминаване към исляма, породени от духовно-психологическа криза. Тук ще си позволя едно разсъждение, основанията за което тепърва предстои да бъдат потвърдени или отхвърлени в светлината на новите документи в разположение на българските османисти.

Марксистката историография изгради визията, че християнските жители на балканските градове под османска власт били много по-склонни/податливи на ислямизация или пък били непосредствен обект на ислямизационните инициативи на османските власти в градовете (войска, администрация) – „именно градовете играели водеща роля (курс. мой, Е. Р.) в ислямизационния процес“[263]. Тази своя „водеща роля“ те започнали да изпълняват от третата четвърт на XIV век нататък, а дотогава повечето градски средища, „в които нямало силно ядро от военни и чиновници, ислямизацията трудно си пробивала път и почти нямало мюсюлманско производително население“[264]. Идеята е да се докаже, че „османското владичество не само унаследило градовете като агломерации и административни средища. То унаследило и жителския им състав, като заставяло (курс. мой, Е. Р.) с течение на времето много хора в градовете да приемат религията на завоевателите…, производителното градско мюсюлманско население не е колонизирано анадолско тюркско население, а местно българско население, помохамеданчено още през ранните векове на османското владичество.“[265] В морално-психологическо отношение образуването на „преобладаващ мохамедан- ски жителски състав чрез колонизация и [чрез] ислямизация на български граждани в цяла редица най-големи и важни в стопанско и културно отношение градове предизвикало ефект на сътресения на народността в обществено, битово и културно отношение, понеже средновековното българско селячество отдавна било изработило стереотипи на отношенията си към града и към административния център…“[266]. Следователно преминаването на граждани към мюсюлманството дало тласък, по-скоро с времето превърнало приемането на исляма като един от вариантите на религиозно поведение в селската среда с фатални последици. В дъното на тази теория се таи и подозрителното отношение на историческия материализъм към градския жител – търговец, занаятчия, собственик в най- широкия смисъл, в чиято среда в крайна сметка се зародила „експлоататорската класа“ като антипод на „трудовите маси“ – селяни и наемни работници. Струва ми се, че тази идеологема има свой принос към теорията, че градът „дал тон“ в процеса на преминаването в исляма – според социалната си природа гражданинът бил склонен към колаборационизъм, компромиси и отстъпления от всякакъв вид, оказва се и по отношение на верската си принадлежност… Хр. Гандев обобщава в този смисъл: „Всъщност по-нататъшната съдба на цялата народност зависела от устойчивостта на селските маси, от техния социално- биологичен потенциал, от възможностите им да пресъздават отново разрушеното и пропадналото. Бъдещето на страната отсега нататък и векове наред произтичало само от тях (курс. авт., Хр. Г.).“[267]

Тук се налага да се систематизират представените становища (те са репрезентативни за насоките в българските османистични проучвания през 60-те – 80-те години):

1. Колонизацията на тюркомюсюлмани в градовете била ограничена, представена от войска и администрация. Мюсюлманските жители на градовете се увеличавали чрез ислямизацията на местни християни.

2. Анадолските завоеватели се урбанизирали твърде бавно, дълго време градската икономика съществувала благодарение на опита на „местните специалисти“, голяма част от които били вкарани в исляма занаятчии и търговци. „Затова е логично да се приеме – заключава Хр. Гандев, – че в градове като Търново, Никопол, Видин, Пловдив и София, Скопие, Битоля, Сяр и редица други около половината от турското население още през ХV в. не е от турски етнически произход (?!, курс. мои, Е. Р.).“[268]

След това отклонение към теоретични постановки в българската изследва- ческа практика, намиращи се в пряка връзка с разглежданите тук процеси, нека продължим към следващия градски център по нашия маршрут – Зъхна (дн. Неа Зихни, ном Серес, Гърция). През 1487 г. в града имало 14 християнски махали с 390 фамилии. Мюсюлманските фамилии били едва 32, сред които 2 на нови мюсюлмани (с презиме Абдуллах и тюркменски лични имена Айдън и Карагьоз) и 4 на ислямизирани освободени роби, вероятно довлечени в града от бойните полета. Всички останали мюсюлмани били тюркмени колонизатори[269]. Съотношението 390 към 32 повече от красноречиво показва ниската ефективност на колонизацията; сякаш се потвърждава теорията, че градският живот не притеглял анадолските пришълци, а наличието на ислямизирани сред зъхненските граждани подсказва откъде може да се очаква нарастването на ислямския елемент – помюсюлманчване на граждани християни, чрез които впоследствие ще се „ислямизира“ и икономиката на града. Логиката на това предположение би била силна, ако го нямаше обстоятелството, че близо половината от тюркмените колонизатори на Зъхна са описани като занаятчии – предимно тъкачи и дръндари… Несъмнено стопанството на града съществувало чрез дейността на по- многобройните жители християни. Но не може да има спор и около факта, че тюркмените не присъствали в пейзажа единствено като войска и администрация, според горната теория – ислямизатори par excellence, а били хора на градското ежедневие, които отредили за себе си периметри от него съобразно уменията и квалификацията си.

Следващият град Серес е доказан ислямски център с развита мюсюлманска духовна и материална инфраструктура. Причините за това са добре изяснени в специалната литература и затова няма да се спирам върху тях[270]. Само ще отбележа, че тюркомюсюлманската колонизация тук била мощна – 535 мюсюлмански фамилии (сред тях 21 на ислямизирани сирозчани), 27 неженени и 75 вдовици[271]. Редом с дейците на мюсюлманския култ и вакъфската администрация, османският чиновник е описал голямо количество тюркменомюсюлмански заселници, най-пряко свързани с икономиката на града – кожари, тъкачи, сарачи, бояджии, шивачи, търговци (дюкянджии), баняджии…

От град Серес може да поемем на север-североизток през склоновете на Славянка и Западните Родопи към бившата османска каза Неврокоп – крайна цел на нашия преход и обект на специален интерес в настоящото изложение. Преди това обаче ще предложа на читателското внимание един опит за обобщение на извършените дотук наблюдения върху етнорелигиозната обстановка в градовете Драма, Зъхна и Серес такава, каквато ни я предлага османският подробен регистър от 1478 г.

1. С изключение на гр. Серес (според османската летописна традиция завладян през 70-те – 80-те години на XIV век и още тогава селището и околностите му били залени от анадолски номади[272]) в останалите два града тюрко-, по-скоро тюркменомюсюлманската колонизация била ниска, християнското население преобладавало. Това потвърждава наблюденията на повечето османисти, че до последната четвърт на XV век в градовете, които не били военноадминистративни центрове, притокът на анадолски заселници бил относително слаб.

2. Колкото и ограничен да бил броят на настанилите се в градовете заселници мюсюлмани от Мала Азия, това е население, подвластно на културно- уседналия бит, което чрез непосредственото си включване в социоиконо- мическата структура на селищата създало ядрото на мюсюлманското градско население. Именната система на заселниците носи белезите на предмюсюлман- ската тюркменска антропонимия (характерна за номадстващите на Балканите юруци), но настаняването на тези хора сред местните жители, упражняването на труд, присъщ на уседналия човек (оттук и вписването им във фискалните регистри!), показва, че нивото на тяхната социализация съвпада с икономическите и обществените реалности в завладените територии. В същото време номадите реално присъстват в етническото и стопанското пространство, но в състояние на „свободни атоми“ – те не били обхванати от фискално-административната система и следователно не се явяват съставен елемент на османския социум. От своя страна раята (осм. геауа – производително население: християни и тюркме- номюсюлмани, селяни или граждани) реално присъства в османската обществена организация „тук и сега“, положение, отразено в кадастралните описи на населението.

3. Ислямизацията на християни в градовете през последната четвърт на XV век била незначителна. Това е отдавна известен на изследователите османисти факт, потвърден с архивна документация[273]. Тогава си заслужава да хвърлим един най- общ поглед върху „селския пейзаж“ около трите града, за да проверим как твърде ниският градус на ислямизацията на градски християни се отразил върху селото; ще се потвърди ли теорията, че ислямизацията в града предхождала селската, че градът дал първоначалния тласък (или пример?) за преминаване в исляма на селското население. Утвърдителен отговор по презумпция би звучал приблизително така: и на село ислямизацията ще да е рядкост, дори в този период тя все още не е наченала… Решаващата дума обаче има документът, който трябва да уточни дали през въпросния период в селските райони е съществувала ислямизация и ако да, в резултат на какво се явява тя – на тюркменомюсюлманска колонизация или пък на вкарване в исляма на местни християни. Модерната българска османистика дава отправна точка: „Първите по административен ред колонизирани в съседство с Чеч тюркски поселници били някои номадски скотовъдни племена. Тяхното заселване в Серско и Драмско означавало стабилизиране на османското владичество в този край. С това се прекъсвали връзките на Чеч, Доспат и долината на Места с външния свят, като цяло тази грамадна област се поставяла в положение на обсада.“[274]

Това съждение е доста впечатляващо със своята категоричност и провокира проверка на положението по протежение на „обсадата“ поне в две направления: 1) Номади скотовъдци ли са били колонизаторите в селата из крайморските равнини и в котловините по южните склонове на Западните Родопи (от устието на Места до гр. Серес)? 2) Възможно ли е несоциализирани елементи като странстващите скотовъдци да стабилизират османското владичество (да разбираме под стабилизиране преследвания от всяка власт обществено-икономически и политически ред)?

Селата от Йенидже до Серес били плътно обхванати от тимарската система, а в сереския хинтерланд имало доста вакъфски и мюлкови имоти на военни и религиозни дейци още от времето на завоеванията[275]. Тъй като в настоящата студия не е възможно да се представи задоволителна картина на етнорелигиозната ситуация (всеки един от регионите заслужава самостоятелно проучване), ще се опитам да обобщя наблюденията си върху османския изворов материал по подходящ за целите на изложението начин.

Най-първо се налага да изоставим апокалиптичните представи за разрушителните последствия от завоеванията, макар че сереският монах Исай ни разказва страшни неща за времето след битката при Черномен – на запад от Места до Серес земите били опустошени, победителите се сдобили с богата плячка – пари, скъпоценности, завлекли със себе си много роби и робини[276].

Военните действия се водели според технологията и манталитета на епохата и несъмнено последствията за тогавашния мирен човек били съизмерими по злочестина само с масов мор по хората (чума) или неурожайни години и следващ масов глад. Едва ли е чудно тогава, че един книжник и родолюбец, който превеждал мъдри слова от гръцки „на наш славянски език“, е успял да предаде ужаса на войната по начин, който поразява и днес потомството, още повече че баталията приключила с поражение на своите. В същото време описаното от Исай „злолютие, обляло всички западни градове“, се разказва с ентусиазъм от победителите – въпрос на гледна точка, както се казва… Ала реалният живот на поколенията не секнал след злополучните събития и още в първите известни нам регистрации на района (ранния султан Мехмед II[277]) се наблюдава плътна селищна мрежа – състояние, съвсем противоположно на емоционално описания от Хр. Гандев „демографски колапс“.

Първоначалният оглед на селищната мрежа, отразена в регистъра от 1487 г., позволява селата да бъдат разпределени в три групи според извършените засега общи наблюдения върху етнорелигиозните им параметри. Бързам пак да напомня уговорката, че не става дума за извличане на твърди показатели, а за най-общ преглед и констатиране на тенденции.

I. Напълно християнски села. Те не са преобладаващо множество и може да се наблюдават както в по-отдалечените от административния център (града) райони, тъй и в непосредствената му близост. Заслужава да се отбележи обстоятелството, че из мюлковите и вакъфските села в Сереско мюсюлманският елемент липсва – ще рече, че във въпросните селища не е допусната колонизация, вследствие на което там не е протекла и ислямизация на местни хора. Изглежда, частният капитал настоявал да запази производството с доказан резултат от дейността на „местните специалисти“, въздържайки се да рискува с преселници от Мала Азия…[278]

II. Може би най-многобройната група селища е тази с частична колонизация и вече наченал процес на ислямизация на местно население. Тюркменомюсюл- маните колонизатори си личат по именната система, примери от която вече се дадоха достатъчно. Те били уседнало земеделско население – доказва го фактът, че били включени в данъчни списъци за облагане на продукция от селскостопанска дейност. Като количество от 2-3 фамилии, но не повече от 10-ина, те вече били напълно достатъчни да дадат тласък на преминаването в исляма на свои съселяни християни. Обикновено изследователите разпознават ислямските неофити, вписани в официалната османска документация, по презимето „син на Абдуллах“ (син на раба Божи), давано по силата на ислямската религиозноправна традиция. Изглежда обаче, през този ранен етап в развитието на процеса за такава традиция в селските райони все още не може да се говори – „Абдулласи“ се срещат повече из градовете, а по селата новите мюсюлмани са вписани с лично ислямско име и християнското на своя родител. Феноменът е добре известен от публикувани фрагменти на османския кадастър, съхранявани у нас[279], но в разглеждания тук документ тяхната масовост и разнообразие е толкова впечатляващо голяма, че изкушава да се дадат няколко по-характерни примера: Угурлу, син на Вълкано, Ширмерд, син на Драгой, Карагьоз, син на Брайко, Салих, син на Михал, Сюлейман, син на Вельо…[280] Навярно на читателя са направили впечатление тюркменските лични имена на новите мюсюлмани – през този период те се срещат доста по-често от традиционните арабомюсюлмански имена. Това подсказва наличието на междуличностни и междуобщностни контакти с положителен знак между представителите на двете конфесии, щом като настанилите се по селата тюркмени се явяват един вид „кръстници“ на своите съселяни в исляма, и то предимно с имена, свойствени на тюркменския етнос от предислямското му минало, а не на мюсюлманската общност като цяло (арабско-корански).

III. В третата група попадат относително малко на брой селища, в които ислямизацията на местните селяни вече била почти приключила, въпреки ранния етап в развитието на процеса. Запознавайки се с тези случаи, е уместно да си припомним предложения на предните страници извод на Xр. Гандев: „Всъщност по-нататъшната съдба на цялата народност зависела от устойчивостта на селските маси…“ и пр. като поука за изследователа, че е по-добре да отбягва категоричните обобщения и изводи в емоционално-романтичен дух с лек идеологически привкус. И така едно село, някъде в каза Драма, с хубавото име Момчил (днес неустановено), предлага следната етнорелигиозна ситуация: от регистрираните 33 фамилии и 1 4 неженени близо половината били на нови мюсюлмани – неколцина с презимето „син на Абдуллах“, но повечето от вида Мустафа, син на Станимир, Исхак, син на Радо, Мустафа, син на Момчил и пр. Селяните християни били останали само трима на брой[281].

Същата картина предлага и с. Конищан (дн. Поликипон, ном Драма, Гърция) със своите 17 фамилии мюсюлмани и 15 неженени. Тюркменомюсюлманската колонизационна съставка си личи по имената. Пак от имената си личи усилен процес на преминаване в исляма – „Абдулласи“ няма регистрирани, но затова пък заварваме Мехмед, син на Стойо, Иса, син на Димо, и т. н.[282] За разлика от горното село тук вече не е останал нито един християнин.

В преследване на подобни случаи нека вече се насочим в посока север- североизток по коритото на р. Места към склоновете на Западните Родопи, където е с. Буково (дн. гара Бук, Гърция). През 1487 г. в това селище вече са останали само 3 християнски фамилии. Част от мюсюлманските домакинства са на несъмнени уседнали тюркмени земеделци – Караджа, Турхан, Карагьоз, Балабан, Саруджа, Ширмерд, но покрай тях са и новите мюсюлмани с тюркменски лични имена, като Будак, син на Михал, Шахин, син на Петко, Карагьоз, син на Михал. Сред мюсюлманската общност е описан един съвсем нов последовател на Мохамед – Дочи, син на Драгоя, който към датата на регистрацията още не бил получил новото си име[283].

Преди да навлезем в каза Неврокоп, разположена в средната и високопланинската пространствена зона, има нужда от едно обобщение на предложения дотук материал, поставен в светлината на тезата на Стр. Димитров за „обсадното положение“, в което попаднали Чеч, Доспат и долината на Места, след като османската власт се стабилизирала в Драмско, Зъхненско и Сереско. Ако приемем, че авторът говори за „обсада“ във военния смисъл на думата, то се налага въпросът, какво е било стратегическото значение на областта, заключена между Бабек – Мехомия (Разлог) – Сатовча и Барутин (на доспатския вододел) и на юг до сливането на реките Места и Доспат. През този район би могла да се осъществи връзка на Беломорието с Горна Тракия при Пловдив, но по изключително труден маршрут, който не бил използван за придвижване на войска (Via Egnatia открай време била предпочитаният път за прехвърляне на военни части, за движение на хора и стоки). Районът имал известно стопанско значение с развития рудодобив и производството на желязо край селищата Горно Броди, Тешово, Търлис, Зърнево, Кочан и някои други по-малки, но през целия период на османското господство властта не направила нищо съществено, за да подобри транспортните връзки на рударския район с Беломорието – през цялото време той останал труден за придвижване[284]. Колкото до пътната мрежа вътре в Неврокопския район и нейните връзки на североизток с Горна Тракия или на северозапад към Самоковското поле и оттам за София, през 40-те години на XIX век О. Викенел отбелязва, че на много места тия пътища са непроходими за коли, някъде дори трудни за преодоляване от товарни коне, а съществувала и постоянна опасност от разбойнически нападения. Френският геолог и географ описва в бележките си пътя от Доспат хан до Мехомия така: „Пътува се по долината на Доспат дере… Тази долина е необитаема, покрита с борови гори и непроходима за товарни коне. В тези пущинаци човек лесно може да се заблуди. Тук има пътеки, прокарани само от животни…“[285] Такова било положението към средата на миналото XIX столетие, а в предходните то не било по-добро. Така че този район нямало защо да бъде обсаждан, не се налагали специално замислени мерки за постигане на някакви военно-стратегически задачи – придвижването към Неврокопското поле или от него към останалия свят било достатъчно затруднено от самите природно-географски дадености.

Тогава остава втората възможност: към края на XIV век затънтеният и населен с християни западен дял на Родопите се оказва обсаден не във военно- стратегически, а в религиозно-верски смисъл. Така се оформя идеята, че предстои „ислямска атака“ за превземане на български духовни пространства.

След като преминах по линията на „обсадата“, използвайки за пътеводител страници от подробния османски регистър от 1478 г., бих си позволил да отбележа, че никъде не срещнах и най-дребната следа за целенасочени размествания, придвижвания, концентрации или стратегически заселвания на тюркмен- ски маси (по принцип считани за номадски) с цел решаване на глобални задачи по промяната на демографския и етнорелигиозен облик на наблюдаваните територии – в българската историография съществува нагласата да подозира тогавашните османски власти в такива целенасочени мероприятия. Видя се обаче тъкмо обратното – администрацията предприема нужните мерки да сложи в ред безразборното юрушко движение сред населението от уседнали земеделци. Вече отбелязах по-горе, че заради мобилността си номадите не са решаващият фактор в демографските и етнорелигиозните трансформации. Такъв фактор с определящо значение е икономическата миграция на уседнало население от пренаселените предпланински долини и крайморски равнини към средния и високия планински пояс, стига климатичните и екологичните характеристики на пространството по вертикала да предлагат благоприятни условия за икономическа дейност. Дългата история на „очовечаване“ на Неврокопското поле, източните склонове на Пирин и западните на Родопите до вододела при Доспат показва, че районът предлага такива условия, които открай време притегляли население от ниските пространствени зони към тези места със значително по-висока надморска височина. В Неврокопската котловина тя е от 460 до 600 м над морското равнище. Останалите земи на бившата османска каза имат хълмист характер с надморска височина от 600 до 800 м – 19% от общата площ (без териториите, които сега са вън от държавните ни граници) и около 67% са територии с изразен планински характер. Средната годишна температура в пояса между 500 и 800 м надморска височина е 11,3о С. Лятото е топло, без продължителни засушавания, а есента е мека, позволяваща узряването и пълното събиране на реколтата. Благоприятно въздействие върху локалния климат оказва и слабото средиземноморско влияние, което се усилва в южна посока. Положителна роля в икономиката на Неврокоп- ския район имали полезните изкопаеми около селата по южните склонове на Пирин и Славянка (известни като мървашки села), в които се развила „местната индустрия“ – рудодобив и производство на желязо.

И най-беглият преглед на селищата, разположени на север от „обсадната линия“ Йенидже – Драма – Зъхна – Серес в посока към каза Неврокоп, показва, че с увеличаване на надморската височина броят на тюркменомюсюлманите колонизатори намалява[286]. В рударското село Долно Броди (дн. Като Вронду, ном Драма, около 600 м надморска височина) са записани 179 християнски фамилии и 6 на тюркмени мюсюлмани. Рударско било и село Търлис със 194 християнски фамилии без каквато и да било колонизация[287].

В източните склонове на Пирин, преди Места да навлезе в Неврокопското поле, се намират днешните помашки села Лъжница, Корница и Брезница. В нашия регистър от 1 478 г. Корница е описана с 99 християнски фамилии и 4 вдовици – колонизация липсва (затова и ислямизацията на местното население още не била в ход)[288]; дори в селището се наблюдава демографски ръст от 44 християнски домакинства за един период по-къс от 20 години[289]. В Лъжница сред 101 християнски фамилии вече се настанили 3 тюркменомюсюлмански[290] – предпоставките на последвалия процес на минаване в исляма постепенно се оформяли, макар че и тук, както в Корница, сравнено с предходната регистрация, християнското население осъществило „демографски бум“ – за същия период от около 20 години селяните в Лъжница нараснали от 20 на 101 фамилии (в бройката не са включени заселниците тюркмени)[291].

Всъщност ако се придържаме към теорията, че ислямизацията в града стимулирала идентичния процес и в хинтерланда, би следвало да обърнем повече внимание върху ситуацията в Неврокоп. Регистърът разкрива слаба колонизация през последната четвърт на XV век, но очевидно достатъчна за да потръгне и ислямизацията на граждани християни. Колонизаторите били от вече познатия ни вид на уседнали тюркмени, част от които упражнявали някакъв занаят – шивачи, касапи. Първоначалното мюсюлманско ядро през 1 487 г. вече било увеличено от неврокопски мюсюлмани с имена като Саруджа, син на Пейко, Хамза, син на Горо, Юсуф, син на Манол, Бехадър, зет на Тодор. Последният пример вече разкрива създадените устойчиви връзки между двете етнически общности в града – появяват се смесени бракове, установяват се роднински връзки…, едно състояние на градската микросреда с особено значение от битово и морално- психологическо естество за преминаването от християнство към ислям.

В града са описани 38 мюсюлмански фамилии, от които 26 на тюркмени колонизатори и 12 на конвертити. Християнските фамилии в града са 283[292]. Пак едно сравнение с предходната регистрация на градското население (60-те години на XV век) разкрива следното положение: тюркменомюсюлмани 12 и нито един ислямизиран неврокопчанин. Християнските фамилии в града са 265, следователно до следващата регистрация от 1478 г. техният брой нараснал с 28. През същия период обаче се появили и първите ислямски конвертити.

В близкия до Неврокоп селски район колонизацията също не била голяма: в село Мусомища 5 тюркменски фамилии сред 158 християнски и все още нито един ислямизиран[293]. И в село Копривлен от крайградския хинтерланд сред 210-те християнски фамилии се настанили 12 на уседнали тюркмени, но към тях вече трябва да добавим 4 домакинства на нови мюсюлмани от селото[294].

В южна посока от тези две села, в самия край на Неврокопското поле, се намират двете големи села Сингартия (дн. Хаджидимово) и Садово. В Сингартия положението било следното: 201 християнски фамилии и 1 5 на тюркменомюсюл- мани. И тук ислямизацията вече дала своите първи резултати във вид на 8 домакинства нови мюсюлмани[295]. В Садово положението било идентично: 11 6 християнски фамилии и 21 мюсюлмански. Броят на колонизаторите бил 1 2 и като тяхно следствие – 9 домакинства нови мюсюлмани[296]. В същия район, но на левия бряг на р. Места е и с. Истане (дн. Хвостяне), където по онова време нямало нито един колонизатор, съответно липсвали и нови последователи на Мохамед сред селяните[297]. В по-късен период селището вече е изцяло българомюсюлманско[298].

Любопитно ще е да разберем какво е било положението във високопланинския пояс, в селищата с надморска височина 700-800 м. Тук трябва да очакваме юрушки влияния върху местната етнорелигиозна картина – такива поне са догадките в османистичните проучвания. Характерен пример са селата Марулево (дн. Ваклиново) и Кочане, където османският регистратор не е отбелязал нито една уседнала тюркменска фамилия сред 1 70-те християнски домакинства. Сред тях обаче стои един Исмаил, син на Димитри[299]. Дали може да се приеме, че във високопланинския пояс проводниците на първоначалния стимул за ислямизация били сезонно появяващите се тюркмени скотовъдци? По-нататък двете селища станали напълно българомюсюлмански, но въпросите около първоначалната представителност на исляма не само в този конкретен случай, но и във високите пространствени зони въобще изискват още доста наблюдения върху масов изворов материал. Но дори и тогава ролята на номадстващите тюркмени не би могла да бъде уточнена докрай, тъй като те не са били обект на османските регистрации. По-скоро те били описвани в районите на зимуване, а интересуващите ни процеси протичали в периода на лятната паша, когато те се оказвали в контакт с родопчани. Реконструкцията на тази ситуация с възможности за конкретни изводи би могла да бъде извършена от етнологията (социалната и културална антропология) в съчетание с възможностите на османистичните проучвания – един изследователски подход, който у нас едва напоследък започва да добива конкретни очертания[300].

Дотук се занимавахме повече със значението на колонизацията като катализатор на ислямизационния процес. Нейните размери не позволяват да се твърди, че тюркмените колонизатори се явяват представителната група на ислямското присъствие в Неврокопската каза; демонстрираните най-характерни примери очертават контурите на ситуацията в района и едно бъдещо подробно проучване ще уплътни фактологията, осигурявайки средата за исторически реконструкции с висока степен на достоверност – новопридобитите извори напълно позволяват това. Ниската ефективност на колонизацията в Неврокопско намира своето логично обяснение в обстоятелството, че районът се явява най- високата точка по вертикалната ос на поселищната система, до която успели да стигнат най-упоритите представители на икономическата миграция сред тюркме- номюсюлманите. Неврокопският край попада в последния възможен пояс за „очовечаване“ на околната среда и ако тук все пак в края на XV – началото на XVI век се настанили тюркмени, подвластни на уседнал бит, то, изглежда, роля изиграл природно-климатичният фактор – средиземноморските влияния върху локалния климат, близостта на Беломорския екологичен пояс, наличието на подходящи за животновъдство високопланински пасбищни райони.

Овладяването от исляма не само на територии, а и на местно население в Неврокопския край почнало с един постепенен процес на ислямизация сред местните българи от началото на XVI век нататък. Преди години върху силно ограничена изворова база Стр. Димитров успя да очертае най-общите параметри на процеса, но не достигаха опорни точки в хронологичния му ход, заради което той допусна възможността за провеждане на насилствени ислямизационни акции. А всъщност тъкмо постепенността на ислямизацията сред неврокопското християнство, нейната голяма трайност във времето подсказва липсата на екстремни ситуации в нейното развитие. В новопостъпилите османски регистри хронологията на протичането е изключително добре представена с всичките ѝ показатели, необходими на изследователа, за да се премахнат някои наивни съмнения или основателни колебания около отговора на въпросите, поставени в началото на студията: какво население са помаците – автохтонно или колонизирано тюркско; как помаците са преминали към исляма – доброволно или чрез насилие, и пр.

Методиката за работа с османски извори в това направление е добре известна и затова, без излишни обяснения, предлагам няколко примера като резултат от обобщения върху по-масов материал: през 30-те години на XVI век 13% от селското население вече е преминало към исляма, през 60-те – 29%, за да се стигне в хода на диахронното развитие до 1723 г., когато заварваме следното положение в 109 описани села на тогавашната каза Неврокоп с областта Чеч: селища с българохристияни – 10; смесени (българохристияни и българомюсюлмани) – 24; селища с българомюсюлмани – 74[301].

След като колонизацията се явява стимул за разпространението на исляма, но не и субект на „физическото“ мюсюлманизиране на големи територии от Западните Родопи, налага се настоятелно да се изследват причините и мотивите за преминаване на огромно количество местни християни в исляма. Разделението на причини и мотиви не е случайно. Причината въздейства еднопосочно, тя формира, така да се каже, каузалността на процеса. В същото време мотивът е повече въпрос на лично отношение на субекта, на реакция на индивидуалната или колективната психика в конкретна среда към определена ситуация.

Като безспорна причина следва да се приеме упадъкът на християнските религиозни институции, причинен от османското завоевание. Каза се вече, че най- ранните османски регистрации на Неврокопско разкриват в района една добре изградена селищна структура. Със сигурност може да се предположи, че до завоеванието тя е била покрита от религиозно-институционалната мрежа на православната църква; това подсказват следите от манастирски градежи, които съществуват по терена, доказва ги местната топонимия и ономастика, налице са и сведения в историческата памет на хората, но археолозите все още не са дали много в тази насока. Естествено не бива да се пренебрегва и близостта на големите християнски центрове Серес и особено Света гора.

Ранната документация (1445) показва, че православните институции все още не били загубили напълно влиянието си върху паството в района: тогавашната османска администрация дала разрешение на петима светогорски монаси и тридесет техни послушници да действат в Неврокопско, освобождавайки ги от данъка джизие[302]. Без да се спирам специално върху постепенното ограничаване действието на християнските институции (параметрите на този процес могат да бъдат изведени от броя на свещениците – в повечето неврокопски села от ранния XVI век такива липсват), тук бих искал да илюстрирам институционалната представителност на исляма в града Неврокоп, който от последната четвърт на XV век нататък постепенно се превръща в добре изграден ислямски център:

– през 80-те или 90-те години на XV век Мехмед бей, син на Караджа паша[303], издигнал монументална джамия в града, която съществува и днес в силно запуснат вид;

– в самото начало на XVI век любимецът на султан Баязид II, Коджа Мустафа паша[304], учредил в града голяма религиозно-благотворителна фондация (вакъф), която включвала джамия, религиозно училище и баня.

Това е само началото на постепенната трансформация на Неврокоп от християнски в мюсюлмански град, която в по-нататъшния си ход изглежда така: през 1517 г. в града има 319 християнски и 167 мюсюлмански домакинства[305]; през 1529 г. християните нараснали на 381 домакинства, а мюсюлманите – на 219[306]; през 1569 г. мюсюлманските домакинства вече са 318, а християнските са спаднали на 186[307]. Изследвачите са на мнение, че това развитие е последица от известен приток на тюркомюсюлмани към града и от постепенно преминаване на неврокопските християни в исляма. Само в регистрацията от 1569 г. 14% от гражданите мюсюлмани са отбелязани като конвертити от първо поколение. През 70-те години на века Неврокоп изглежда вече като напълно изграден ислямски център с 13 мюсюлмански махали (срещу 6 християнски), 3 джамии и 7 месджида[308], в които служели 12 имами и 14 мюеззини[309]… Прехвърляме се в 1723 г., за да заварим ислямската инфраструктура на каза Неврокоп в следния вид: джамии – 50, месджиди – 36. В същото време тамошните християни разполагали с двамина свещеници за града и всичките си села[310].

Когато се изследват причините от религиозно естество, не бива да се изпуска ролята на мюсюлманското мисионерство, представено от дервишкия ислям. Евлия Челеби описва Неврокоп като град с много текета, което ще рече, че ислямският мистицизъм бил добре застъпен в района. Особено голяма ще да е била ролята на ордените с изявена езотерична практика, просъществували в Неврокопско до началото на XX век[311]. Техният мистичен ритуал е по-привлекателен, в него има практичен подход към хората – подхранва надеждите им за непосредствен контакт с отвъдното, изцелява, обещава спасение още през земния живот. Ислямската ортодоксия е свързана с множество забрани, а мистичните школи са склонни към абсорбиране на отделни елементи от други конфесии, тъй като за тях Пътят към Божественото откровение е един за всички хора. Можем само да си представим въздействието на такова дервишко теке върху някое християнско село в близост, особено ако шейхът владее и прилага магични практики, предпазва от болести, изцелява, предсказва… А как да оценим друго едно интересно явление от този порядък: в казата Неврокоп живеели много сеиди.

Нека накратко обясня кои са те. Твърди се, че произхождали от потомството на самия Пророк Мохамед; титлата сеид носели потомците на Мохамедовия внук Хюсеин, а потомството на другия внук Хасан – титлата шериф. Сеидите и шерифите се пръснали с времето по целия мюсюлмански свят и където се появели, единоверците им се отнасяли към тях като към свети хора. Една английска изследователка дори сравнява техните функции и влияние в мюсюлманското общество с тези на християнската църква в средновековна Европа[312]. По-точно би било да се каже, че в обществения живот те се изявявали като религиозни лидери и учители (мюдерриси) и били предпочитани кадри за съдебно-религиозната система. След смъртта си някои от тях били обявявани за светци, а гробовете им ставали място за поклонение. Вярвало се, че сеидите можели да вършат чудеса и че притежавали лечителски способности.

В ислямския свят сеиди и шерифи се радвали на доста привилегии и затова била създадена специална служба, която следяла за тяхното родословие и при нужда трябвало да доказва принадлежността на дадено лице към потомството на Пророка. Тази служба била ръководена от висш държавен администратор, наричан накиб юл-ешраф. При османците неговото ведомство имало разклонения във всички провинции на огромната държава.

От подробен регистър на населението в каза Неврокоп научаваме, че в началото на XVIII век в района имало 51 сеиди с доказана достоверност на произхода, от които 1 2 в градските махали, а останалите били пръснати из селата. И още нещо прелюбопитно: в с. Елис (дн. Охирон, ном Драма, Гърция) техният брой бил 18 (!), а към тях трябва да добавим и 5 жени с титлата шерифе (ж. р. от шериф)[313]. За това селище не разполагаме с други данни, освен тези от регистъра, които го представят като изцяло мюсюлманско с 82 фамилии. У В. Кънчов селото е представено с 280 домакинства българи християни и 730 домакинства турци. Българските домакинства от Статистиката на Кънчов се появили в селото в по- късно време, а старото българохристиянско население (името на селището подсказва неговата предишна етнохарактеристика) вероятно било претопено или пък пропъдено от настанилия се в този край сеидски клан. Присъствието на толкова много свети хора в Неврокопско със сигурност оказвало влияние върху процеса на конфесионалните трансформации в казата, разширявайки ефекта от въздействието на ислямската религиозна матрица върху християнското културно пространство. Така сред факторите на ислямизацията в този район се явява още един, който според понятийния апарат на доскорошните изследвания би трябвало да бъде определен като „религиозна пропаганда“. Но и от най-общото описание на сеидите се вижда, че техните функции и обществено влияние далеч надхвърляли ролята на „проводници на исляма“, каквато може да се припише на тюркмените колонизатори.

Ала всъщност нашият метод е свързан и на този етап най-пряко зависи от сведенията в османската документация, а там най-често се натъкваме върху действието на икономическия фактор. Той създавал мотивацията у ислямските конвертити, обстоятелство, което напоследък привлича вниманието на все повече изследователи[314] Прочее действието на икономическия фактор като мотив за преминаване в исляма засега добре обяснява стабилния по своите темпове и продължителен във времето процес на индивидуална ислямизация. Нека в този порядък на мисли си спомним за твърденията на гръцкото духовенство, че българите се „потурчили“, за да се отърват от данъка джизие[315].

Безспорно фискалните облекчения били сериозен мотив, още повече че са налице сведения за освобождаване на новите мюсюлмани в някои райони и от поземлен данък испенче, тъкмо както твърдят някои автори, за насърчаване на ислямизационния процес[316]. Не по-малко значение обаче имала социалната мотивация. Приемането на исляма издигало обществения статут на конвертита едно стъпало по-нагоре, той се превръщал от християнска в мюсюлманска рая. Новият мюсюлманин вече имал предимство в отношенията с администрацията, спестявал си ред неудобства на битието, отредено за християнската рая. Освен това битността на мюсюлманин правела възможна прекатегоризацията от рая в аскери (т. нар. класа на военните), при което отпадало плащането на раетски данъци. Това не било имагинерна, а напълно реална възможност, чудесно представена в подробния регистър на каза Неврокоп от 1723 г., откъдето са и следните примери: в с. Мусомище имало 30 еничари от 78 мюсюлмански домакинства; в с. Копривлен – 20 еничари от 52 мюсюлмански домакинства; в с. Ляльово – 12 от 51 и т. н.[317] Забележителното в случая е, че тези еничари не били набирани по силата на девширмето, което се доказва от мюсюлманските им бащини имена. Изключено е също така това да са столични бойци, синове на еничари, изпратени на провинциална гарнизонна служба – тогава нямаше да попаднат в опис на селското население в казата. Неврокопските еничари може би повтарят известното „босненско изключение“ – султан Мехмед II непосредствено след завладяването на Босна разрешил в корпуса да постъпват и сюннетлии, сиреч обрязани младежи, синове на приелите наскоро исляма босненци[318].

Всъщност еничарството може да се тълкува едновременно като причина и мотив за ислямизация в зависимост от конкретната ситуация в османската държава. За причина то може да бъде прието в първите векове от съществуването на корпуса, когато християнските деца насила били отделяни от техните семейства – начин за масово „производство“ на мюсюлмани пряко волята на християнската рая в Империята. Като мотив за приемането на исляма еничарството се налага след прекратяване на системата девширме – някъде към края на XVII век. Това е свързано с едно интересно явление, което тепърва подлежи на изясняване от османистите. Напоследък вниманието на изследователите бе привлечено от т. нар. молби за доброволно приемане на исляма, които имат една много интересна особеност – процесът, който отразяват тези документи, набира скорост и се масовизира от края на XVII век нататък[319]. В досегашните изследвания акцентът падаше преди всичко върху социално-икономическите фактори, обусловили този вид прозелитизъм, които в османските условия изиграли ролята на косвен натиск върху християнството за преминаване в исляма[320]. Ала причините се оказват и от съвсем друго естество: много хора изтъкват като мотив за смяна на вярата си стремежа към място в еничарските редове. Изглежда, че в този период желанието сред част от християнската рая да попадне сред султановите „хранени хора“ било голямо, щом се срещат случаи като този на един българин от Карлово, който, бързайки да попадне сред правоверните, собственоръчно се обрязал[321]. Дали е случайна масовата поява на тия „молби“ тъкмо когато интензивността на девширмето почнала да спада – това е въпрос, който все още очаква конкретен отговор. В същото време трябва да се съгласим, че дори след като събирането на момчета било преустановено, кадровият потенциал на еничарството не намалял; той бил подхранван от синовете на еничарите и още от многобройните случаи на доброволни единични помюсюлманчвания като морално-психологическо следствие от тривековното действие на системата девширме. Оказва се, че сериозно присъствие в еничарските редове имали и неврокопските българомюсюлмани.

Прекатегоризацията на неврокопските помаци в аскери носела материална изгода не само под формата на фискални облекчения. Преминаването на техните бащи и деди към исляма в един по-ранен период разкрило след време възможности пред следващите поколения за включване в редовете на платената еничарска армия по време, когато в Империята събирането на християнски момчета за нуждите на корпуса било вече прекратено. Еничерското парично възнаграждение било от голямо значение за бюджета на неврокопчанина, живеещ в не особено благоприятна за стопанска дейност природна среда. А когато към държавната плата се добавят фискалните облекчения и гарантираните от държавата привилегии в стопанската дейност, ще видим, че всъщност еничар- ското съсловие формирало обществения елит на казата. Така неврокопските еничари служели за пример на своите земляци, колко е добре на този свят да си мюсюлманин, и то на държавна служба. По такъв начин еничарството продължило да играе роля в ислямизацията и след прекратяване на девширмето. Сред описаните неврокопски еничари тук-там се срещат и бойци с фамилното име Абдуллах (първо поколение конвертити), което подсказва, че еничарските привилегии били достатъчен мотив за някои местни християни да минат в исляма въпреки опасностите на военната служба.

В този порядък на изложение непременно трябва да се изтъкне един факт, останал досега незабелязан, по-скоро премълчаван, в българската османистика: поголовният данък джизие, платим само от християните в османската държава, бил събиран главно от еничари[322]. Тази дейност носела големи парични облаги от злоупотреби във фискалната дейност, но по-важен тук е психологическият ефект върху платеца на данък, предназначен само за „неверници“, когато като събирач му се представял негов бивш единоверец, а твърде често и земляк. Един малък пример от историята на джизието, отнасящ се конкретно за Неврокопския данъчен район: неврокопският списък на платците за 1600-1601 г. например попаднал у еничари, произхождащи от самия Неврокоп и съседните райони, което съвсем не е случайно – ефектът от дейността е много по-голям, когато се познават местните условия. На място, в самия фискален район, към събирането на данъка бил кооптиран еничарът Коруджу Баки бей, жител на града. Той от своя страна пък бил човек на дефтердаря на дунавските области Абдюлбаки ефенди[323]…

Още доста подробности от ежедневието на Неврокопско в интересуващия ни аспект може да бъдат извлечени от османския кадастър. Колкото повече разширяваме познанията си за миналото на българските земи под османска власт, толкова повече ще се доближаваме до съставянето на подробна история на социалните, етнодемографските и конфесионалните процеси, без да можем, разбира се, да заявим някога, че сме постигнали всеобхватност в изводите си. Налага се обаче да се отчете, че в етнорелигиозен смисъл Неврокопско (а всъщност Централните и Западните Родопи) се явява „особен случай“, тъй като при, общо взето, сходна съвкупност от социално-икономически и политически фактори други райони на българското пространство разкриват съвсем различно състояние на интересуващите ни феномени. Това още повече налага обединяване усилията на историци, етнолози и социолози към позитивни изследвания на т. нар. помашки въпрос. Благоприятна ситуация пред изкушените изследователи предлагат Централните и Западните Родопи не само с новопридобитите османски извори. Съвременната цивилизация не е успяла да заличи всички следи на отминалите времена върху българомюсюлманската общност в този регион. В голяма степен това се дължи на сложната историческа съдба на хората, особено през последните 30-ина години, което ги е направило изключително чувствителни и недоверчиви към външни въздействия. Така в много отношения те са се съхранили като един вид жив музей, чиято „експозиция“ следва старателно и деликатно да бъде изучавана не само с оглед на минали събития, а и на бъдещето. Неудачите на предходниците не обричат непременно на неуспех днешното и следващите поколения. Дори само заради това усилията си заслужават.

* * *

С това моето изложение можеше и да приключи, но реших, че то ще изглежда по-убедително, ако предложа на читателското внимание една малка част от новопридобития османски изворов материал за някогашната каза Неврокоп, обработен в последно време от автора на настоящите редове. По-долу са представени три подробни описания на с. Вълкосел, извлечени от османски данъчни регистри от последната четвърт на XV, първата половина на XV и началото на XVIII век. Селището не е избрано заради някаква изключителност на протеклите в него етнорелигиозни процеси – то напълно се вписва в хода на проследените дотук тенденции. Вълкосел привлече вниманието ми по време на теренни проучвания през м. август 1 994 г. Разположено е на юг от Неврокопската котловина в началото на областта Чеч, близо до р. Бистрица – ляв приток на Места. Край него е минавал пътят от Драма за Неврокоп по коритото на Места. От този главен път се отделял друг, който, минавайки източно от селото по едно от билата на Дабраш, продължавал на север към Сатовча и оттам през Батак към Тракийската низина. Това местоположение на Вълкосел определяло и неговата многолюдност – тя личи добре в документите по-долу. Като правило около миналото на такива големи села почти винаги е изграден митологичен комплекс, който трябва да обясни събития със съдбовно значение за битието на поколенията; в представите на българите християни от района такова събитие е „помохамеданчването“ на техни земляци. Преминаването на вълкоселци към исляма се обяснява със следния мит: селото било от две махали – едната приела исляма под натиска на завоевателите, другата първоначално устояла. Черквата останала в „помохамеданчената“ махала и между съселяните християни и мюсюлмани започнали разправии – новите последователи на Мохамед не допускали християните до храма, за да се черкуват. Конфликтът се разраснал и в селото пристигнала потеря да довърши „помохамеданчването“. Християнската махала под ръководството на двамината дядо Вълкови синове се противяла, но когато главатарят наредил да се напали пещ и който не желае да стане мюсюлманин, да скочи в огъня, хората се стъписали. Двамата братя дали пример на своите хора и се хвърлили в пещта, ала „изплашените селяни били принудени да приемат исляма“[324].

Представените по-долу документи разчупват митологемата, разкривайки логиката на процеса, определена от конкретните исторически обстоятелства. Да си зададем обаче въпроса: ако българските историци разполагаха още преди време с османски извори в тази достатъчност, с която има възможност да работи днешното поколение изследователи, щеше ли да се създаде мътната смес от митология и исторически емоции, предизвикала в крайна сметка политически действия и обществени реакции с траен негативен резултат? Въпросът може да изглежда наивен най-малкото заради това, че отрицателният отговор всъщност разкрива една невъзможна вече алтернатива на събития, които днес дружно порицаваме. Конкретно за Вълкосел въпросните събития са донесли на хората следното: по време на смяната на имената на родопските българомюсюлмани (първия етап на т. нар. възродителен процес, протекъл през 70-те години) „отговорните фактори“ вкарали в гробището на селото булдозер, за да го изчисти от мюсюлманските надгробия, много от които изработени преди близо два века в духа на тогавашната ислямска каменоделска и епиграфска традиция. Населението успяло да събере и съхрани част от паметниците в двора на по-малката джамия – неугледна постройка, намираща се в края на селото. Голямата джамия, строена в началото на ХК век, била съборена по време на втората вълна на възродителния процес – пак с булдозер. Сега хората са издигнали нова джамия на мястото на съборената (през 1994 г. все още не беше довършена), в чийто градеж преобладава бетонът – изглежда, в яките бетонни зидове те са вградили желанието и волята си събитията отпреди 20 години да не се повтарят повече.

Сред част от по-младите хора, интересуващи се от миналото на своя край и съдбата на населението му, е пуснал корени митът, че техните деди се настанили в Родопите вече като мюсюлмани някъде през ХI-XII век. Като доказателство те сочат надгробните паметници, върху които е вписана дата по мюсюлманското летоброене (Хиджра). Така например надгробие от 1160 г. по Хиджра се възприема като положено през XII в., „време далеч преди появата на османците по нашите места“ – отбелязват хората. А в конкретния случай става дума за 1747 г. Това е един наивен начин да се отхвърли натрапваната идея за проведени насилствени акции за „помохамеданчване“, срещу които дедите на тези хора не устояли… Освен всичко друго, днешните потомци са наясно, че фикцията за ислямизационен апокалипсис се превърна в идеологема, положена в основите на порочните политически действия от 70-те и 80-те години, чиито поражения, уви, все още не са изживени.

Предлагайки превод на османски документи за миналото на село Вълкосел, нямам намерение да разкривам т. нар. „историческа истина“, използвана доскоро за избистряне на „замъглените представи за различия между „верско“ и „народностно“[325]… Тъкмо обратното – бих искал старите текстове да покажат естествения ход на сложни исторически процеси, чието осмисляне следва най-сетне да се измъкне от сянката на митологията, историческите емоции и предубеждения.

883 г. / 4. IV.1478 – 24. III.1479 г.

Сигн.: BOA, TD 7, fol. 288-289

Село Вълкосел, спада към [нахия] Калоян.[326]

Мюсюлмани:

Xъдър, Касъм, Али син на Карагьоз Неверници:

Неверници:

Гьорко; Вълко [син на] Гьорко; Райко, син на Вълко; Гьорго [син на] Беро; Тодор брат на Йорго; Димитри [син на] Василко; Гьорго, брат на Димитри; Бончо, брат на Димитри; Милко поп; Райко, негов син; Тодор, брат на Димитри; Васил поп; Васил, син на Доброслав; Милко, син на Васил; Стайко [син на] Чутур; Балика; Балико [син на] Крайо; Гьорго, син на Балико; Тодор, син на Балико; Тодор [син на] Добрика; Яника, негов брат; Гьорго [син на] Добрине; Райко [син на] Радослав; Милко [син на] Тодор; Тодор соколар; Йорго [син на] Койо; Койо [син на] Ангело; Петко соколар; Койо соколар; Илко соколар; Мирчо [син на] Диман; Димо [син на] Стайко; Станко, брат на Димо; Рад, брат на Станко; Гьорган [син на] Станислав; Русин, негов брат; Влад, брат на Йорган; Милко [син на] Петро; Рад, брат на Петро; Стайко [син на] Димо; Илко, син на Коста; Радослав [син на] Грозьо; Милко, брат на Радослав; Стайко [син на] Грозьо; Койо, син на Братослав; Братослав [син на] Койо; Райко [син на] Кукуде; Радослав, син на Стайко; Янко, брат на Радослав; Грозьо, негов брат; Стайко, син на Димитри; Гьорго [син на] Стайко; Гьорго [син на] Найчо; Койо, брат на Стойко; Станчо, брат на Койко; Витан; Йорго, негов син; Петко [син на] Витан; Димитри, син на Велко; Стойко, син на Мичо; Дойко [син на] Братован; Мичо, син на Димитри; Новак; Никола, син на Новак; Стамат, син на Дойко; Марин, син на Дойко; Мичо, син на Радован; Бойко [син на] Бодур; Славко, брат на Бойко; Владислав [син на] Гьорго; Тодор [син на] Стайко; Влайко [син на] Братойо; Милко, син на поп Димитри; Никола [син на] Гьорго; поп Димитри; Тодор [син на] Йоргица; Димо, син на Белико; вдовица Дойна; вдовица Донче; вдовица Райка; вдовицата на Момчил; друга вдовица Райка; вдовицата на Радослав; вдовицата на Братоля; вдовицата на Банче; [друга] вдовица Райка; Никуле, син на поп Димитри.

[Данъци върху селскостопанската продукция: пшеница, ръж, сено, пашкули, грозде, лен, леща, орехи, плодове, мед, данък сватбарина, данък върху прасетата и приходи от две воденици][327].

29 шабан 930 – 18 шеввал 943 г. / 2. VII.1524 – 30. III.1537 г.

Сигн.: BOA, TD 403, fol. 555-558

Село Вълкосел, спада към Неврокоп.

Мюсюлмани:

Яхия деде, чифт[328]; Баязид Мустафа, чифт; Хъдър Иляс, чифт; Хамза Иляс, чифт; Исхак Шабан, чифт; Хъдър Инехан, чифт; Хъдър Ибрахим, чифт; Хамза Мехмед, чифт; Хамза Абдуллах, чифт; Мустафа Али, чифт; Мехмед Али, чифт; Мустафа Абдуллах, бенак[329]; Халил Абдуллах, бенак; Иляс Абдуллах, бенак; Мехмед Абдуллах, чифт.

Неженени от споменатите [мюсюлмани]:

Хамза Абдуллах; Мехмед Абдуллах; Муса Абдуллах; Иляс Абдуллах; Хъдър Абдуллах; Салтък Абдуллах; Мустафа Исхак; Хъдър Мехмед; Ахмед Шабан.

Неверници [християни] от споменатото село:

Гьоро Никола; Райко Димитри; Петко Белко; Стойо Дончо; Милко Дончо; Димо Мильо; Тодор Станко; Гьоро Тодор; Крайо Тодор; Станислав Тодор; Тодор Мильо; Димитри Денчо; Стойо Грозьо; Димитри Никола; Дончо Никола; Мильо Никола; Никола Райко; Златан Райко; Димо Райко; Койо Милчо; Велчо Тодор; Гьоро Тодор; Станко Гьорго; Гьорго Петко; Крайо Гьорго; Райо Велчо; Петко Велчо; Добрика Тодор; Крайо Миладин; Гьорго Миладин; Морфо поп; Пано Дельо; Дельо Брезо; Мильо Брезо; Гьорго Брезо; Йован Брезо; Станислав Йован; Димитри Йован; Милош Мильо; Гьорго Тодор; Дельо Дуко; Гюрго Дуко; Кирко Гюрго; Коно Гюрго; Гюрго Хубен; Тодор Райко; Йонко Тодор; Манол Тодор; Кирко Влайко; Гюрго Влайко; Гюрган Койо; Радич Койо; Марко Ангел; Димитри Марко; Ангел Марко; Стан Гюрго; Кирко Гюрго; Милко Петко; Никола Петко; Тодор Крайо; Радич Мирчо; Стоян Мирчо; Гюрго Филип; Дельо Койо; Милен Тодор; Кирко Тодор; Балика Братул; Тодор Балика; Кирко Крайо; Русин Станко; Драгош Станко; Дельо Станко; Влад Гюрган; Дельо Хриз; Тодор Димо; Йован Милко; Петри Йован; Доброслав Петко; Станко Милко; Радослав Гюрго; Коста Гюрго; Драгош Петко; Степан Владислав; Стоян Степан; Андро Стайко; Димитри Стайко; Райко Стайко; Станко Тодор; Радо Тодор; Милко Тодор; Влайко Тодор; Никола Радо; Йован Радослав; Дельо Йован; Дельо Хубен; Йован Рад; Йован Радослав; Станко Радо; Грозьо Дабенко; Йован Грозьо; Милчо Вато; Станко Гюрго; Степан Стайко; Марко Милко; Янко Грозьо; Морфо Стайо; Дельо Дайчо; Рад Дайчо; Хубен Дайчо; Райчо Калин; Тодор Стайко; Крайо Дельо; Стойо Димо; Нано Велчо; Йован Гюрган; Тодор Райко; Йован Гюрго; Стойо; Йован Радо; Дайчо Йован; Степан Марко; Койо Гюрго; Тодор Милко; Йован Дельо; Никола Райко; Станко Никола; Петри Никола; Тодор Дельо; Мильо Димо; Йорго Мильо; Коста Илко; Петко Илко; Гюрго Илко; Райко Дельо; Дельо Калин; Крайо Дельо; Стойо Дудо; Райко Бончо; Димитри Бончо; Грозьо Гюрго; Йован Койо; Гюрго Милен; [?][330]; Нейко; Тодор Койо; Тодор Диман; Стойо Тодор; Стойо Дельо; Велчо Радослав; Тодор Бончо; вдовица Дончи; вдовица Милчовица; вдовица Рада; вдовица Райковица; вдовица Нейковица; вдовица [?][331]; вдовица Яна; вдовицата на Милко; вдовица Груда; вдовица Тодовица; вдовица Беровица; вдовицата на Илия; вдовицата на Добре.

Неженени от споменатите [неверници]:

Хубен Марко; Милко Милчо; Милко Стойо; Байо Станислав; Русен Стойо; Велчо Димитри; Радослав Степан; Койо Гюрган; Гьорго Степан; Крайо Тодор; Тодор Стамко; Милко Йован; Брезо Рад; Велчо Йован; Велчо Рад; Бельо Марко; Тодор Гюрго; Крайо Русин; [?][332]; Стойо; Калин Стойо; Гюрго Кирко; Милко Димо; Димитри Велчо; Тодор Милуш; Нешо Доброслав; Станой Стоян; Добройко Смильо; Велчо Брайо; Стойо Тодор; Димитри Бончо; Велчо Милен; Тодор Никола; Стайко Крайо; Никола Белчо; Добро Никола; Димитри Йорго; Крайо Райко.

[Соколари, освободени от плащането на извънредни данъци]: Гюрго Филип; Райко Стайко; Койно Гюрго; Гюрго Койо.

[Данъци върху селскостопанската продукция: ръж, ечемик, овес, просо, шира, грозде, зеленчуци, слама, мед, коноп, пашкули, плодове, орехи, леща, сено, данък върху прасетата, данък сватбарина и приходи от воденици].

1136 г. / 1. Х.1723 – 19. IX.1724 г.

Сигн.: BOA, Mevkufat Kalemi 2873, fol. 86-87

Село Вълкосел, 18 [ханета][333].

Абдуллах, син на Ахмед. Хатиб[334] и имам[335] на джамията в споменатото село, местен[336]. Притежава берат[337]; земя на Шабан, син на Мехмед, 1 чифт; Йомер, син на Мустафа. Кайъм[338] на джамията в споменатото село, дневно възнаграждение 1 [акче][339]. Притежава берат; земя на Дурак, син на Али, 1 чифт; Мехмед, син на Абдуллах, починал, запустяло; земя на Ибрахим, син на Мустафа, 1 чифт. Земя на Мехмед, син на Xалил. Пенсиониран от корпуса на спахиите[340], […] бьолюк[341], дневно възнаграждение 8. Притежава берат; Ахмед, син на Мустафа. Кайъм на месджида в споменатото село, дневно възнаграждение 1. Притежава берат; Салих, син на Xамза; Фатма хатун[342], дъщеря на хаджи Абу Бекир, вдовица; земя на Мустафа, син на Иляс, 1 чифт. Али, син на Мехмед; земя на Али, син на Йомер, 1 чифт, еничар; Мехмед, син на Абдуллах; Кериме хатун, дъщеря на Али, вдовица; Ахмед, син на Абдуллах, починал, разрушено; земя на Мусли, син на Абдуллах, 1 чифт. Али, син на Абдуллах; земя на Мехмед, син на Ибрахим, 1 чифт. От корпуса на спахиите, 5-и бьолюк, дневно възнаграждение 26; Абдулкадир, син на […][343], починал, разрушено; Абди, син на Абдуллах, починал, запустяло; земя на Мехмед, син на Абдуллах, 1 чифт; Xасан, син на […][344]. Фатма, дъщеря на […][345], вдовица; Дурак, син на […][346], починал, разрушено; земя на Мустафа, син на Йомер, 1 чифт. От корпуса на спахиите, 5-и бьолюк, дневно възнаграждение 23; Йомер, син на Мехмед; земя на Салих, син на Ахмед, 1 чифт; друга Фатма, дъщеря на Али, вдовица. Хюсеин, син на Хъдър, починал, разрушено; Мехмед, син на Уруч; земя на Хюсеин, син на Мехмед, 1 чифт. От корпуса на спахиите, 10-и бьолюк, дневно възнаграждение 10; Ханъм хатун, дъщеря на Мустафа, вдовица; земя на Мехмед, син на Осман, 1 чифт; Мустафа, син на Мехмед. Друга Фатма хатун, дъщеря на Искендер, вдовица; земя на Реджеб, син на Ахмед, 1 чифт; Абдуллах, син на Хасан, починал, запустяло; земя на Дервиш, син на Абдуллах, 1 чифт, еничар; земя на Али, син на Йомер, 1 чифт, спахия на тимар. Касъм, син на Бали, забегнал; Хатидже, дъщеря на Хасан, вдовица; земя на Мустафа, син на Мехмед, 1 чифт; Емине хатун, дъщеря на Уруч, вдовица; Курд, син на Хюсеин, починал, запустяло; земя на Ахмед, син на Мустафа, 1 чифт, еничар. Рабия хатун, дъщеря на Али, вдовица; Мустафа, син на […][347], починал, разрушено; Айше, дъщеря на Хасан, вдовица; Хасан, син на Ахмед; Кериме хатун, дъщеря на Абдуллах, вдовица; земя на Ибрахим, син на Абу Бекир, 1 чифт. Кериме, дъщеря на Шабан, вдовица; Айше, дъщеря на Хюсеин, вдовица; Рамазан, син на […][348], починал, разрушено; земя на Хасан, син на Хюсеин, 1 чифт, еничар; земя на Мустафа, син на Ахмед, 1 чифт. Хатидже, дъщеря на Мустафа, вдовица; Мустафа, син на Абдуллах; земя на Мехмед, син на Ахмед от Русчук, 1 чифт. От корпуса на спахиите, 1 62-ри бьолюк, дневно възнаграждение 20; Рабия хатун, дъщеря на Али, вдовица; земя на Мехмед, син на Шабан, 1 чифт. Мериме хатун, дъщеря на Али, вдовица; друга Мериме хатун, дъщеря на Али, вдовица; Абдуллах, син на […][349]; Абдюлбаки, син на Хасан, починал, запустяло; Мехмед, син на Шабан; Салиха, дъщеря на Мехмед, вдовица. Хюсеин, син на […][350], починал, разрушено; Мехмед, син на Халил, починал, запустяло.

Евгений Радославов Радушев е роден на 11 октомври 1952 г. в гр. София. Завършва Софийския университет „Св. Климент Охридски“ – специалност „Турски език и литература“ (1977). През 1978-1981 г е редовен аспирант (докторант) в Института по балканистика – БАН под научното ръководство на проф. Вера Мутафчиева. Защитава дисертация за кандидат на историческите науки (доктор по история) на тема „Османски аграрни институции през XVII-XVIII век“ (1982). От 1983 до 2002 г. работи последователно в Института за балканистика и Ориенталския отдел към Народна библиотека „Св. Св. Кирил и Методий“. Изследователската му дейност е насочена към проблеми от историята на българските земи и Балканите през османската епоха. Автор на монографии, студии, статии, съставител на документални сборници. Изнася курсове от лекции в Историческия факултет на Софийския университет и в Югозападния университет – Благоевград. През 2003 г. получава научната степен „доктор на историческите науки“ с дисертация на тема „Християнство и ислям в Западните Родопи с долината на река Места“. Понастоящем преподава в департамента по история на университета „Билкент“ – Анкара, Р Турция.

Коментари (3)

- 24-11-2011|Емил Милев

Много добро изследване. Поздравления! От сума време се мъча да изровя нещо за гностическите влияния в християнството и исляма и по-точно богомилство – суфизъм. Ще се радвам да прочета и наблюденията на изследовател като г-н Радушев по въпроса. Възможно ли е босненският сценарий – исляма, като по-малко „зло“ от католицизма/православие, да се е осъществил макар и отчасти в изследвания от него регион?

- 25-11-2011|Самолет 005 – … само питане…

Г-н Милев – питам чисто образователно като неук човек… Бихте ли обяснили мекотата на исляма в сравнение с католицизъм и православие, за да бъде той предпочетен като в босненския сценарий.

Няма никакъв спор, че изследването на Е. Радушев е много ценно.

- 19-09-2012|Лозанов

Уважаеми господин Радушев,

По какъв начин мога да си набавя изследването Ви „Помаците. Християнство и Ислям в Западните Родопи“?

Всичко ще се оправи напролет

Автор: Светлана Дичева

Той не позволяваше някой да върви зад него. Чуеше ли стъпки, спираше, изчакваше крачещия да подмине и вече спокойно продължаваше пътя си. Бях го нападали три пъти. Единия път го удариха с нещо твърдо по главата и му отмъкнаха чантата. Втория път просто го събориха на земята и сритаха, не му взеха нищо, а в портфейла си носеше бая пари. Третия път го удариха, обраха, но не успяха да го съборят, вече имаше тренинг и беше започнал да се съпротивлява. Подозираше, че е като магнит за хора с престъпни намерения. Включително и жени. Те всички искаха да го доят. Те всички са използвачки.

– Престани! – това е приятелката му Мими. Тя не е използвачка, тя е от противниковия отбор, оставя се да я използват. Затова нищо не е постигнала в живота си освен: разтрогнат брак с един доказан пияница, вече мъртъв, втори разтрогнат брак с един пълен неудачник, още жив, за съжаление, съжителство с трети кретен, подмазвач и гнусен слагач на когото трябва и когото не трябва, човек безхарактерен до степен неподлежаща на описание. – Дръж се нормално, в света освен крадци и нападатели има и нормални хора!

Той не обича да спори с Мими, защото Мими готви добре. Тя може да цъфне на вратата във всеки миг, в който имаш нужда от нея, да седне до теб, да те изслуша, нищо че безхарактерният слухти през стената, дебне и кой знае какви ги върти в болното си въображение. Безхарактерният и Мими живеят в съседния апартамент, но онзи не обича да идва, той мрази всички, съседи и несъседи, живи и мъртви. Той е декадент. Олицетворение на упадъка.

– Не съм чак толкова голям мизантроп, Мими! – това го казва просто така, за да я утеши. Тя мрази, когато хората са отчаяни. Бори се със зъби и нокти да не е отчаяна.

– Трябва да почнеш да излизаш! – казва напевно Мими.

– Какво те прихваща? Какъв ти е проблемът?

– Аз нямам проблем, Вал, ти имаш проблем. Трябва да започнеш да излизаш навън, да се измъкнеш от тези стени. Вън има въздух, хора.

– Аз излизам навън всеки ден.

– Така ли? Чудно… – Мими въздиша и му бута чинийка с парче баница. Пак е пекла баница, а от баницата се пълнее. Така казва и баничарката, когато се поглажда по корема – голям, кръгъл и широк, като на много бременна жена, не, като бременно едро животно, но той не е много запознат с животните, за да каже какво.

– От трафопоста е – развива тезата си Мими. Тя има предвид вредното влияние на излъчванията на трафопоста върху мъжкото население на блока. И наистина равносметката е повече от тъжна. Всички мъже между 20 и 40 години в блока са неудачници. Единият скочи от седмия етаж и оцеля. Сега се движи в инвалидна количка и плюе гълъбите. Незнайно защо мрази гълъби. Вторият се самозапали, но не успя да оцелее. Има двама, които посещават психиатрията от време на време, но по принцип живеят зад стените на апартаментите, а край тях роднините ходят на пръсти и шептят като в черква. Женското население пък въобще не се влияе от трафопоста, явно излъчванията се целят директно върху У-хромозомата и я събарят. Младото женско население работи, та се пушек вдига, носи пари и къси поли, грим и ключове от коли на старо. Някои родиха дори бебета, а трети, четвърти и пети отлетяха в чужбина да правят същото, но фъфлейки английски.

– Мани го тоя трафопост – опитва се да спори той, но кой го слуша. Но Мими не мирясва, тя не може да се начуди на тази разлика в излъчванията на трафопоста. Защо избира да мори мъжките изчадия, а не женските?

– Не бе, това е просто случайност, просто жените в този блок са с дяволски дебела кожа, а мъжете са чувствителни, това е – твърди той, а Мими продължава да му бута баницата, още малко ще му я изсипе в скута. Тя е на годините на майка му, която почина преди три години много бързо от рак. Не можа дори да си вземе довиждане с нея. Ей така, днес има жена, утре – няма. Как стават тия работи? Нали уж във всяко нещо има причина и следствие?

– Яж, мойто момче – мрънка тя под носа си като молитва. Може и на черква да ходи. То с такива мъже как да не станеш религиозен? Като срещнеше нейния последен избраник на стълбището, и на него му се искаше да стане религиозен. А вторият и съпруг често идваше да проси я пари, я дреха, я нещо за ядене. Смешна работа. Мими го канеше да влезе и тримата с новия ядяха салата, баница и пиеха ракия. Беше любопитен за какво си говорят. „За политика!“, отсичаше Мими и се засмиваше така звънко, все едно че беше на 20. А не беше. Не я питаше на колко е години, защото щеше да излъже. За какво да се надлъгват?

– Обадих се на кмета да премести трафопоста – казва важно Мими и потрива ръце. – Ще го преместят до пролетта. Така че, Вал, вече няма да имаш оправдание. Ако не искаш да излизаш, ще те изхвърля оттук с ритници и юмруци, както дойде.

– Ти си луда! Какво ти пречи трафопостът?

– Аз като си наумя нещо, не го оставям, така да знаеш! – Мими е много самодоволна. Така изглеждат всички жени, които умеят да готвят. Смятат, че щом са намерили цаката на готвенето, все едно са намерили цаката на живота. Наивнички.

– И как успя да убедиш кмета да стори тази глупост? – той също се подсмихва. Каква ли лъжа е извъртяла?

– Много просто. Направих списък на всички поражения на трафопоста. А той е доста дълъг, както знаеш. Освен това открих нещо, което може да ми свърши работа!

– И какво е то? – той отхапва от баницата и примлясва. Не е съвсем лошо.

– Племенникът на любовницата му наскоро си е купил апартамент в „Б“ вход, много изгодно. На 32 е!

Той щеше да се задави! Господи, каква находчивост! Тази жена ще си намери четвърти партньор, няма начин! С тази енергия не може да не стигне до следваща задънена улица!

– Хитра съм, нали? – Мими е по своему очарователна, само дето е пропуснала един два пъти да си боядиса косата и бялата пътека в средата на главата ѝ създава впечатление за масиран косопад. – А, и да не забравя, не само ти, и Тодор отбелязва в кои дни излизаш и в кои дни – не.

Тодор е декадентът. Няма ли си друга работа, вместо да го дебне?

Колкото до излизането, той държи над главата си в спалнята календар и чинно отбелязва дните, в които излиза. Прави го неотклонно, всеки път, когато се връща от разходка или от магазина. Почти машинално – завърта ключа и отива до календара. Там, на нощното шкафче има химикал, взима го и задрасква датата. Когато Мими протестира, че не си е подавал носа навън с дни и седмици, той просто донася календара и показва. Черно на бяло. Той никога не лъже и тя знае това.

– Виж какво, моето момче – казва му тя на ухото – не ми пробутвай тази история с календара повече. Тодор по цял ден стои на прозореца и те дебне. Като не прави друго, поне тази работа да върши. Той също има календар. И знаеш ли откога не си излизал навън?

– Откога? – става му любопитно.

– Вече 22 дни – казва Мими тържествено.

– Че аз щях да съм умрял, ако не съм излизал 22 дни. Както виждаш, жив и здрав съм, ям… – и той отхапва втори залък от баницата.

Мими го гледа как дъвче, но не му казва, че Тодор за тези 22 дни е свършил и друга важна работа, като тази да му купува хляб и мляко, да му звъни на вратата и да му ги бута в ръцете в моментите, в които погледът му е замъглен. Всичко ще се оправи напролет, мисли си тя.

Светлана Дичева е познат от Националното радио глас. Водила е най-слушаните предавания на „Хоризонт“, а от осем години насам буди аудиторията всяка събота с шоуто „Закуска на тревата“. Двата й романа, „Мона и Магелан“ и „Лабиринт за романтични минотаври“ са вече добре познати на читателите, а „Заекът на Гала“ се появи току-що в издание на „Унискорп“ (2010).

Коментари (3)

- 20-11-2011|люба александрова

Хубаво!

има вкуса на музиката, която обичам и слушам сега – саундтрака на A single man. Ех, на Самотния мъж му липсва хумора на Мими, с подтекста.

Поздрав!

- 21-11-2011|Василев

Ега ти тъпотията! Какво е това нещо, разказ ли, жалба за оплакване ли, нито стил, нито мисъл?!

- 23-11-2011|no comment

От трафопоста е…

Елитният човек

Автор: Златко Енев

Започвам този текст със сравнително ясното съзнание, че чрез него ще осъществя някаква ултимативна версия на онзи първороден философски грях – contradictio in adjecto, противоречие в определението. Елитността, такава каквато я чувствам – и каквато ще се опитам да я представя по-долу – се състои именно в пълното отрицание на каквото и да е говорене, дори мислене на… м-да, елитността. Да говоря за нея, следователно, не е нищо друго освен акт на осъзнавана, заявявана и директно поддържана анти-елитност, не-елитност. Такова поне е намерението ми. Говорейки за елитността, аз по неизбежност се разграничавам от нея. И това е добре точно така, именно така.

Но защо все пак го правя? Причините са комплексни, но аз ще се опитам да направя отговора прост. Първо – защото прекалено много хора през последните години започнаха да ме питат дали възприемам себе си като принадлежащ към някакъв вид елит. И второ, защото изпитвам остра потребност от разчистване на сметките с човечето вътре в мен, което би желало да се види облечено в… дрехите на краля, предполагам.

И така, за да разчистим концептуалния терен, преди да започнем: елитността, за която искам да говоря тук, няма нищо общо с принадлежността към някоя от утвърдените в разговорния език форми на това понятие: „политически елит“, „икономически елит“, „интелектуален елит“ (чети: „хора с власт“, „хора с пари“, „хора с положение в обществото“). Елитността, за която ще говоря, е онзи акт на (вероятно непостижима) идентичност между битие и истина, който, по липса на по-подходящи думи, ние сме свикнали да определяме с думата „автентичност“. Елитността, това е пълната невъзможност да бъдеш нещо друго освен самия себе си. Живот без избор. Живот, прекосен не непременно по собствена воля. Живот, определян от неизказуемото.

Елитността, както и повечето други важни неща на този свят (истина? съдба? предопределение?) може да бъде уловена най-добре в известната фраза на онзи тъй-елитен-човек, Лудвиг Витгенщайн, според която „за нещата, за които не може да се говори, трябва да се мълчи“. В такъв смисъл възможният отговор на въпроса, който цитирах по-горе, „възприемаш ли себе си като принадлежащ към някакъв елит?“, може да бъде само един-единствен: „това не може да бъде нещо, което ме занимава.“ Акцентът, както се опитах да покажа чрез подчертаването, трябва да бъде поставен върху думите „не може“, при това в един напълно буквален смисъл, както например във фразата „не може да се ходи по тавана, с главата надолу“. Невъзможността на този мисловен акт произтича от самото естество на елитността, такава, каквато тя е представяна тук, а именно, като нещо, което с неизбежност бива разрушено от всеки опит за себеопределяне, словесен или мисловен. Елитността е окончателният акт на бъдене, битие, съществуване, актуалност. Тя може единствено да бъде, в най-простия, най-елементарен смисъл на думата, като нещо, което Е – но което Е по такъв начин, че просто не може да бъде нищо друго, нищо по-различно от себе си. Елитността, както казах, е пълна липса на избор. И способност да се живее с това.

Първото, и най-директно следствие от всичко казано дотук би трябвало да бъде, че елитността не е непременно нещо желателно. Прометей, един от прототипите ѝ, онагледява това твърдение директно: той притежава онова, за което човешкият род си мечтае открай време – вечността – но кой би си пожелал една такава вечност? Именно в този смисъл – като вид привилегированост, чиято реалност много скоро се оказва непоносима от каквато и да е нормална човешка гледна точка – елитността разкрива себе си като съдба, която няма нищо общо с пожелаването, с каквато и да е разбираема форма на свободен избор. Човек не може да си пожелае да принадлежи към този елит. Още по-малко може да заяви, че принадлежи към него – в такъв случай, както се опитвам да покажа през цялото време, заявлението е автоматично равно на неистина, на себеизключване от феномена. Единственото основание, единствената необходимост, за такъв тип елитност, може да бъде търсен в метафизико-мистични понятия от вида „Бог“, „вселенски разум“, „пан-теос“. Очевидно е, че тя съществува. Очевидно изглежда и това, че нещо в света има нужда от нея. Очевидно е обаче също, че тя не бива определяна от някакъв акт на човешки избор, индивидуален или колективен. Ние не можем да „обявим“ елитните хора за такива, това просто не е нещо, което е в рамките на нашите възможности като вид. Също толкова малко могат да го направят и самите те. Елитността, като някакъв вид неразпознаваема аберация, отклонение от „нормалното“, може единствено да бъде „регистрирана“ по някое време, обикновено далеч след физическото изчезване на носителя ѝ (нерядко значително подпомогнато от ближните му, които, по някаква потребност на вида, не могат да толерират за дълго време реалните ѝ проявления).

Но какъв тогава е смисълът на цялото това размишление, ако всичко, което произтича от него, е постулирането на базисната неразпознаваемост на елитността? Ако тя изгуби единствено полезната си за човешкия род функция – онази на ориентир, на еталон, на мащаб за всички останали – то какъв смисъл от нея? Не е ли по-добре в такъв случай да си останем при по-простичкия ѝ, разговорен вариант („хората с пари“ и т. н.)? Отговорът тук, струва ми се, е „и да, и не“. Работата е там, че елитността, ако и да не подлежи на някакво точно определение, все пак притежава характеристики, специфични черти, които могат да помогнат при търсенето ѝ. Те не могат да гарантират някакъв положителен резултат, но все пак са по-добре от нищо.

Първата, и най-важна характерна черта на елитността, е нейната несъзнателност. Елитният човек не знае, че е елитен. Това твърдение се нуждае от известно прецизиране, докато получи окончателната си форма, тъй като, разбира се, аз няма да започна да твърдя, че такъв един човек дори не подозира кой ли може да е. Оттук и първото важно уточнение към горната фраза: елитният човек отказва да знае, че е елитен. За да разберем какво точно се има пред вид тук, ще си послужа с метафора. Ултимативният акт на елитност може да бъде представен по различни начини, тук аз ще ви предложа два. Първо – сомнамбулът, който ходи по ръба на двадесететажна сграда без ни най-малко колебание, с абсолютна грация и безпогрешност, но само докато не знае, че го прави. Събуди ли се, осъзнае ли къде се намира, той няма почти никакъв шанс за оцеляване. (Втората метафора е просто по-заострен вид на първата – всеизвестният герой от рисуван филм, който може да тича в празното, но само докато не го осъзнава). Именно в този смисъл трябва да се разбира и горното твърдение: елитният човек не си забранява нищо, той няма нужда от поставяне на наочници около очите си. За него въпросът за собствената му (или нечия чужда) елитност не е „забранен“, той просто е лишен от смисъл. Човекът, който мисли за елитността, не е елитен. Точно толкова ясно, точно толкова просто. Елитният човек просто Е – и ако това бъдене се окаже от онзи изключително специфичен, изключително рядък вид… Но, разбира се, във всичко това няма ни най-нищожен смисъл.

Втората важна специфика на елитността е, че по самата ѝ природа на нещо трудно уловимо, трудно регистрируемо, тя може да бъде отбелязана най-лесно чрез съпоставяне и сравняване с онова, което тя НЕ Е, а това най-често означава: в актове на отказ, на не-вършене на нещо, което е не-елитно. Ето защо една от най-важните характеристики на елитността е мълчанието. А в един по-широк смисъл на същото: не-участието. Елитният човек обикновено не става част от онова, което вълнува, движи и мотивира хората около него (а и далеч от него). И това е не защото му липсва желание. Липсата тук е от един много по-дълбок, съдбовен вид: на него просто не му е даден онзи вид способност за съпреживяване, която изглежда притежават повечето от събратята му по вид. Модерната наука се опитва да улови това в разбираеми и измерими понятия като „прекалено висок КИ“ или „синдром на Аспергер“, но реалността на този вид живот вероятно се улавя много по-добре от заплашително звучащата думичка „аутизъм“, тоест някакъв вид неспособност за нормална човешка комуникация. Да, елитността изглежда някак странно свързана с аутизма (дъщеря ми например е едно от най-елитните, най-автентични същества, които познавам – именно защото нейният аутизъм не ѝ позволява никога, в нито един миг от живота си, да извърши какъвто и да е акт на преструвка, на неистинност).

Оттук и леснотата, с която човек може да предложи примери за видима, интуитивно доловима елитност, запечатани в една или друга сетивно достижима форма: изплезеният Айнщйан (човек не може да говори докато се плези, а и плезенето е окончателна форма на отказ за говорене); приведеният над чекръка Ганди, който освен това е дал и обет за мълчание; майката на всеки от нас, в смисъла, в който майката е едно от най-елитните неща на този свят – като онази, която ще застане между теб и която и да е заплаха, преди изобщо да е отворила уста; Мона Лиза; бюстът на Волтер; космическото бебе от „2001 – една одисея в космоса“… Впрочем, дали не започвам да се отвличам?

Третата важна черта на елитността се състои в това, че поради тясната ѝ обвързаност с усещането за липса на избор, за предопределеност на онова, което елитният човек Е, тя става особено видима в екстремни, лишени от възможност за избор ситуации. Дали поради това, че е свикнал с усещането за неизбежност във всеки миг от живота си, или просто поради безсмислието на страха в един свят, в който всичко изглежда непоносимо предопределено, елитният човек е особено добре пригоден за ситуации, в които се изискват неуловимо бързи, интуитивно вземани решения, последствията от които са напълно непредсказуеми. (Впрочем, бавните ситуации не правят изключение – във всички съдбовни моменти от живота си този човек действа, без да е в състояние да обясни, без да разбира, причините за решенията си.) Той не знае, той просто Е, както обикновено. Онова, което го движи в такива моменти, не е нито знание, нито пък интелект. Бихме могли да го наречем „особено чувствителна антена за вселенски вибрации“, „маша в ръцете на господа“ или просто „idiot savant“, но вероятно дълбоко в себе си всеки от нас подозира, че в такива моменти чрез него до нас се докосва нещо, което няма как да разберем, няма как да познаем… Самата Госпожа Елитност – в случай, че все пак се нуждаем от някаква дума.

Четвъртата, и последна достъпна за мен черта на елитността, е нейната тясна обвързаност със смъртта. Това не означава, че елитният човек умира по-рано от нормалното или че животът му е изпълнен с непрестанни мисли за смъртта. Не, присъствието на неизбежната гостенка (колко хубаво, че в българския език тя е жена, не мислите ли?)… присъствието не неизбежната гостенка е нещо, с което той е свикнал по начин, колкото лесен за описание, толкова и труден за разбиране. Казано възможно най-просто: за елитния човек смъртта не е заплаха (в такъв смисъл възрастта е състояние, което някак с неизбежност ни приближава до елитността, защото повечето възрастни хора рано или късно губят страха пред смъртта, дори и ако той инак ги е съпровождал цял живот). Звучи банално, но за елитния човек смъртта е вид приятелка. Остава си страхът пред болката, разбира се, но дори и той е някак притъпен, защото елитният човек (о, да, може би трябваше да спомена и това) е непоправим оптимист. Той знае – или по-точно усеща – че светът е някакъв вид непостижимо сложна функция на собственото му същество, бъдене, мислене, сигнализиране – и по тази причина рядко изпитва страх от възможния крах на собствените си въжделения, просто защото липсата на страх е добра предпоставка и за липса на крах. Казано накратко – елитният човек осъзнава границите на своите възприятия, но вместо да направи от този базисен факт на човешкото съществуване повод за оплакване, той го превръща в основа на своята непримиримост. „Всичко, което ме очаква, ме прави по-силен, включително и смъртта.“ Това е неговото мото, и фактът, че то е просто разширение на известния ницшев афоризъм, не го прави по-малко уверен в истинността му.

Той просто Е, както винаги.

Берлин, 16 ноември 2011

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (11)

- 16-11-2011|Ivo Dimitrov

Добър традиционен анализ. Елита, като форма на еталон в гръцкият смисъл на думата. За съжаление, липсата на конкретни определители позволява неограничен брой „правилни“ тълкувания, без прагматично приложение в аналитичен аспект.

Затова, лично аз предпочитам прагматично-функционалното определение на елитите. А именно:

основните функции на елитите са:

- Разпределение на ресурс,

- Генериране и реализация на визии за развитие,

- Задаване на обществените еталони за поведение, култура и морал във всички сфери на общественото съжителство (вкл. и за степен на толериране и стимулиране на алтернативите).

А създаваният обществен оргуер касае:

- Модел на конкуренция вътре в различните елитни групи,

- Модел на конкуренция между различните елити,

- Модел на саморегулираща се система на социална проницаемост, формиране и оценка на елитите.

При този метод на социален анализ се открояват няколко предимства:

- Независимо от задължителният абстрактен характер на анализа на всяка комплексна система с висока степен на сложност, при този метод се постига максимално включване на основните обществени фактори, вкл. ролята на индивида.

- Висока степен на структуриране на анализите и ясно открояване на протичащите процеси,

- Възможност за съпоставимост на различни социални системи и идентификация на ключовите процеси (т. е. яснотата на анализа съотнесен с оценката на резултатите дава практическа насоченост на идеите за усъвършенстване на социалната система).

Т. е. прагматичната визия чрез функцията позволява да имаме ясна идентификация састо на случващото се, така и отговори на въпросите „защо“ и „как“.

http://modernbulgaria. org/index. php?/topic/48-%D0% BE%D0%B1%D1%89%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B2%D0%B5%D0% BD%D0%BE-%D1%80%D0%B0%D0%B7%D0%B2%D0%B8%D1%82%D0% B8%D0%B5-%D0%B8-%D0%B0%D0%BB%D1%82%D0%B5%D1%80%D0% BD%D0%B0%D1%82%D0%B8%D0%B2%D0%BD%D0%B8-%D0%B5%D0% BB%D0%B8%D1%82%D0%B8/ …

- 16-11-2011|detelinav123@gmail. com – Отново и отново…

Моля да не приемате написаното от мен като критика, защото текста ми хареса и защото говоря по принцип за мислите на които той ме наведе. Четейки го, забелязах отново една тенденция, която като психиатър виждам отдавна. Става въпрос за склонността откровенната психопатология да бъде бъркана с интелигентност, елитност, гениалност и т. н. Колкото до описанието на една определена

личностова структура в текста то е направено, според мен, прекрасно.

Що се отнася до коментара на Г-н Димитров, ще си позволя да не се съглася с него. Четейки критериите, които той подкрепя, подразбираме, че всички „мутри“ в България имат право да се считат за елит, защото напълно отговарят на тях!

- 17-11-2011|Ivo Dimitrov – re: Отново и отново…
detelinav123@gmail. com писа:

коментара на Г-н Димитров, ще си позволя да не се съглася с него. Четейки критериите, които той подкрепя, подразбираме, че всички „мутри“ в България имат право да се считат за елит, защото напълно отговарят на тях!

Подчертавам, че в опита си да се рационализира, съвременната социология се опитва да преформулира някои понятия. Едно от тях е „елит“. В традиционните ни представи „елит“ корелира с някакъв идеален модел. За съжаление, този начин на определение е просто неточен, доколкото всеки има различна представа за идеалното. При функционалното определение не се изключва априорно и това, но дава реална база за ОЦЕНКА в социологически аспект. И да, мутрите СА елита на страната – преразпределят ресурси, СА модел за подражание, те налагат собствените си визии (или по-скоро – отсъствието на такива) за развитие на страната.

Използването на този подход позволява да включим и още едно ключово разбиране – РЕЗУЛТАТ. В крайна сметка именно резултатите на елита предопределя събитията. Вж. Англия 18-ти век с плавен преход в буржоазната демокрация и Франция 1789г. или Русия 1917. Същевременно, именно по този начин формулирано понятието дава НЕ механицистичната представа за промяна на обществото. Елит-алтернативен (контра ъндърграунд) елит – конкурентни визии в различните социални сфери.

Апропо, не е проблем качеството на мутрите. Истинският проблем е липсата на самоосъзнат алтернативен ъндърграунд елит със собствени визии и модели. И да не забравяме, че именно това е и модел за развитие на науката.

- 17-11-2011|Самолет 005 – re: re: Отново и отново…
Ivo Dimitrov писа:

Апропо, не е проблем качеството на мутрите. Истинският проблем е липсата на самоосъзнат алтернативен ъндърграунд елит със собствени визии и модели. И да не забравяме, че именно това е и модел за развитие на науката.

Това не е ли ситуация, която понастоящем е валидна за много малко страни по света?

- 17-11-2011|Златко

Постарах се да си дам време, за да отговоря на коментара на Детелина без ненужни емоции. Ще се постарая освен това да бъда кратък.

И така, заимствайки епитета на господин Димитров (за когото междувременно се надявам да е разбрал, че говорим за напълно различни неща – елитният човек, когото аз описвам тук, няма нищо общо с каквито и да е „елити“ и пр.) – аз намирам, че думичката „психопатология“ говори за един доста „традиционен“ начин на отношение към аутизма. Понятието, което използва модерната наука е „Neurodevelopmental disorder“, и това в никакъв случай не е случайно. Първо, вече започва да става ясно, че аутизмът като понятие покрива такъв широк спектър от неврологично-развитийни смущения, че е буквално невъзможно да се поставят „под един и същи знаменател“ всички или дори само част от хората, които носят тази диагноза. Второ, повишеното внимание към тези хора вече извежда на бял свят удивителни факти относно способностите на поне някои от тях (далеч съм от мисълта да обвързвам аутизма с каквато и да е форма на гениалност – не го правя и по отношение на елитния човек, ако се вгледате по-внимателно в текста).

Всичко, което се опитвам да кажа е, че може би вече е крайно време ПОНЕ психиатрите в България да променят от малко-малко нагласата си към хората с увреждания и да престанат автоматично да ги причисляват към психопатологията. От това зависят много и много човешки съдби, както сигурно няма нужда да ви уверявам.

- 17-11-2011|detelinav123@gmail. com

Не мога да ви опиша колко много съжалявам че приемате моят коментар като нещо лично. Всъщност дори нямах предвид примера, който вие давате! Дори нямах предвид аутизма, или както предпочитате Neurodevelopmental disorder! Много уважавам вашият труд, емоции и всичко свързано по принцип с родителството, особено в такива ситуации, за да си позволя да отправям подобни лични коментарии. Сега, ако ми позволите да обясня какво имах предвид, четейки вашата статия. Мислех че говорим по принцип за понятието „елит“ и примера, който давате е по-скоро нещо частно, което подкрепя общото.

Аз обаче, асоциирах образа на „елитния“ човек, който вие така добре описвате, с определена психологичи особености, подчертавам, различни от аутизма! Веднага се сетих за много различни статии, които понастоящем чета, и в които се сблъсквам с подобно явление, а именно психопатологични феномени да бъдат класифицирани като интелигентност,/дори гениалност!/по силата на това, че поради въпросната психопатология, остават неразбрани от читателя. Сетих се дори за цяла книга/ по етични съображения няма да цитирам автора/, издадена със подкрепата и препоръката на министъра на образованието, в която не беше възможно да бъде разбрано дори едно изречение!

Реших, че е важно, /точно защото съм психиатър/, подобни неща да се имат предвид от всички, които четат и понякога не разбират за какво става дума, и опрекват себе си за това.

Уважаеми Златко, моля още веднъж да ме извините, да приемете моето уважение и адмирации за вас като автор и баща! Надявам се, че сте ме разбтали правилно,

Детелина

- 17-11-2011|Златко

All right, mea culpa. Очевидно съм ви разбрал погрешно, съжалявам.

- 19-11-2011|Ясен – Златко, мисля, че разбирам за какво говориш.

Като дете елитният човек чете повече, отколкото играе на ашици. Като юноша може би прописва поезия или се увлича по астрофизика повече, отколкото го вълнуват футболните резултати. Ако е атлет в същото това време – по-скоро е добър на дълъг скок, отколкото като играч в баскетболния отбор.

Елитният човек израства различен от останалите. От повечето от останалите. Не е социопат. Просто е различен. Елитният човек може да не мисли за това, че е елитен, но себе-познанието е много важно за него.

Аз мисля, че е възможно да станеш елитен човек и волево. Търсейки Бога в себе си например

(ако си Гностик). Будистката медитация води до същото. Рудолф Щайнер говори много на тази тема. Не казвам, че твоето есе (?) е повлияно от Щайнер, просто натам тръгнах да мисля като следствие.

Но ти говориш (поне на мен) за осъзнатата „различност“ по рождение, с която свикваш до там, че не е нужно да мислиш за нея самата.

Като че има някаква връзка между тази елитност и близостта до разбирането на Бога. Многото предишни прераждания може би водят до елитност в този смисъл. Понякога е много самотно.

Малкият принц е елитен.

- 20-11-2011|Атанас Стоянов

Едва ли има място за психопатология там, където има анализ и проникновение, рефлексия върху интуициите и осъзнати социални отговорности.

- 20-11-2011|Boryana Statkova – Важна тема

Дали има вече достатъчно основни, базови знания за общуване?

Не съм си отговорила на този въпрос. Може би нямам достатъчно информация.

- 02-12-2013|Благо

Елитността в смисъла но самотъждественост, респ. автентичност, не имплицира разбиране за превъзходство, т. е. елитността е метаконвенионална и дори аутсайдерска/в най-добрия смисъл на „отвъдността“/. До голяма степен състоянията от аутистичния спектър всъщност обезсмислят въпроса за същността и съществуването, а княз Мишкин не е прсто олицетворение на /невъзможния/“БЕЗУСЛОВНО добрия“ човек. След като елитността е безсъзнателна/като живота/ и, следователно, без алтернатива, тя отвежда до бленувано съвършената субективност, отричаща дори и Аза, тъй като липсва саморефлексия/“Кой/какъв съм аз?“/. Ще ми се да мисля, че някъде тук се крие отговорът на болезнения въпрос на Елиас Канети, как да продължиш да живееш без да си победител в свят, в който за победените няма място.

Приказка за бестселъра и големия писател

Автор: Златко Ангелов

Вие четете есе за 18% Сиво от Захари Карабашлиев – роман, пълен с клишета и базиран на трикове. В есето няма клишета, но на края му има трик, от който ще ви падне шапката. Така че не преставайте да четете. Четете седнал/а, за да не паднете от изненадата, която ви очаква!

Действащи лица:

Бестселър = буквално, най-добре продавана стока. Терминът обаче се отнася само до книгите като стока. Практически, бестселърът е книга, от която са се продали най-много бройки в сравнение с други книги или в сравнение с други пазарни периоди. Цифрата, която довежда до този етикет, зависи от избора на купувачите и от това кой брои. И купувачите, и броячите са неуправляеми и статистически неопределими величини. Първите може би не знаят какво и защо точно купуват книгата, която те непреднамерено превръщат в бестселър. Вторите може и да лъжат, или просто да сгрешат в броенето. Така че, цари несигурност. С етикета се злоупотребява, защото той не отразява културни стойности, а случайни вкусове на купувачи – не непременно на читатели. А купувачите са актьори на пазара, които не са непременно рационални, въпреки Адам Смит и в съответствие с няколко икономически теории, одарени с Нобелова награда.

Автор = човек, който пише, дава ръкописа си в издателство, радва се, че книгата му е одобрена за печат, и очаква: а) да бъде четен и б) да получи добър хонорар. Автор е различно от

Писател = човек, който просто пише без да е получил признание или след като е добил различни степени на локално, регионално, национално, международно или световно признание.

Голям писател = въпреки невъзможността за точна дефиниция, етикетът със 100% сигурност и без възражения стои след имената на Толстой, Достоевски, Пруст, Флобер, Дикенс, Фокнър, Бекет, Вирджиния Улф, Томас Ман, Иво Андрич, Г. Г. Маркес, Орхан Памук и много други – ако се сетите за българско име, добавете го в личния си списък, защото каквото и да кажа аз, ще бъде оспорено. И не само стои, но няма опасност да изчезне от там.

Моят сюжет се състои в това: да опиша взаимовръзката между бестселъра и големия писател по начин, който да предизвика катарзис. Използвам за това българския бестселър 18% Сиво, написан „по неизбежност“ от Захари Карабашлиев, който е от Варна, като мен, но живее в Сан Диего, Калифорния.

18% Сиво е бестселър по българските стандарти. Ако вярваме на Сиела, дори днес, на 14 ноември 2011, книгата е на десето място сред най-продаваните художествени книги от издателството. Това лято си купих осмото ѝ издание, което означава, че са отпечатани около 8,000 екземпляра (над 15,000 са, по вътрешна информация, З. Е.).

Предвид определението за бестселър, не може да има разногласия по факта, че отговорността една книга да стане бестселър пада върху купувачите ѝ. Добре, нека с чувство на известна безгрижност (и без риск от голяма грешка) да приемем, че повечето от тях са и читатели, по-удобно е. Но това, че читателите, гласувайки с парите си, определят коя от книгите на пазара да получи признанието „бестселър“, не означава, че те – в качеството си на купувачи – правят това с чувство за отговорност. И най-малко някой може да им търси такава. Напротив, става дума за един напълно демократичен процес, който брои гласовете без да се интересува от качеството, което стои зад тях.

В един въображаем експеримент, представете си, че в книжарниците на коя да е страна, има само две книги: Записки от подземието на Достоевски иСвобода на Джонатан Франзен. Басирам се, че бестселър ще бъде книгата на Франзен. Причината е проста: всеки казва, че Достоевски е най-великия писател, твърди, че го е чел – на младини, разбира се – но добавя също, че днес книги като на Достоевски не се нито пишат, нито четат (казал го е и самият Захари в едно твърде лекомислено интервю). Откритият въпрос е: означава ли това, че никой не (трябва да) го чете?

Не инсинуирам, че, почувствали се свободни, без натиск от авторитети и канонизиращи професори по литература, читателите се държатбезотговорно. Но си позволявам да подложа на съмнение компетентността на голяма част от тях да правят своите избори въз основа на онази ценностна система – най-общо наричана култура или културна история – която човечеството е ползвало и продължава да ползва, за да знае със сигурност кои са големите писатели.

Една аналогия ще ви помогне да разберете какво точно имам предвид. Тезата на един от любимите ми коментатори във вестник Файнаншъл Таймс, Саймън Купър, е, че днес хората избират политиците не по личните им качества, а по това как се справят с икономическите проблеми. Наистина, казва той, „да гласуваш въз основа на икономическа платформа, звучи зряло. За нещастие, гласоподавателите не са добре екипирани за това. Лесното с оралния секс е, че всеки има компетентно мнение за него (алюзията е за Бил Клинтън и Моника Луински). Но днес от избирателите се очаква да имат мнение за неща, по които дори професионалните икономисти не могат да стигнат до съгласие. Управляващите елити често усложняват още повече положението като съзнателно употребяват неразбираем език.“

По същия механизъм една читателка казва, че харесва книгата, защото я развеселявала, друг читател – защото показвала живота му такъв, какъвто е, трета отхвърля същата книга, защото не го показвала, какъвто тя го вижда. И т. н., стотици причини, нищожна част от които се свързани с това голям писател ли е нейния автор или не. И това е напълно приемливо. Читателите имат компетентно мнение за това какво харесва на тях персонално. Но никой не може да очаква от тях да се изказват компетентно за това кой е голям писател. Този труден, но съдбоносен въпрос се решава от времето и от професионалното литературоведение.

Докато това стане, в нашето интернетно всекидневие, в неговото освободено и доста често анонимно простанство се сипят удари, всеки изпратен със самочувствието, че е последен и компетентен (между цитираните по-долу са и тези на автора на 18% Сиво, и на автора на тези редове; оригиналната пунктоация е запазена). А известно е, че колкото по-малко знаеш, толкова по-лесно ти е да бъдеш категоричен:

„Не знам кой беше споменал, че е добро четиво за плажа, какъв плаж бе, хора? Книгата е сериозна. Между другото я дочетох за ЧЕТВЪРТИ път, само „Майсторът и маргарита“ съм чела толкова пъти, и сега си я отварям напосоки и си чета, докъто пътувам в рейса, все с мен си я нося … Голяма книга, наистина.“

„Учудвам се на рекламната истерия около тази книга. Семпла, цинична, скучна и нищонеказваща. Поредният балон, пропагандиран от Любен Дилов. Де да можеше и книгите да бъдат връщани в магазина, като дефектна стока.“

„18% е роман за любов, талант, загуба, скръб и всичко онова, което всеки читател ще открие за себе си.“

„Какъв талант! И каква Холивудска боза! Това е книга, в която няма характери и която е пълна с клишета. Аналогиите с Джак Керуак са смешни, защото се отнасят само до превозното средство. Приятелю, защо си си изхабил таланта да съчиниш една толкова добре написана посредствена книга?“

„Як роман! Чете се на един дъх. Исках да не свършва и едновременно нямах търпение да разбера какво ще се случи накрая.“

„Какво да кажа смея да твърдя, че съм чела доста книги през своето близо седемдесет годишно съществуване, даже се научих на тази възраст да ползвам и компютър, но това което прочетох, ме накара да се помисля, че има опит за подмяна на истинските стойности, а те са лишени от всякакъв коментар!“

„Радостна съм, че съм на 85 години, защото само така можех да се запозная с книгата Ви.“

„За мен и моите приятели този надут пуяк престана да съществува в момента, в който се сравни с Достоевски и Толстой, казвайки, че времето им е отминало. Каквъв срам за него!!! Как можа да каже подобно нещо… Абе то „18% сиво“ май е по-добро от „Война и мир“ и „Братя Карамазoви“ взети заедно; дали пък гениалността на този автор да е скрита?! Жалко твърдение, което ще се запомни!!!“

„Текст, който ми припомни, че и аз пишех такива текстове до не много отдавна. Сега ми се виждат безсмислени. но благодарение на него ще си позволя да бъда глупава и да мечтая за времето, когато хората в България ще имат чувство за отговорност и любов към ближния.“

„Карабашлиев явно е по-добът автор от Керуак, защото пътят от Калифорния до Ню Йорк е много по-забавен от Route 66.“

Според мен, горните противоречащи си мнения, са напълно в реда на нещата. Феноменалното около тази книга е, че при всичките ми усилия, не намерих нито едно професионално мнение за романа. Изключение правят читателската, но професионално написана рецензия на сайта Книголадия (9 окт. 2009) и обяснимо хвалебствената рецензия на сайта Пъблик-Рипъблик(13 септ. 2008).

Тази в Книголандия успява да каже сбито всичко, каквото има да се каже за този роман – става дума за едно развлекателно четиво: „С възхита ви представям един великолепен роман … увлекателно четиво, … жив, неподправен, неразглезен и недисекциран език, … книга, каквато искам да прочета за удоволствие – няма да ме поучава, няма да ме уморява, няма да ми се лигави; когато трябва, ще ме разсмее, когато трябва, ще ме натъжи; но няма да остави никого безучастен.“

В рецензията в Пъблик-Рипъблик има непонятни сравнения и оценки като „… роуд-роман … Романът не флиртува, нито обругава емигрирането като социален избор, защото най-безславното емигриране е душевното … Карабашлиев е различен от Уелбек, чете се с лекота, … 18% сиво действа като спасител, подарил ти дишане уста в уста – решаващият, съживяващ жест … Снимката като процес е мост към еротично, дълбоко докосване до плътността на ДРУГИЯ … 18% сиво – е роман за читатели с вкус към точните пропорции на изкуството, ако последното се възприеме като математическо уравнение, в което познанието, талантът и опитът намират отговора на въпроса – на колко е равно „Х“?“ С други думи, тази рецензия не казва нищо за романа или неговия автор.

Когато прочетох романа, който ми хареса, но не ме удовлетвори, за мен нямаше съмнение, че авторът му е писател с рядка дарба за литература. И въпросът, който се появи в главата ми и не ми дава мира е: такъв писател, написал толкова увлекателна книга, може ли да стане голям писател? Или още по-предизвикателно: трябва ли да се опита да стане голям писател?

Романът ми хареса, защото е интересна история за един българин, който всъщност си представя, че е герой от холивудски екшън и успява да действа като мачо от Дивия запад без да има тренинг за това. Той е просто умен, находчив и късметлия. Той е също наивен, в доза достатъчна да изглежда интелигентен, а не глупав. И, за разлика от мачото в класическия уестърн, той е влюбен. Движи го обаче не идеята да раздава справедливост, воден от абстрактното добро, а практическата цел да спечели пари. И още нещо: мечтае да бъде признат като талантлив фотограф. През цялото време на неговото пътешествие, дразнител е мистериозно изчезналата му съпруга, която е не само талантлива, а гениална, при това призната, художничка-постмодернистка. Има паралелен монтаж – отношенията с жена му до момента, в който той узнава, че е загинала в автомобилна катастрофа, се наслагват като реминисценции върху основния екшън. Има и неочакван край, който е точно като в холивудски трилър: Шефът слага край на историята, защото Шефът е всемогъщ, Шефът е над суетата и наивността, Шефът е великодушен.

Романът не ме удовлетвори, защото: а) няма ирония, каквато има в гениалните филми на Серджо Леоне или Джон Хюстън; б) Зак не е характер, който се развива, а схема в главата на своя автор, съставена от черти, които му придават симпатичност, непобедимост, и дори известна трагикомичност, но личи, че са измислени и несъвместими в един и същ човек; в) книгата използва клишета и ако първото от тях е забавно, то третото пиене на мръсно мартини и петата среща с поредния американски „образ“ започват да омръзват, не на шега. Сексът е само като черния пипер – няма нищо общо със съдържанието. И понеже Холивуд е измислил холивудското кино, репликите и героите от него получават статус на икони, но когато се употребят извън жанра, зазвучават като най-изтъркани клишета.

Реших да напиша тази „приказка“, защото, според мен този роман олицетворява един сериозен проблем: проблемът за отговорността на талантливия писател. Авторът на 18% Сиво, видимо опиянен от умението си да борави с думите, го е писал в едно завидно самонаслаждение. Искал е ние да четем за нещо, което го е силно развълнувало в неговия живот, без да се запита дали то би развълнувало в същата степен и нас. Тънкостта тук е, разбира се, в това, че той би могъл да се напрегне и да ни накара да се развълнуваме от личните му преживявания. Такова накарване се нарича отстраняване на автора от неговия текст. То е неуловимо умение, притежавано от наистина добрите писатели, но е също умение, което талантливия писател може да научи, ако иска. И ако се постарае. Това отстраняване липсва в 18% Сиво. Нещата са едно към едно, или, казано на английски, what you read is what you get.

Никой, естествено, няма право, нито може да накара един талантлив писател да избере една или друга линия на повествование, стил, характери и т. н. Но всеки от нас има право да изрази съжалението си, когато талантът е употребен не по предназначението си. А предназначението на таланта, според мен, е да показва the human condition по начин, различен от този, по който всеки от нас го преживява – по-силен, по-дълбок, по-поучителен – и с това да помогне на, както се изрази в скорошен имейл един мой близък приятел, „човешката душа, която се бори със самата себе си, със своята нищожност, да надмогне себе си“.

Талантът носи по-голяма отговорност за състоянието на света от останалите – това е убеждението, което определя моята гледна точка по отношение на книгата на Захари Карабашлиев.

България е днес в материална, социална и духовна безпътица. Част от това състояние е и недостига на таланти – или защото са се разпилели по света, или защото съзнателно не са отглеждани, или защо на никого не му пука за тях. От друга страна, няма съмнение, че леката литература, себегероизирането, хуморът, четивото за плажа, холивудоподобният екшън и други форми на литературно забавление са необходима, но не достатъчна терапия. Те са симптоматични лекарства, против болката. Най-много да са палиативни – да отложат края.

България се нуждае от хирургия. Хирурзи у нас и по света са били винаги талантливите писатели, които са виждали истината за човешкото състояние по-добре от другите, виждали са я по-дълбоко и по-релефно и са я показвали с помощта на талантливите си пера. Онези, които са правили това и които без уговорки всички признаваме за големи писатели, освен талант, са имали и две други необходими качества: характер и чувство за историческа отговорност.

Не по-маловажно е, че големите писатели – чиито книги, ако са били бестселъри, рядко са ставали бестселъри мигновено, за това е трябвало време – съумяват да покажат националния характер и с това да представят страната си на света. Толстой е изнесъл Русия извън нейните духовни предели, Флобер и много още френски писатели са утвърдили в очите на човечеството Франция като специфична люлка на култура, Орхан Памук постави Турция на литературната карта на света.

За талантливия писател, да напише бестселър е лесно. Да създаде голяма литература обаче е себеотрицателно. Но за да измине траекторията от лесното, но временно признание до себеотрицателното, но трайно въздействие, писателят трябва да вложи своя характер и чувство за отговорност към народа, чийто език има привилегията да ползва.

А сега обещания в началото трик: Представете си ме как, като Зак, продавам своя текст – чувал с негодна, престояла марихуана – на Шефа, да речем Любен Дилов-син. Шефът ме е наблюдавал през цялото време докато пиша, възхищавал се е на моята природна дарба за импровизация, завиждал ми е за ерудицията и ценностите, които са моите опорни точки. Шефът обаче не иска да му се бъркам на територията и вижда в мен съперник. Но Шефът е силен и справедлив. Шефът ме убеждава, че марихуаната ми не струва, въпреки това ми пуска зелено, но ми забранява да влизам в спалнята му. Аз прибирам зеленото и го давам на приятеля си Захари, който има нужда от пари, за да напише следващия си трилър. Аз вярвам на Захари.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Коментари (12)

- 16-11-2011|Златко

Бързам да напиша този коментар, по възможност преди тук да се е разразила поредната буря в чаша вода, за да обясня ЗАЩО публикувам този текст. Работата е там, че самият аз съм фен на 18% сиво. Казвам това, допълвайки начаса, че основната причина да пусна горния критически текст е това, че той ме убеди. С други думи, публикувайки го, аз извършвам акт на двойна нелоялност – от една страна нелоялност към Захари, комуто неведнъж, и с пълна убеденост, съм казвал, че обичам романа му, а от друга, нелоялност към приятеля Златко Ангелов, комуто, при цялата сила на взаимната привързаност, не мога да не казвам от време на време: „брей, какво си копеле зъбато!“ (той ми го връща тъпкано де)…

А сега сериозно: не споделям лесното за споделяне преклонение на адаша пред думичката „отговорност“, ако и да съм писал доста противоречащи на това твърдение неща тук по сайта. Отговорността, като част от споделеното ни съществуване на стадни същества, е от изключителна важност за запазване на цялото, групата, масива. Но като мотивация на индивида, на опитващия се да живее истински човек, тя по-често, отколкото не, се превръща в измамна сирена, напяваща някаква фалшива песничка. Отговорността, превърната в императив, в закон, в правило, много често се обръща против истината – и тогава няма друг начин за истински живот, освен пълното отхвърляне на отговорността, в името на истината. Един от най-големите руски автори на съвременността, Захар Прилепин, е същевременно и един от „най-безотговорните“. Същото се отнася и до всеки от нас, когато, напук на отговорността (която много често не е нищо друго освен прикритите под „морално“ було изисквания на мнозинството – или собственото ни его)… та, когато, напук на тези изисквания, ние вършим онова, което ни подсказва някакво напълно необяснимо, вътрешно усещане за истина, пък била тя и най-безотговорната на този свят истина. Човек просто трябва непрекъснато да държи очите и главата си отворени, включително и за примамките на „отговорността“.

И така, към Захари и всички хора, които, като мен, продължават да обичат18% сиво НАПУК на убедителната критика: mea culpa! Знам, че е недостатъчно да заявявам привързаността си към вас СЛЕД като вече съм публикувал този текст – но пък и не мога да удържа на изкушението да захвърля поредното хартиено гълъбче срещу ръждясалия, разнебитен и отдавна хванал мъх (от неподвижност) парен локомотив, наречен „българска култура“. Не мога, просто не мога…

- 20-11-2011|Костов

Аз пък така и не успях да си наложа и да прочета романа. Стигнах до към 40-та страница и толкова ми доскуча…

Мисля, че сивото в него е много над 18%:)

- 20-11-2011|Атанас Стоянов – не всеки пясък е златоносен

„Кратка история на самолета“ ще разреши всички съмнения на непредубедения читател относно качествата на Автора. Там Зак подкарва по бързата писта. Дали пък не става дума за естествено развитие на таланта, при което няма нужда от алхимични реакции, за да се помогне на водата да тече…

- 20-11-2011|papa

За съжаление съм чел само Историят на самолета – четивни пътни импресии.

- 20-11-2011|Yasen

Добре, нека да има критика към творбата, или автора и, но все пак да наричаш читателите БЕЗОТГОВОРНИ, само защото са си купили романа (и не дай боже са си позволили да го харесат)идва малко в повече. И кому е нужно да изискваме на всяка цена един български автор да се нарежда до Флобер, Пруст или Достоевски!!!!! Да, в книгата има доста клишета, главно в американските случки и срещи. Личи си, че Захари е посещавал курсове за творческо писане, които в Америка са много популярни. Да, да си писател, се превърна в професия. И все пак…

- 20-11-2011|Георги Чалдъков – Златко, Златко…

Златко, Златко, ти си 97.5 процента brain r 2.5 процента heart, много си умен (и на пиано свириш!), но си забравил the roots, „Аз съм българче!“, Яворов, Йордан Радичков, Константин Павлов, Христо Фотев… и затова написа отвратителната книга „Комунизмът и угризенията на един по неволя виновник“, от когато те направих апоптоза в „личния ми списък“, и сега, подобно на теб – в края на „есето“ – написвам:

„аз (не) вярвам на Златко!“

- 20-11-2011|Ангел Игов

Текстът е малко многословен, но с основната му идея съм съгласен, макар да има проблеми в нея. Талантът наистина е свързан с отговорност. Най-малкото, ако един безспорен талант се похабява в лековати начинания, за това можем само да съжаляваме. Захари Карабашлиев, определено талантлив човек, все още се намира в някаква раздвоена позиция – дали ще пише бестселъри или ще опита да се прехвърли в голямата литература. (Макар че „Кратка история на самолета“ за мен е сериозна крачка напред в сравнение с романа). Тънкият момент е, че това раздвоение трябва да бъде преодоляно категорично. Или пишеш бестселър, лайфстайл, плажно четиво и така нататък, или сядаш да пишеш сериозна литература. В противен случай рискуваш да напишеш хибрид, който може да има достойнства, но за взискателните ще е твърде лек, а за лековатите – твърде сложен. А има и по-лош вариант: пишеш лайфстайл и си въобразяваш, че пишеш голяма литература, като при това успяваш да го внушиш и на читателите.

- 20-11-2011|Златко Ангелов

@Yasen: цитат от рецензията: „Не инсинуирам, че, почувствали се свободни, без натиск от авторитети и канонизиращи професори по литература, читателите се държат безотговорно. Но си позволявам да подложа на съмнение компетентността на голяма част от тях …“

@Ангел Игов: Благодря за точния коментар и допълването на идеята за отговорността. Има големи автори на запад, Джон Банвил, например, които пишат бестселъри и криминални романи под псевдоним—едно решение на въпроса. Пол Остер, един прекрасен, елегантен американски писател, също пише чудесни детективски истории. Но тези автори СЪЗНАТЕЛНО използват различни похвати в едното и другото—т. е., те са в пълно владение на средствата и отговорностите си.

Аз виждам проблемността на моята теза в това, че тя не може да бъде универсална. Обаче е актуална днес, за България, която се нуждае от отговорни писатели—дори съзнателно отоворни—повече от нациите, които са установени и всепризнати културни общности. И тази отговорност е двойна: домашна, да разказват за черти от националния характер, и експортна, да сложат България на литературната карта на света, утвърждавайки в своите истории български ценности.

- 20-11-2011|Стилиян Стоянов

„Алека не вълнуват мъчителните и неразрешими въпроси на религиозното съзнание, той не вижда и не чувства вечния конфликт между непостижимия нравствен идеал и печалната действителност, неговото трезвено съзнание не дири смисъл и опора вън от видимия, сетивен свят, не е насочено към никой отвлечен мироглед, към никоя религия(…) Алеко не притежава нито една от ония трагични черти, които отличават големите хумористи и ироници от рода на Гоголя, Свифта и Жан Поля(…) Не е никаква случайност, че най-хубавите години от живота си, най-ценното си време той прекарва в компанията на „Весела България“, в средата на безличия. Като писател той никога не е чувствал оная обязаност, която му е наложена от неговата дарба“ (Боян Пенев, „Превращенията на Бай Ганя“, „Златорог“, 1923 г)

Не искам да кажа, че след 90 години Захари Карабашлиев ще бъде толкова известен, колкото е Алеко сега, нито вярвам, че „обективната литературна история“ окончателно ще отговори автор ли е Карабашлиев, или писател. Ама синдромът deja vu като че сам ми подреди пръстите върху клавиатурата.

Извън този синдром имам съмнение дали съвременната ситуация може да роди „голям писател“. Не че хората са по-калпави (не споделям и лермонтовското „богатыры не вы“, казано с упрек към потомството), просто ситуацията е различна. Не знам доколко самоироничен беше Орхан Памук, когато в едно интервю в отговор на въпроса на какво се дължи литературната му известност, отговори: „На литературния ми агент“. А с читателите няма как да не се съобразяваш, ако нямаш имение в Ясна поляна или някъде другаде. Всъщност има как, но не е по-добре – съобразяваш се с този, който дава парите и те храни (синдромът „придворен писател“).

- 21-11-2011|milena – Карабашлиев в университета?

Като прочетох текста и всички последвали коментари се запитах за пореден път дали 18% сиво е влязъл вече в семинарната зала на някой университетски курс по Съвременна българска литература. („Съвременна“ като българска литература на настоящето, не като литература на миналия век). Не защото бих сложила етикет на „величието“ – скептично съм настроена към определението, както и към възгледите по въпроса от типа на последователите на Харолд Блум (да не отиваме по-далеч в литературната историография), а защото романът (и книгата като продукт или социалното му битие) очевидно са значими. Те (текстът и книгата)- може би повече от други в последните години – успяват да насочат към черти на или да повдигнат въпроси за съвременната ситуация, за местното литературно поле, за поставянето/разполагането на съвременната местна литература по осите на производство и консумация, разпространение и рецепция и т. н. Проведеният по-горе разговор между читателите на „Либерален преглед“ вече няколко години след излизането на 18% сиво е поредното доказателство за това. За мен всичко това е достатъчна причина да нарека този роман (и книга) значими и да се питам дали те вече са влезли в семинарната зала на университета.

послепис: само бих добавила един нюанс към определението за автор по-горе – концепция, която юридически легитимира и защитава връзката между човек и текст.

- 22-11-2011|suhi

ценността на този роман, ако въобще я има, е в емигрантския ракурс – оттам и фигурата на писателя, която придобива по-различна окраска покрай това. като стил романът не е кой знае какво. освен това има един трудно смилаем патос, по макар и прикрит. мисля, че няма такава отчетлива граница между „сериозна“ и „развлекателна“ литература. впрочем достоевски (тези, които са го чели знаят/ е и доста развлекателен, ползва авантюрна фабула, ироничен е, и т. н., за разлика от безкрайно „отговорния“ и „сериозен“ толстой. а откога някакво издателство /имам предви сиела-та/ взе да определя стойностите в литературата чрез „бестселъри“? това колко е продало, изтъргувало и пр., или не – на кого му пука?

- 22-11-2011|Атанас Стоянов

Попътните впечатления на хора, преминаващи през българската литература като излетници, само потвърждават значимостта на усилията, полагани от други, дето пешком газят из калта, в усилието си да преодолеят ако не друго, поне ограничените представи за художествена рамка. фактът, че текстът буди дискусия и продължава да тревожи духовете, наистина говори в негова полза, независимо от конкретните мнения.

Младият руски Хемингуей

Автор: Оуен Матюс

Миналата година, на един литературен фестивал в Сен Мало, Франция, руският писател Захар Прилепин и аз бяхме поканени като говорители на едно обсъждане на войната в Чечения. Публиката беше изпълнена с антируски настроения, след като току-що беше гледала документален филм за разрушенията в Грозни, причинени от руската армия през 2000 г. Прилепин – мускулест, мълчалив – седеше дълбоко в стола си, намръщен, докато експертите продължаваха да дрънкат за неизлекуваните психологически рани на Русия. Накрая предложих да дадем микрофона на Прилепин, тъй като той беше единственият присъстващ, който се е бил в Чечения, като офицер от руската полувоенна полиция. Той претегли думите си. „Всичко, което мога да кажа е, че руският войник притежава естествен талант за борба“, обяви той. „И той е готов да демонстрира тази си способност във всяка европейска страна, която пожелаете.“ Последваха тихи възгласи на галско възмущение.

Да, Захар Прилепин е националист, който не търси извинения. Той е и един от водещите критици на Кремъл, и е бил арестуван повече от 30 пъти. А освен това е и един от най-важните писатели в днешна Русия, чувствителен и интелигентен критик на състоянието, в което се намира страната.

За да се разбере днешна Русия, човек трябва да разбира Прилепин – първо, и най-важно, защото той не се вписва в представите, които повечето външни наблюдатели имат за това място. Той ненавижда премиер-министъра Путин и „крадците“ от Кремъл. Но, за разлика от либералната опозиция, Прилепин ликуваше, когато руските танкове нахлуха в откъсналите се републики Осетия и Абхазия през 2008 г. Той е служил в Чечения, но заедно с това е почитател и колега на Ана Политковская, разследващата журналистка, която беше критикувала злодеянията на неговата собствена военна организация, ОМОН (и която беше убита през 2006). Голяма част от писанията му са мрачни и изпълнени с насилие, но в тях прозира една толстоева вяра в руския народ. „В Русия е разрушено всичко освен хората, с всички техни резерви от сила, любов и търпение“, казва той. И руският народ му отговаря с взаимност: всяка от книгите на Прилепин е бестселър, особено сред младите градски читатели, а наскоро той спечели и една от главните литературни награди за най-добър новопоявил се писател през последните десет години.

Парадоксите нямат край. Едва когато човек види Прилепин и творчеството му в контекста на неговото поколение, картината започва да придобива някакъв смисъл. Роден през 1975, той е израсъл в семейство на провинциални интелигенти в задушаващото време на брежневата стагнация. И тъкмо когато е отраснал, страната се разпадна и сигурностите на съветския живот се разпиляха, превръщайки се в калейдоскоп от идеологии. Едва ли е чудно тогава, че светът на Прилепин изглежда скърпен от толкова много привидно противоречиви източници – малко толстоев мистицизъм, малко германски национализъм, примес от джеферсъновска демокрация.

Прилепин е най-пронизителен когато рисува портрети на младежи, няколко години по-млади от самия него – изгубеното поколение на Русия, израснало в един дистопичен свят, в който бандитите са крале, а политиците – корумпирани крадци. В романа му от 2005 година Патологии, Прилепин пише за млади мъже в Чечения, за интензивното другарство и понякогашна жестокост на деца, които не притежават ролеви модели и почти никакви семейства, освен самите себе си, едни други. В Санькя, втората му творба, Прилепин запрежда историята на младо момче, чийто баща се е пропил до смърт – една метафора за по-обширното „безбащино поколение, търсещо ония, чиито синове те биха могли да станат“. Санькя открива такъв един баща в харизматичната фигура на водача на една ултранационалистка групировка, базирана на реалната Националболшевишка партия – радикална опозиционна групировка, забранена от Кремъл. Санькя и приятелите му са бунтовници, но безнадеждни и неефективни бунтовници, които приключват живота си, разбивайки се на парчета о стените на клетката, която държавата е изградила около тях.

Там, където Санькя е само осъден на провал бунтовник, Прилепин е литературен революционер – този специфично руски образ, който вярва, че думите и делата му могат да променят страната. Не е случайно това, че Прилепин смята всички велики руски автори от последните 150 години за интензивно политически. Старите проклети въпроси на Русия – Какво да се прави? Кой е виновен? – са днес също толкова важни, колкото винаги. Такива въпроси не позволяват на руските писатели да се мотаят надалеч от политиката, „дори не и Набоков, тичащ наоколо със своята мрежа за пеперуди.“ Не може да се пише за руснаците без да се пише за техните отношения с държавата.

Прилепин е политически писател в смисъла, в който са Максим Горки или Фьодор Достоевски: той показва раними, твърде-човешки герои, борещи се срещу сили, далеч по-могъщи от самите тях. И, също като при Достоевски, писането му е пронизано от неудържима красота и обещание за изкупление: един искам-и-аз терорист-пънк наречен Негатива, който разговаря нежно с цветята си; един войник, който мечтае за простичката любов на приятелката си, като в същото време тероризира цивилното население.

Двата наряда на Прилепин в Чечения са основата на Патологии. Днес той избягва да отговаря на въпроса до каква степен жестокостите, които описва, са реални. „Пиша фикция, не автобиография“, отговаря той любезно – макар и да признава, че шофьорът му е бил застрелян само на метри от него, когато попадат в засада. Той не се срамува да признае и че е правил пари по начина, по който го правят повечето руски полицаи, изнудвайки за подкуп пияни шофьори. Прилепин е интензивно-мъжки писател – също като Ърнест Хемингуей, той се опиянява от ритуалите и връзките на мъжествеността и, като продължение, войната, в която той вижда ултимативния тест на мъжеството. „Мъжете са направени да се справят с войната по същия начин, по който жените са направени, за да се справят с раждането“, казва той.

Очевидно е, че Прилепин е патриот, но такъв, който вижда страната си като фатално болна, и който се чувства задължен да направи нещо против това. Ето защо той е редактор на новгородското издание на либералния вестникНовая газета – работодателят на Политковская – и ръководител на местното отделение на забранената Националболшевишка партия. До известна степен той е защитен от славата си, а може би и от семейните си връзки – братовчедът на жена му е главният идеолог на Кремъл. Но Прилепин не е избегнал напълно гнева на властите. Телефонът му се подслушва постоянно, бил е арестуван десетки пъти, а в момента очаква три дела, повдигнати от държавни служители, обвинени в корупция от неговия вестник.

В края на краищата, онова, което прави Прилепин толкова важна фигура, е фактът, че той е бил в сърцето на мрака на Русия, и че е видял там някаква светлина. Въпреки дистопичните портрети на изгубеното поколение, той твърди, че в реалния живот се е срещал с множество руски младежи, които са „умни, любопитни, интелигентни – деца, които искат да пътуват и да учат езици“. И, за разлика от нихилистичните си герои, на Прилепин действително му пука – което е друг начин да се каже, че той все още има надежда. „Апокалипсисът започва с всеки от нас“, казва той, повтаряйки призива на Александър Солженицин за отхвърляне на пасивността и конформизма, които позволяват на държавата да гази собствения си народ.

В една юнска вечер Прилепин и аз пийвахме коняк на верандата на една баня близо до огромната, бавно движеща се Волга. Седенето и гледането към плъзгащата се пред погледа река е един от повтарящите се образи в книгите му: в една от историите, едно момче казва на баща си, че иска да види кога реката ще пресъхне. „Русия живее на ръба на пропаст, в която може да пропадне всеки момент“, казва Прилепин. „За Русия има два пътя – или да се промени, или да умре.“ И, докато сумракът се сгъстява, той изглежда странно ведър, говорейки за идещата революция. „Хората са свикнали да мислят, че държавата е всемогъща“, казва той. „Но вече не е така… Всички, които мислят и четат, искат промяна.“ В името на Русия, остава ни само да се надяваме, че това няма да бъде революцията на Санькя – една кървава история на линчове, натрошено стъкло и огън.

Написано в сътрудничество с Ана Немцова.

Източник

Оуен Матюс (род. 1971) е британски писател и журналист. Негови статии са се появявали в множество от водещите американски и великобритански медии, като например Spectator, Harper’s and Queen and Private Eye, the Times and Sunday Times, the Telegraph and Sunday Telegraph, the Independent and the Independent on Sunday, the Daily Mail and the Times Literary Supplement.

САНЬКЯ (Откъс от романа)

Автор: Захар Прилепин

Глава първа

Не ги пуснаха на трибуната.

Саша гледаше под краката си: очите му бяха се уморили от червените знамена и сивите якета.

Червеното проблясваше наблизо, докосваше се до лицата, понякога облъхвайки с дъх на залежало платно.

Сивото стоеше зад заграждението. „Срочниците[351]„, еднакви, невисоки, покрити с прах, вяло стискащи палки. Милиционери с тежки, потъмнели от раздразнение лица. Неизбежният офицер, наперено, предизвикателно гледащ към тълпата. Наглите му ръце – на най-горния напречник на оградата, отделяща демонстрантите от блюстителите на реда и законността, и от целия град.

Няколко мустакати подполковници, под куртките им се очертаваха обилни кореми. Някъде трябваше да им а и полковник, възможно най-важен и делови.

Саша всеки път се опитваше да отгатне какъв ли ще бъде той този път – върховният разпоредител на митинга на опозицията, отговарящият за реда. Понякога това се случваше да бъде сухоляв, с аскетични страни човек, гнусливо разгонващ раздебелелите подполи[352]. Понякога и самият той беше като подполите, само че още повече, още по-тежък, но в същото време – по-подвижен, по-бодър, с чиста усмивка на лицето, с хубави зъби. Срещаше се и трети тип – съвсем мъничък, като гъба, но стремително придвижващ се зад редовете на милицията на бързи крачета…

Засега Саша не виждаше нито един притежател на полковнически звезди.

Малко по-далеч, зад оградата, бръмчаха и скрибуцаха автомобилите, непрестанно се размахваха тежките врати на метрото, прашни бездомници събираха, делово оглеждайки гърлата им, бутилки. Някакъв човек от Кавказ пиеше лимонада, разглеждайки митинга иззад гърбовете на милиционерите. Саша случайно улови погледа му. Кавказецът се обърна и си отиде.

Саша забеляза недалеч от оградата автобуси, маркирани с герб със зъбат звяр. Прозорците на автобусите бяха покрити с перденца, понякога перденцата се подръпваха. В автобусите седеше някой. Изчакваше възможност да излезе, да изскочи навън, стискайки в юмрук късата гумена палка, търсейки кого да удари зло, със замах и с все сила.

– Виждаш ли, а? – попита Саша Венка, неотспал, махмурлия, с очи отекли като преварени пелмени.

Саша кимна с глава.

Надеждата, че на митинга няма да дойдат специални части, не беше особено голяма, и не се оправда.

Венка се усмихваше, сякаш от автобуса в нужния момент щяха да излетят не камуфлажни бесове с тежки шлемове, а клоуни с въздушни балони.

Саша тръгна безцелно из тълпата, насъбрана зад заграждението.

„Като чумави са ни насъбрали…“

Заграждението беше направено от двуметрови секции, зад които на равномерни промеждутъци стояха хора в униформи.

Венка тръгна зад Саша. Тяхната колона се намираше от другата страна на площада и вече се чуваше ясният глас на Яна, подреждаща момчетата и момичетата.

Мнозина от тези, които Саша разглеждаше и докосваше, движейки се, изглеждаха жалко и бедно. Почти всички бяха дълбоко и раздразнено немлади.

В поведението им се долавяше нещо обречено, сякаш бяха дошли тук с последни сили и желаеха тук да умрат. Портретите, които носеха на ръце, притиснати до гърдите, представяха вождовете, и вождовете бяха очевидно по-млади от болшинството събрали се тук. Потрепваше меко усмихващото се лице на Ленин, увеличена картинка, позната на Саша още от буквара. Изплуваше на потрепващи старчески ръце лицето на приемника на Илич. Приемникът беше във фуражка и с пагони на генералисимус.

Предлагаха им напечатани на сива хартия тънки вестници, Саша отказваше, Венка весело се пресегна.

Случващото се предизвикваше проста смесица от жалост и скръб.

Няколкостотин или може би няколко хиляди души два-три пъти в годината се събираха на този площад – с някаква необяснима увереност, че печалните им сборища ще станат причина за оттеглянето на нечестивата власт.

За изминалите от времето на буржоазния преврат години демонстрантите бяха остарели окончателно и вече никого не плашеха.

Наистина, преди четири години бившият офицер и, колкото и да е странно, философ, умник, оригинал – Костенко – за пръв път беше извел на площада тълпа нагли и зли юноши, не винаги разбиращи какво точно правят сред червените знамена и немладите хора.

За няколко години момчетата бяха пораснали и станали известни с наглите си акции и шумни побоища.

Сега в партията на Костенко се бяха насъбрали толкова много пъстропери дечурлига, че беше решено днешният митинг да бъде заграден от желязна ограда. За да не се разплискат…

Понякога здравите, бистри старци, се вглеждаха с интерес, надежда и леко съмнение в Саша и Веня.

На трибуната благопристойно се разтъпкваше депутат от патриотическата парламентарна фракция. Даже отдалеч можеше да се различи розовото му, гладко лице на превъзходно хранещ се човек, което отличаваше депутата от всички стоящи редом, сиволики и суетни.

Депутатът беше облечен в черно, със скъпа кройка, палто. Каракюлената си шапка беше снел – и стоеше пред народа с непокрита глава. Някой от прислугата, тълпяща се зад депутата, държеше тази шапка в ръце.

Под трибуната бяха окачени лозунги с нелепи надписи, които никога и никого не биха успели да подбудят към някаква постъпка.

Саша се мръщеше, четейки.

Не му позволиха да говори, позовавайки се на липса на време, и меко го помолиха да не заема стъпалата към трибуната. Саша, стъпил на предпоследното стъпало, гледаше отдолу нагоре организатора. Организаторът демонстрираше необикновена заетост:

– Хайде, момчета, хайде. Друг път.

– Какво става там с Костенко? – вече спускайки се, чу Саша басовия, отчетлив глас на депутата. Депутатът беше забелязал червената превръзка с агресивна символика на ръката на Саша и задаваше този въпрос на организатора, с облекчение обърнал гръб на младежа.

– В затвора е – донесе се отговорът. В гласа звучеше нотка на ехидност; впрочем, тя изчезна мигновено когато депутатът раздразнено пусна баса си:

– Знам, че е в затвора.

– Петнадесет години ще му дадат, така се говори – бързешком и сериозно, вече с известно съжаление за съдбата на Костенко, отвърна организаторът.

През няколкото мига, в които продължи разговорът, Саша стоеше без да се помръдва на стъпалата на тясната стълба, съвсем откровено подслушвайки. Едно стъпало под него чакаше възрастна жена, качваща се на трибуната.

– Ти какво, ще слизаш ли или не? – попита тя неприветливо.

Саша скочи от стълбата на асфалта.

– Долу си повикайте – каза тя вече след Саша. – Рано ви е още за трибуните…

Венка, очакващ Саша долу, беше се досетил за всичко и нищо не попита. Изглежда му беше все едно дали ще ги пуснат на трибуната или не.

В джобовете си Веня прехвърляше няколко десетки бомбички. Понякога ги измъкваше една по една и ги въртеше пред лицето си, сякаш не разбираше какво е това.

– Нямаш ли да запушим? – попита Веня Саша.

– Казах ти…

– Да? – усмихна се Веня озадачено. – И какво ми каза?

Отново се измъкнаха от тълпата при своята вече построена колона.

Яна, чернокоса, в късо изящно яке, с поръбени с кожички качулка и ръкави, обикаляше редовете, подвиквайки команди. Облечена беше в едва разширяващи се долу, сини джинси, изглеждаше много очарователно.

Саша знаеше, че тя е любовница на Костенко.

А Костенко, да, беше в затвора, под следствие, бяха го арестували за купуване на оръжие, само няколко автомата, а те – неговата шайка, неговото паство, неговата орда – те стояха в нервни редици, лицата в черни превръзки, челата потни, очите озверели.

Непонятни, странни, млади, събрани един по един от цялата страна, обединени неизвестно от какво, от някакво белязване, някакъв белег, останал по рождение.

Някъде тук беше и Матвей – човекът, който беше оглавил партията в отсъствието на Костенко. Но днес Матвей не стоеше в колоната, наблюдаваше отстрани.

Яна повдигна мегафона до лицето си и махна с ръка.

Гласът ѝ мигновено се разтвори в единен вопъл, остана да звучи само първата, ръмжаща, звънка буква.

Саша още стоеше до строя, без да намери мястото си, но младата му паст вече беше се раззинала във вик – с периферното си зрение той виждаше уплашено излитащите от асфалта гълъби, нервно потръпващия офицер, стоящите до оградата „срочници“, които веднага започнаха да опипват палките с вяли ръце. – Саша крещеше заедно с всички и очите му се наливаха с онази необходима за крясъка празнота, която във всички векове предшества атаката. Бяха седемстотин човека, и крещяха думата „Революция“.

– Тишин! – махнаха му с ръка. – Ела тука!

Той застана в първата редица, последен отляво, до Веня, чиито махмурлии очи, до неотдавна приличащи на преварени пелмени, бяха станали червени, почти загорели, сякаш са ги сложили на нажежен тиган.

– Махай се, бабке! – смееше се Веня.

До строя стоеше старица и в момента, когато строят замлъкна за няколко мига, Саша дочу гласа ѝ, видимо вече не за пръв път повтарящ едно и също:

– Глупаци! Вие сте провокатори! Вашият Костенко нарочно отиде в затвора, за да стане известен! Вас чифутите са ви довели тук!

Наблизо, без да обръща внимание на старицата, премина Яна – черничка, с ярко и оголено като открито счупване лице.

– Нечестивка! – подвикна в лицето ѝ старицата, но Яна вече беше подминала, искрено равнодушна.

Бабичката порови с остри очички в строя и откри Саша.

– Чифутите са ви довели! – повтори тя още веднъж. Ето, ти си чифут. Чифут и „есесовец“!

Саша тихо го побутнаха в гърба стоящите отзад; строят се помръдна.

– Ре-во-лю-ци-я! – тресеше се и вибрираше по целия площад, покривайки баса от трибуната, разговорите на милицията по радиостанциите, гласовете на останалите демонстранти.

– „Съюзът на съзидателните“! Момчета! – обръщаха се към тях от трибуната. – Нали не сте дошли тук, за да крещите! Хайде да се държим прилично…

Строят, размахвайки червено-черните знамена, се движеше по посока към оградата, покрай трибуната. Плътно, изпълвайки ушните миди с тъпа болка, се носеше непрекъснат рев.

– Президента! – подвикваше звънко Яна.

– Ще удавим във Волга! – отвръщаше строят със седемстотин гласа.

– Губернатора!

– Ще удавим във Волга!

– Е, направете някой нещо, гопода… – безпомощно се косеше говорителят, и това неподходящо тук „господа“ се донесе до Саша, и дори би го накарало да се усмихне, ако той не крещеше прегракнало, непрестанно и до студ в зъбите:

– Ние мразим правителството!

Всички наоколо влязоха в ритъма на този вик, от вика се полюляваха вратите на метрото, в такт с вика се суетяха сивите шинели, съскаха радиостанциите, бибипкаха автомобилите.

– Любов и война! Любов и война!

– Любов и любов! – промени думите Саша, виждайки отново Яна, рязко ръкомахаща пред първата редица; качулката ѝ политна и се спусна назад.

„Как сладко мирише тази качулка, вътре… в главата й…“ – помисли Саша, и веднага забрави това, просветнало случайно.

„…като тулски курабийки…“ – още отнякъде, догонвайки първата, се появи друга мисъл, и Саша дори не разбра за какво си е помислил, защо.

– Проваляте митинга! – крещеше, опитвайки се да хване Яна за ръкава, някаква жена, очевидно дотичала от трибуната.

– „Съюз!“ – обръщаше се тя към първия ред, опитвайки се да погледне в очите на момчетата. – И вие се наричате „Съюз на съзидателните“! Какво създавате? Раздор създавате!

– Да демонстрираш ли си дошла? В това заграждение? – попита Яна, рязко отдръпвайки мегафона от лицето си. – Хайде тогава демонстрирай си. Ние сега ще си отидем.

Вече стояха до оградата и Саша виждаше бягащите очи на милиционерите и офицера, който крещеше нещо в радиостанцията.

– Да! – крещеше той. – Да идват специалните подразделения. Тия, пичка му, „есесовци“, насам напират.

– Ние сме маниаци, ние ще докажем! – усърдно, съзвучно, хорово ревеше строят, потропвайки и размахвайки знамената.

Венка се обърна с лице към строя, с гръб към милицията и оградата, и бързо раздаде бомбичките на следващата редица.

– Пали!

Замълча трибуната, всички гледаха към звънко викащия строй.

Наведнъж бумнаха няколко бомбички, след тях към милицията полетя взривен пакет – пльосна се близо до подскочилия от уплаха милиционер, и задимя мътно.

Саша видя как някакъв милиционер, не разбрал каква е работата, се размаха и побягна неизвестно накъде по улицата, само фуражката му се затъркаля.

– Ре-во-лю-ци-я! – носеше се вече на ръба на истерията, и строят тропаше в такт, с маратонки и разбити военни обувки.

Над строя се запалиха няколко факли.

Саша вече държеше в ръце оградката и я дърпаше към себе си. От другата страна в нея бяха се вкопчили ошашавените милиционери.

Зад гърбовете им размахваше палка офицерът, опитвайки се да тресне Саша по главата.

Саша се въртеше, ту отпускайки оградката, ту подхващайки я отново, предпазливо, сякаш беше гореща.

Офицерът прехвърли палката в другата ръка и се изхитри да натресе Венка отстрани; на бузата му тозчас се появи подпухнал, ален белег.

– Прът! – обърнат назад, усмихвайки се бесничко, изкрещя Веня. – Дайте тука прът!

Подадоха му знаме. Веня рязко скъса плата и тозчас, мощно замахвайки с ръкохватката, я стовари върху офицера. Онзи увлечено ръгаше с палката в нечие лице и не забеляза удара.

Фуражката му отлетя на тила, посред челото му веднага потече равно ручейче кръв, стигна до горната част на носа му и се разлисти като дървесна корона по веждите, бузите и очните падини.

Офицерът гледаше нагоре, с извъртени, оглупели очи, сякаш опитвайки да види раната.

На рамото на Саша полегна, подобно на копие, още една ръкохватка, тъканта на знамето увисна надолу. С крайчеца на окото той видя други знамена, отправени с остриетата напред към милиционерите и „срочниците“, подпиращи оградата.

Отзад натиснаха още веднъж върху Саша, така силно, че той падна. Докато падаше се подпря с ръце в гърдите на „срочника“, онзи изплашено премигна, повдигнал вертикално палката, дали защото не умееше да я размахва, или защото се боеше да удари.

Саша се удържа на крака, отблъсна „срочника“ и, като сграбчи секцията от оградата, която вече никой не държеше, я повдигна високо над главата си.

Непрестанно ревящата орда се измъкна от заграждението. Милиционерите хукнаха назад, гледайки нерешително към бягащите. Някой поведе офицера с разбитата глава към милиционерската кола.

– Момчета, моля ви! – закъсняло крещеше някой на трибуната.

Някъде отстрани вече тичаха омоновците[353], яки момчета в камуфлажни униформи.

„Трима… – претегли ги с очи Саша. – Засега само трима“.

Едва ли не с изкълчване на ставите, той запрати оградата към тях. Тя затрещя по асфалта, без да долети до бягащите. Саша видя, че омоновците спряха и му закрещяха нещо зло, но не успя да разбере какво. Отново тръгнаха към него и той хвана още една секция.

Захвърлената ограда похлупи един от омоновците, той се повали накриво под рухналото отгоре му желязо. Двамата други започнаха да го измъкват.

– Да съхраним спокойствие! – подвикваха откъм трибуната. – Продължаваме митинга!

Момчетата се спуснаха напред, по проспекта. Милицията стоеше безсилно, като почетен караул, пропускащ в града младата, ревнала от щастие шайка.

Площадът преминаваше в пешеходна улица, но първото, на което налетяха изскубналите се на свобода, се оказаха стоянката на такситата до пътя и търговските щандове с цветя.

Продавачките бягаха, награбили каквито успеят цветя. Подире им, все още не нарочно, все още по случайност, бягащите събориха една урна или кошница с рози, лалета и карамфили – и веднага им хареса, веднага ги хвана. Когато до търговските щандове долетя Саша, цялата улица вече беше застлана с алено, жълто, розово, кестеняво. Всичко хрускаше под краката и стъблата се пречупваха.

Кой знае защо Саша сграбчи няколко, навярно три или четири букета от една все още не съборена на земята стойка и побяга малко с тях, тозчас разбрал ненужността на постъпката си.

Докато бягаше покрай автостоянката той видя как някакъв уплашен таксиджия даде газ и няколко метра влачи по земята вкопчената във вратата, още не успяла да се качи пътничка, която пищеше пронизително.

Другите таксита, с бибипкане и постоянно натискане на спирачки, потегляха спешно.

Саша обсипа с цветя седящата на асфалта опърпана бежанка от на-майната-си, с неизбежния младенец на ръце и едва не събори Веня, който беше спрял до витрината, изглежда в търсене на подходящо снаряжение.

Веня забеляза коша за боклук и след миг той се забучи в стъклото; раздаде се грохот.

В това неделно утро хората бяха още малко. Редките минувачи изчезваха бързешком, дори без да се оглеждат. Мъж в синя престилка изтича от магазина и заприпка нагоре по улицата. За момент се появи охранител в черно сако и веднага изчезна зад вратите, крещейки нещо в мобилния си телефон.

От другата страна на улицата стоеше красива кола, чуждо производство – тук, в пълно презрение към пътните охранители и правата на пешеходците, беше паркирал някой. Колата вече отдавна врещеше с алармата си, поради което, най-вероятно, и пробуди раздразнението на бушуващата тълпа. Няколко момчета със странна лекота я преобърнаха настрана, а после – на гръб.

По-нагоре по улицата стояха още няколко коли – и много скоро по покривите им, с дива, почти животинска, но мълчалива радост, заподскачаха момчета и момичета.

Търсейки какво да потрошат – при това да го потрошат шумно, с трясък, напълно – те се движеха по улицата, отначало поединично, едни срещу други с града.

Момчетата вършеха работата си без викове, злобно и почти спокойно.

С остро желязно дрънчене паднаха на асфалта няколко улични игрални автомата.

Някой се изхитри да разклати и изтръгне оградката на лятното кафе – снеха от нея красивите черни вериги, оградката полетя в ярко разкрасените прозорци на кафето.

Някой се поряза и омота около изпонарязаната си ръка парче атлазена завеса, измъкната от кафето заедно с щората.

Костя Соловый, висок, със странна красота, удивителен тип – в бяло сако, в бели панталони, в бели остроноси ботуши, които удивително подхождаха на заострените му вампирски уши – сграбчи черната верига и, ловко размахвайки я, затроши всички попаднали му улични лампи.

Не се приближаваха до него – веригата извършваше красиви, тежки кръгове, и, ако не беше отвратителната врява наоколо, сигурно можеше да се чуе тихото подсвирване, създавано от кръговото движение.

Зад витрината на магазина за облекло стояха тънкоръки, с малки главички манекени, представящи красавици в къси полички и ярки блузки.

След като изпотрошиха витрината, извлякоха красавиците и ги разкъсаха на парчета за краката. Последните бягащи не без уплаха се натъкваха на валящите се по асфалта обезобразени, без крака или без глави тела.

Изглежда, че на милицията все пак беше се удало да отреже и задържи зад оградата част от колоната на „Съюза“ – Саша виждаше, че оставаха по-малко момчета, може би около двеста човека. Мнозина вече изчезваха по дворовете, защото разбираха: празникът няма да продължи много дълго.

„Ченгета“ – провикнаха се отнякъде, и ордата се втурна нагоре по улицата, събаряйки вази и трошейки щандове.

Разнасяше се непрестанният звън на счупено стъкло. Неочаквано ярки станаха в това утро омешаните и смелени на дребно цветове на града.

Сред бягащата тълпа сновяха с видеокамера журналисти – делови и даже, така изглеждаше, щастливи поради случващото се.

– Там! По-бързо! – подканяше оператора човекът с микрофона.

Саша вършеше работата си с ясна глава, отпъждайки останалите чувства, освен желанието да натроши и изпочупи колкото се може повече.

На асфалта той видя да лежат плюшени играчки-награди от разбит и повален стъклен игрален автомат – розови и жълти, жалки, сякаш изгубени.

Кой знае откъде срещу момчетата изскочи невисок майор на пенсионна възраст.

– На место! – изкрещя той, и от вика му веднага се почувства, че самият той се страхува, и че не му се иска кой знае колко някой да го послуша.

Насреща му бягаше Веня; без да спира, той подскочи и удари майора с крак в гърдите. Онзи падна с разперени ръце.

Саша рязко спря до стария майор, борейки се с желанието да го повдигне, да му помогне да стане, дори да се извини.

Майорът се държеше конвулсивно за кобура, но не за да извади пистолета, а от страх да не изгуби оръжието си, да се лиши от него.

Той се развика на Саша с некрасиви, неприлични думи, и Саша изгуби желание да помага на падналия, та дори скочи върху фуражката на майора, която се въргаляше наоколо.

– Какво правиш, ей? – попита майорът, вече седнал на задника си. Той изглеждаше много глупаво – седнал на асфалта, без фуражка, вече възрастен човек, така изглеждаше.

– Сами сте виновни за всичко! – каза Саша зло.

Той се обърна, за да побегне по-нататък, и веднага за ръкава го подхвана Веня, който го повлече в обратната посока.

– Там има „космонавти[354]„. Давай… някъде трябва …

Изтичаха покрай фирмения надпис „Природни дарове“, на който липсваха три откъснати, увиснали на крачето си, букви „Р“, покрай разбита на красиви зигзаги витрина, влетяха в опикано малко дворче и веднага се оказаха в задънена улица.

– Мамка му, не познавам тоя район! – каза Веня, усмихвайки се. И тозчас, без пауза, и отново весело. – Там дерат всички яката, тия космонавти. Тъпчат до край. Заобиколиха ни по съседната улица, сега ни гонят отгоре надолу, към ченгетата…

Саша отглеждаше околността, надявайки се да открие изход.

– Стълба – каза Саша.

Нагоре по четириетажната сграда водеше пожарна стълба, но да се подскочи до нея беше невъзможно. Високо.

– Хайде, качвай се на раменете ми – предложи Веня.

Саша погледна към него с усмивка и дори навярно с нежност. Защото Веня не каза: „Хайде аз да се кача на раменете ти.“

– А ти тук ще се заровиш в пясъка – отвърна Саша.

– Ще се покрия с шланга – продължи Веня и се закикоти глупаво.

– Ей, лелче! – той рязко прекрати смеха, забеляза нещо.

Веня притича до прозореца на първия етаж и забарабани по стъклото.

– Лелче, не си отивай!

Жената се върна при стъклото, махна с глава: „Какво искате?“

– Настигат ни! Там! Бият и настигат! Отворете прозореца! Настигат ни! – Веня започна да жестикулира безумно. Явно още не беше решил на какво да се прави: на плачлив млад идиот, и да натиска върху „леличко, съжалете се!“, или на сериозен млад човек, който има проблеми със закона: „Помогнете, госпожо! На всеки може да се случи!“ В резултат на това двете физиономии се сменяха безразборно по лицето му, без да предизвикват у стоящата зад прозореца жена никакво доверие.

– Мамка му, поне да беше някоя бабичка. Бабичката щеше да ни съжали – изруга Веня, когато жената, тъй и без да каже нищо, придръпна завесите, впрочем, оставайки близо до прозореца – тежкият ѝ силует се разпознаваше.

– Другите ѝ прозорци сигурно гледат към улицата… – каза Саша, и прекъсна фразата: и така беше ясно, че ако жената е видяла какви ги бяха вършили, никога няма да ги пусне.

– Имаме още две минути… – прецени Веня, очевидно без да чуе отговора.

– Санек, позапри се! – спомни си той. „Позапри се“ беше любимото му словце, притежаващо множество значения, този път, „Сега ще те удивя!“ – Там пред нас бягаше спортист, бегач. Лекоатлетик, да. Сутрешното неделно бягане. Той първи изскочи пред спецназовците[355]. В червени шорти. Оха, натресоха му го веднага. Дебили, пичка им. Поправи си здравето младежът.

Раздадоха се стъпки и Веня застина с усмивка на лице, а на Саша кой знае защо му се прииска да седне или даже да полегне.

В двора дотича Леша Рогов – момък някъде от севера. От Северодвинск май.

Познаваха се едва-едва, но Саша вече беше забелязал Лешката – оценяваше неговото твърдо, непресторено спокойствие.

– Какво стърчите тук? – попита Леша с равен глас.

– Там има ли вече ченгета? – отвърна Саша на въпроса с въпрос.

– До тях ще има още към стотина метра. Тук задънено ли е? Съседният двор май е отворен. Вчера се разхождах там.

Улицата отново ги шибна през очите с цялата си разруха и разгром.

– Подпалили са каруцата! – провикна се Веня радостно.

Из въздуха се носеше какофония от кучешки лай, сирени, свирки.

Саша забеляза още две преобърнати коли, едната от тях, на около седемдесет метра по-надолу по улицата, наистина гореше. Никой не се приближаваше до нея. Изглежда и милицията не се приближаваше затова, страхуваше се от взрив.

Втората кола равномерно се полюляваше на покрива си, на десет метра от момчетата.

Около нея подскачаше в някакво подобие на танц, под задъхващата се от вой аларма, женска-алкохоличка, с мръсно лице и влажни, като вътрешността на буза, устни. Женската се усмихваше, разкривайки беззъба уста.

Малко по-настрана стоеше млад човек с дипломатическо куфарче, кой знае защо държащ в ръцете си ключове.

„Това е неговата кола“ – досети се Саша.

Веня спря за миг:

– Ей, земляк! – подвикна той на младия човек, който нервно кривеше лице. Онзи се обърна.

– Изключи сирената, дразни! – помоли се Веня, усмихвайки се, като при това показваше с ръка как трябва да се изключи алармата, като се натиска копчето на дистанционното.

Влетяха в двора и се понесоха, прескачайки пейките, покрай беседките и хълмчетата на детската площадка. Почти в полет, Саша кой знае защо докосна ръждивия скелет на люлката и още няколко секунди дочуваше зад гърба си ритмичното ѝ поскърцване.

Зад момчетата, тропайки тежко, бягаха трима милиционери и заплашително им викаха да спрат. Първият от тях, гледайки към извърнатия заради вика Саша, едва успяваше да тича подир овчарското куче, което с труд удържаше на повода.

„Дали ще пуснат кучето?“ – помисли си Саша някак дистанцирано, сякаш не ставаше дума за самия него.

Реши да не се оглежда повече.

Момчетата изтичаха от дворчето на трамвайна спирка, хора почти нямаше, а така им се искаше да се изгубят в тълпата.

От спирката потегляше трамвай.

Хукнаха подире му и след тридесетина метра достигнаха желязното му туловище.

Веня се носеше първи и радостно размахваше ръце, подвиквайки нещо нелепо и с неистови ръкомахания към ватманката, чието недоволно лице се мяркаше в огледалото за обратно виждане.

Трамваят спря, отвори се средната врата на вагона, момчетата влетяха вътре, Леша Рогов веднага изтича до кабинката на ватманката. Саша забеляза как той, приказвайки нещо, ѝ подбутна банкнота, извини се и затвори вратата. Вагонът потегли.

От дворчето изскочиха милиционерите, по движенията им се виждаше, че веднага са се досетили къде са изчезнали момчетата.

Веня им показваше, подскачайки раздразнено, средните пръсти и на двете ръце, когато трамваят внезапно спря рязко.

Предната врата се отвори и влязоха няколко, пет или шест, спецназовци.

Веня натисна копчето за аварийно излизане, вратата запълзя бавно и с недоволно съскане, но онези катили вече бяха съвсем наблизо и като първо треснаха главата на Веня о дръжката.

Саша веднага покри главата си с ръце. Подбутвайки го със здрави ритници, извлякоха Саша на улицата.

А на улицата, като го спипаха със здрава ръка за яката, треснаха кратуната му о трамвая. Леко просветна в червено пред очите му. Търпимо…

Поставиха момчетата на „разкрач“ – ръцете зад главата, челото подпряно в желязната обшивка на трамвая, а краката разкрачени максимално широко. За да се получи много широко, удариха ги няколко пъти и по краката.

На спецназовците, разбира се, им се искаше повече. Така красиво бяха хванали бегълците – във всеки от тях сега кипеше тежка възбуда и желание незабавно да разкъсат на части хванатите. Но няколко любопитни пътнически лица, притиснати до стъклото на трамвая, пречеха на ловците да развъртят ръце.

Те пристъпваха нервно, стиснали палките, с изкривени лица.

Саша едва доловимо завъртя глава и видя, че Веня и Рогов, разкрачени също като него, стоят малко по-настрана.

Заработи моторът, и автобусчето, блокиращо релсите, даде на заден.

– Какво, да ги товарим ли? – раздаде се глас. – Трябва, мамка им, да им дадем една „революция“.

– А, пале! Революция ли ти се прииска? – подвикнаха някъде до Саша, но не на него, а май на Веня. – Червена революционна кръв ще смучеш след половин час!

Раздаде се удар, после още един. Някой не се стърпя, прекипя му…

Саша обърна глава накъм Веня, и веднага получи тежък удар в тила, сякаш някой беше стоял зад гърба му и само беше чакал повод, за да удари.

– Казаха ли ти, ръцете зад главата и никакво движение?

Сега пък се появи и кучето, а с него и милиционерите, чието приближаване можеше да се разпознае по непрестанните, едва разбираеми псувни.

Ако можеше да се съди по лая, те едва удържаха кучето. Целият присвит, Саша всеки момент очакваше да му отхапят част от прасеца.

– Ама не, тия твари какво само… вършат! – ругаеше един от милиционерите, пъхтейки и дишайки тежко. – Разебаха цялата улица… магазини… коли… Ей тва са твари… Тях, тварите, трябва да ги разстрелят право тук на място!

– А ти какво правиш, а, копеленце? – обърна се той към Веня, подпрян с глава о трамвая. – А? Тебе питам, сополанко! Ти какво правиш?

– Държа трамвая – отвърна Веня с ясен, и поради това непоносимо нагъл, глас.

Саша се усмихна срещу червената задница на трамвая, приятно охлаждаща потното чело.

– Ах, ти… – дочу Саша гласа на милиционера и, разбрал, че сега ще ударят Веня, отново се приведе. Дългата като маркуч палка шумно се спусна върху гърба на другаря му.

– А? – подвикваше милиционерът, продължавайки да диша тежко. – Още? А? Не, ти отговаряй? Още?

– Позапри се – отвърна Веня високо, и това звучеше не като „да, още“, а като – „давай, давай, после ще дойде време, ще видим…“

Тук вече се намеси един от „камуфлажните“ бесове:

– Ти как разговаряш с чичкото милиционер?

Той удари – сякаш замахна с коса – с огромното си, обуто във военна обувка, тежко крачище, Веня под коляното и той падна рязко, като изкряка от изненада. Веднага го настъпиха със сила по лицето.

– Ей, свършвайте вече! – неочаквано за себе си викна Саша.

Видимо, на него също щеше да му се натресе, но ги отвлече ватманката:

– Господа! Отведете младежите от трамвая. Във вагона има деца. Трябва да потегляме!

– Семьонич, да ги товарим или не? – отново попита някой.

– Не. Ето, „пепсите[356]„ще ги заведат на площада. Ние ще се помотаем още из дворовете.

Спецназовците се качиха и автобусчето, рязко потегляйки от място, отпътува.

Веня го вдигнаха за яката. На Саша и Леша казаха да отстъпят крачка назад. „Още крачка назад.“ Трамваят заскърца и се помръдна.

Саша, примигвайки от лекия световъртеж, гледаше към небето.

На Веня и Лешка им стегнаха зад гърба белезници.

– Ръцете назад! – заповядаха на Саша.

Студеното стисна китките и лиши ръцете от воля.

Тръгнаха по улицата надолу, подтиквани от милиционерите с блъскане и псувни. От време на време злобно излайваше овчарката.

Веня непрекъснато повдигаше глава и с влажно подсмърчане вдишваше през носа, опитвайки се да спре кръвта, която течеше от разбитите му ноздри.

Саша разглеждаше с интерес направеното от него и другарите му.

Улицата беше разпердушинена, все едно кесия с подаръци.

Няколко разкъсани и отъпкани трицветни знамена лежаха на асфалта.

Пътят беше гъсто засипан със стъкло, понякога с цветя, а също и с всякакъв измъкнат от кошовете боклук. Създаваше се впечатление, сякаш на улицата е валял дъжд от стъклени парченца, боклук и листенца от цветя.

Тук-там се валяха столове, виждаше се и веригата от оградката.

Всички улични лампи бяха разбити.

„Хванали са Яна“ – изведнъж се досети Саша, виждайки на асфалта откъснатата, разнищена, поръбена с кожички качулка.

„Качулката на Яна. Хванали са я за качулката.“

Понякога насреща идваха хора и разглеждаха задържаните с интерес, а някои и със злоба.

„В плен ме взеха… – помисли си Саша иронично. – Мен ме взеха в плен.“

„И могат да ме вкарат в затвора“ – довърши той мисълта си вече сериозно.

Изгорялата кола се виждаше отдалече. Наоколо вече се суетяха пожарникарите. От маркучите струеше вода, откъм колата се носеше лепкав дим.

– Не, за какъв хуй го направихте това? – все не можеше да се успокои един от милиционерите, най-грамадният, говорещ със задъхване. – За какъв хуй? Вие ли сте го строили, че да го чупите?

Никой не бързаше да му отговаря.

Леша спокойно гледаше напред и по лицето му се четеше, че не смята за необходимо да разговаря с питащия.

Саша би могъл да отговори, но го болеше разбитата устна и непрекъснато облизваше кръвта.

Веня, както изглежда, не му пукаше даже и от разбития нос, и той запита, жвакайки:

– Какво да сме строили?

– Ей това, вие ли сте го строили?

– А кой го е строил? – попита Веня, сякаш това го вълнуваше сериозно.

Тук право в лицето на Веня се насади камерата и милиционерът прогони журналистите с псувни.

– Слушай, разкопчай ме, поне кръвта си да изтрия – възползва се от ситуацията Веня. – А то ще ви накажат заради побой над подрастващ. Носът ми е счупен. Ще напиша заявление против вас.

– Плюя аз на твоето заявление, разбра ли? – веднага се наостри милиционерът. – Пиши, все ми е едно. Аз и задника ти ще насоля в отделението.

Веня шумно изхъмка през нос, плюна червено и замлъкна.

Измъкваха момчетиите от „Съюза на съзидателните“ от входовете – кога по трима-четирима души, а кога и направо по десетина.

Почти всички хванати бяха бити, носеха червени, кървави белези, бързо подуващи се очи, сплескани носове и разбити устни.

Момчурляк на около четиринадесет, целият бледен, с треперещи скули, на подгъващи се крака, ужасяваше с гъст, мръсно-кървав съсирек на тила.

Поддържаха го за ръцете.

Дрехите на мнозина бяха разкъсани. Провиждаха се юношеските, слаби тела.

Саша ги познаваше всичките – ако не по име, то по лице.

Някой се опитваше да се шегува, но милиционерите ревяха страшно, да се затварят устите.

Скоро се събра цяла тълпа „пленници“. Някъде към шестдесет-седемдесет човека.

Повечето бяха без белезници.

– Давай да им махнем и на нашите „гривните“ – каза на колегите си милиционерът с астмата. Той беше старши в наряда.

– Защо? – попита един от колегите.

– Трябва.

Колегата недоумяващо сви рамене и на старшия се наложи да поясни:

– Биха ги „космонавтите“, а в отдела ще трябва да ги предаваме ние. Ето, на този може и да му е счупен носа – а после иди та се „отписвай“ от него. За чий хуй? Разбра ли? Ще ги доведем до площада и – довиждане.

Издърпаха Саша, Лешка и Веня настрана от създалата се тълпа, за да им снемат белезниците.

Дълго се мъчиха, не намираха подходящите ключове, при това тихо псуваха.

Саша облизваше устната си. Веня никак не можеше да спре кръвта, тя беше засъхнала по брадата му като черна кора. Лешка внимателно се оглеждаше и явно пречеше да му снемат белезниците, тъпчейки на място и отдръпвайки ръце.

– Пичка ти, стой спокойно! – закрещяха му.

Лешка застина.

– Напред! Бегом! – изкомандваха ги.

Момчетата затичаха в лек тръс към своите, вървящи отпред, на около тридесет-четиридесет метра. Задържаните бяха плътно обкръжени от хора в якета и фуражки.

– Трябва да се омитаме – каза Лешка тихо, щом само се бяха отделили от „пепсите“, които прибираха белезниците в калъфите на коланите си.

– Да опитаме – отвърна Веня.

– Да подгонваме – каза Саня и те, все едно така и трябва, все едно по работа, леки и свободни, се гмурнаха в най-близката уличка, на половината път до пленниците, подкарани под строй.

Набирайки скорост, Саша изпита такова усещане, сякаш го бяха вдигнали високо-високо на люлка – и пуснали.

Наблизо се мярна трева (той едва не падна, отблъсна се по маймунски с ръце, издраска дланите си по чакъла; що за чакъл, откъде?), прозорец, друг прозорец (сградата се полюляваше), детска количка, жената, която я буташе (тя подскочи от пресъхнало-кървавата мутра на Веня), завиващата зад ъгъла, излизаща от двора патрулна кола на милицията („…не ни ли забелязаха? Можехме и право върху тях… да изскочим…“), пейка (кой знае защо напряко на пътеката, ограда („няма да мога… висока е“)…

Ежесекундно му се струваше, че сега, ето сега, движещата сила на люлката ще достигне височината си и някой ще го хване за шията и ще го затегли назад, неудържимо.

Саша скочи надолу от оградата и падна, претърколи се…

„Наистина е много високо, как съм се покатерил…“

До него се грохна, кой знае защо на четири крака, Веня, с черна, напукана, кървава брада; и само Рогов падна на краката си, приседна и веднага се изправи.

Рогов хвана Веня за яката, онзи се отблъсна с крака, стана и побягна.

Измъчени, задъхани, изпускайки дълга, лепкава, горчиво-сладка слюнка, те се носиха из дворовете, докато не капнаха и не се скриха, съвършено обезсилени, във входа на една „хрушчовка„[357].

Стояха по на четири крака, с мътни очи, с раззинати уста, безуспешно опитвайки се да вдъхнат. От устите им висеше слюнка. Във хода влизаха хора, но на тях не им беше срамно…

* * *

– Синко, ти си бил… в Москва? – гласът на мама в телефонната слушалка звучеше обречено и скръбно.

Саша беше готова да си издере лицето, слушайки този глас.

– Бях – отвърна той глухо, повдигайки високо разбитата устна, от което думата „бях“ прозвуча като „ях“.

– …Вас всички ви търсят – каза мама и в гласа ѝ едва-едва се долавяше надежда, че Саша ще я разубеди, ще каже, че всичко това не е истина и той не е вършил нищо лошо.

– Това… са глупости… – каза той.

Източник

Захар Прилепин (истинско име – Евгений Прилепин, род. 1975), е руски писател, филолог и журналист. Един от най-четените и успешни млади руски автори в наше време.

Коментари (1)

- 21-11-2011|no comment

„– Това… са глупости… – каза той.“

Гълъбин Боевски и бродещите призраци на комунизма

Автор: Борислав Зюмбюлев

Задържането на Гълъбин Боевски с 9,07 кг чист кокаин в куфарите на едно бразилско летище лека-полека започна да се превръща в нов либийски процес. Ако човек гледа телевизия или чете преса, разбира, че този човек е невинна жертва, сложен е с някакви тъмни хора в килия. Ужас! Външно министерство не полага нужните грижи, каквито се полагат на един национален герой от такъв мащаб. Мисля, че е време някой да каже, че това е перверзия. В тоя свят все още има добро и зло.

Злото е да продаваш наркотици, дори и да си щангист, хванат с допинг. Доброто е да ловиш наркотрафикантите. В случая бразилската полиция хваща поредното наркомуле, добре натоварено. И го задържа. Разбира се, до произнасяне на присъдата той е невинен, но все пак имаме известни основания да признаем на Бразилия правото да задържа уличените в тежки престъпления. Бразилия не е Триполи, а Дилма Русеф (наш човек) не е покойният Муамар Кадафи. Стават и съдебни грешки и съответно всяка възможност не бива да се изключва, но засега действията на бразилските власти са убедителни и в рамките на закона.

Защо обаче се ражда тази всеобща солидарност и умиление към Боевски, при положение че поне 70 други българи като него лежат в бразилски тюрми, без никой да интервюира плачещите им съпруги.

Причината за това е, че Боевски е щангист. Национална гордост. Щангите са един от най-трудноизкоренимите митове на комунизма, които все още ръководят обърканата народна душа. Преклонението към щангите бе съзнателно наложена от комунистическата пропаганда формула. Те са символ на българското юначество. Ние сме най-силни, защото вдигаме най-тежкото желязо. Като пожелавам на Боевски случаят му да е наистина грешка, ще се опитам да идентифицирам призраците на комунистическата пропаганда, които все още бродят по тъмните коридори на българското общество.

Първи, разбира се, са щангите и изобщо спортът. Родоначалник на използването на спорта за пропагандни цели е Хитлер, но комунистическите диктатури влагат много сили и средства, за да доказват превъзходството на социалистическия човек чрез спортни победи. Някъде в началото на седемдесетте започва привнасянето на български национализъм в чисто комунистическата пропаганда. Доста историци смятат, че появата на патриотичен плам е първа лястовица на предстоящия възродителен процес. Патосът е леко скрит, но внушението е ясно – ние побеждаваме в спорта, който е символична война, следователно сме най-силните юнаци на всички земни кълбета Идеята за развитие на спортове, в които има малка конкуренция, се появява след първите шампионски титли на българи борци през шейсетте. В главите на комунистическите пропагандни функционери светва един тарикатлък – там, където има категории, има по-голям шанс за медали и титли. Футбол и тенис играят всички и по-населените или богати държави винаги ще водят. Така е и с повечето популярни игри с топка.

И започва масово развиване на силови мъжки спортове, към които принципно няма голям интерес по света. И тъй като в бокса и борбата конкуренцията е сравнително голяма, залагаме на щангите. Човекът срещу желязото. Целта е отчитане на дейност, изразяваща се в бройка медали и титли.

И с помощта на българската и гедерейската фармацевтична индустрия почват да се постигат медали – до скандала от 2001 година, пак с Гълъбин Боевски, когато Българската федерация по вдигане на тежести е практически закрита и изключена от всякакви международни организации заради непреодолим стремеж за използване на забранени субстанции.

Вдигането на тежести, предизвикало толкова национална гордост, всъщност е силно увреждащ спорт – освен от допинга екстремно големите тежести деформират трайно гръбначния стълб, а бившите щангисти изпитват постоянни и силни болки в гърба и ставите. „Всичко ме боли. Кръстът, разбира се. Остана ми от щангите. Аз съм като – как се казва? – барометър. Познавам кога ще се развали времето. Като ме заболи кръстът, знам, че ще вали дъжд“, разказва бившият шампион Нораир Нурикян пред седмичника „168 часа“. Треньорът Иван Абаджиев е национална знаменитост, макар че методите му на изграждане на спортисти с допинг са отвратителни.

Доказателство за извратения характер на този спорт е, че шампиони стават хора с анатомични странности – много нисък ръст, много къси ръце и крака При такива индивиди движението на щангата е по-късо, съответно трябва по-малко усилие. Пълната перверзия обаче настъпва след падането на комунизма, когато се развиват женските варианти на тези категорийни спортове. Освен че са неестетични и увреждащи здравето, подобни спортове като женска борба са практически без конкуренция. Издържаната от българския данъкоплатец федерация поддържа професионални отбори по женска борба. Но техните противнички по световните и олимпийските тепихи обикновено са гей активисти или войнстващи феминистки, които нашите научени на „драгиевата хватка“ и разни суплеси набързо тушират.

Всъщност истински женският вариант на щангите е т. нар. спорт „художествена гимнастика“. В края на 60-те той е почти неизвестен по света и любителски. Българската държава влага пари и средства, за да го развива, защото няма конкуренция. Така се ражда анорексичният призрак „златни момичета“. Художествената гимнастика е доста условен спорт – гледайки едно състезание, не можеш да разбереш кой е по-добър, защото няма релевантен критерий – някакво обективизирано измерване. Освен това е доста скучно зрелище – наблюдаването на разголени анорексични момичета не е и кой знае колко секси. Напомня на тоталитарните композиции от живи хора с флагчета, които днес може да бъдат видени на живо само в Северна Корея.

В края на 70-те комунистическата пропаганда вижда в художествената гимнастика потенциал за нов пропаганден мит. И се включва цялата машина на ЦК – издават се книги, пеят се песни и стихотворения. Стари журналисти си спомнят, че дописките за т. нар. златни момичета се пишели от идеологическите отдели на тоталитарните вестници, а не от спортните, както може да се предполага. И в наши дни, когато почнат груповите възхищения от художествената гимнастика, значи е в ход някакво мероприятие. Бих посъветвал гражданите да си гледат сметките, вероятно в момента ги ограбват, както се случи през осемдесетте. Докато ръкопляскаха на соцгероите, тарикатите прибраха кинтите.

Вторият голям облак от фалшиви герои е „българинът първи във всичко“. Това всъщност е старо руско клише и по него пропагандните отдели на ЦК напомнят днешните копирайтъри от рекламните и ПР агенции – по пълната липса на въображение и креативност Всъщност това е формулата на спорта, но приложена и в други области на живота. Впрочем не можем да достигнем съветските мащаби: руснаците измислят за всичко – от парната машина до радиото – по един мужик, който е изпреварил всичко на света.

Но в тая схема ние им избягваме могъщо с Джон Атанасов – т. нар. баща на компютъра. Президентът даже всяка година връчва награда за изобретатели на негово име, вдигнахме му паметник, кръщаваме училища и го тачим колкото светите братя равноапостоли. А всъщност неговата заслуга е една от многото на водещите умове през 40-те години, но по съдебен ред успява да докаже, че неговата непрограмируема и нефункционирала електронноизчислителна машина е била създадена преди друга подобна, използвана за управление на американските балистични ракети.

Истинският татко на компютрите според мен е Жозеф-Мари Жакард – изобретателят на жакардовия стан, който се управлява с програмируеми перфокарти, а на негово име няма даже един текстилен техникум наречен.

Друг е въпросът и доколко Джон Атанасов е българин – също толкова условно, баща му е от ямболските села, майка му – ирландка, той израства и работи в Съединените щати и не знае и не се интересува от прародината си, докато в началото на седемдесетте години името му не попада на Благовест Сендов, който го лансира у нас. По онова време ние развиваме компютЪрите и градим силиконова долина между Правец и Ботевград.

Освен Джон Атанасов обаче имаме цяла номенклатура от световни изобретатели българи, които изпълват сърцата ни с възторг и преклонение.

Петър Петров – изобретателят на електронния часовник обаче не е припознат от комунистическата власт – той е осъден задочно на смърт като враг. Но след падането на комунизма „падат дрехи и задръжки“ и той бе титулуван с орден – получен тия дни от наследниците му. И без Живков работим по живковски.

Държавната машина се тупаше в гърдите и с човеконенавистни приложения, с които имаме приоритет като бомбардирането от самолет. Комунистическата държава забравя хилядите жертви от бомбардировките на София и прославя летеца, пускал кошници с бомби над Одрин. За съжаление нашето съучастие във високотехнологични проекти намалява постоянно и затова пропагандистите в наши дни затъват в мрака на Средновековието.

Последната най-невероятна дивотия е, че българското племе е дало на света ракията, и изобщо дестилацията на алкохол, както твърди един търновски археолог, подкрепян и от Божидар Димитров.

Очевидно съвременното племе на юг от Дунав е толкова податливо на такъв тип пропагандни клишета и те се възприемат съвсем безкритично, щото най-голямата глупост, която влиза във формулата „Ние сме най-големите юнаци, ама светът не ни оценява“, хваща дикиш.

Ракия е арабска дума и по този начин наричат спиртните дестилати от Източен Тимор до Марибор. Тоест навсякъде, където е достигнал ислямът. Думата „ал кохол“, разбира се, е арабска, както и „ал гебра“, както и „арак“, „раки“, „ракия“. А думичката „ракиня“, която бе разчетена на търновградското сграфито, не сме сигурни, че изобщо съществува, а не е следствие от злоупотреба с преждеспоменатите.

Да продължим с други измишльотини на пропагандните и контрадезинформационни отдели на БКП. Например нитратите в краставиците. Половината от българското население е убедено, че това е невероятно зло, което налага беленето на зеленчуците. Разбира се, нищо такова няма – нитрати се натрупват в зелените части на растенията независимо от тяхното наторяване. Те са безвредни – даже една жена, агроном от Пловдив, виждайки масовата заблуда, поглъщаше амониева селитра с лъжици, за да покаже, че е безвредна.

Целта на мероприятието „нитрати“ бе пренасочване на истинската тревога от гръмналия Чернобил към мнимата заплаха от краставиците.

Впрочем в същата пропагандна работилница са изработени и траките. Друг неизтощим източник на национална гордост. Траките са племена от гръцкия културен кръг. Траки са обсаждали Троя. Но в края на седемдесетте, пак по същата програма, започват да издирват още по-древни корени на българщината и горките траки са произведени в народ. Впрочем в съседна Румъния пък ги наричат даки и им посвещават епичен филм с Пиер Брис (актьорът, изиграл Винету)!

Създава се цяла наука, която работи на принципа „Джон Атанасов“ – присвояване на богове от гръцкия пантеон на „нашите“ траки, следователно са български и ние сме най-великите! Абсолютно безсмислена и смешна дейност, която напомня хвалбите на македонците от ФИРОМ и присвояването от страна на Скопие на Александър Велики.

Може още дълго да се изброяват пропагандните клишета като трудолюбието, гостоприемството на българите, красотата и уникалността на нашата природа. Тези схеми са тъпи и трябва да излязат от съзнанието ни, защото ни пречат да различаваме добро от зло, както се случва в момента със случая „Гълъбин Боевски“.

Източник

Борислав Зюмбюлев е първи заместник-главен редактор на вестник „24 часа“ и главен редактор на „168 часа“.

Коментари (53)

- 20-11-2011|Златко

Обикновено избягвам да се занимавам със страстите на българското ежедневие (поне най-масовите), но в случая, струва ми се, става дума за нещо действително важно.

Текстът пипа по и около един от най-важните проблеми на днешна (а и всякогашна, ако не се лъжа) България: принципно компенсаторната народопсихология на нейните жители. Единственото, с което не мога да се съглася, е опитът да се търси обяснение за този феномен само в комунизма. Опитите за прекомерно възвисяване в собствените очи – защото по принцип подобни митове се създават само и единствено за вътрешна консумация, навън те са обект на вицове, естествено – та, опитите за подобни неща са характерни за всички малки, незначителни и непринадлежащи към някой по-голям културен кръг нации. Казвам това не за да омаловажавам заслугата на господин Зюмбюлев, чийто текст е чудесен, а просто за да посоча собственото си убеждение, че търсенето на причините толкова плитко едва ли може да доведе до някакъв реален резултат. Опитът за компенсиране на културни, политически и всякакви други комплекси е най-малкото толкова стар, колкото е и нашето Възраждане. И именно оттам трябва да се тръгва, оттам трябва да се започва, ако бихме искали да разкрием механизмите, които и до днес правят невъзможно изживяването на самите себе си като европейци. По-лесно няма да стане.

- 20-11-2011|Николай – Изфабрикуване

Вижда се от гласуването за статията, че пропагандистите са си свършили добре работата. И много ми е интересно оценяващите със слаба оценка какво мислят по тия въпроси, тоест как функционират механизмите в кратуните им. Кое е лъжа в статията според тях и защо – не е ли очевидна истина написаното?! Тъпият национализъм със сигурност е явление отпреди комунизма. Самият комунизъм като идеология едва ли е толкова лично виновен с идеите си за равенство и други простотии, но все пак е и лично виновен по един косвен начин, като благоприятна среда за развиването бактериите, които дотогава са били в повече латентно състояние, потискани донякъде от здравите съпротивителни сили, той е плодородната почва, върху която избуяват семенцата на простотията, тесногръдието, жестокостта, кокошкарството, бездарието, дребнавостта и т. н.

В един по-друг политически свят едва ли тая пропаганда щеше да има такъв успех. Като днешния. Ужас и безумие.

- 20-11-2011|emaiv. wordpress. com

Златко, не съм съгласна с едно нещо във вашия коментар под статията: казвате, че „опитите за подобни неща (прекомерно възвисяване в собствените очи) са характерни за всички малки, незначителни и непринадлежащи към някой по-голям културен кръг нации.“ Искам единствено да попитам: по какво се определя „незначителността“ на една нация, СПРЯМО какво се определя кой е значителен в света и кой не? Кой казва, че която и да е нация е „малка“ и „не принадлежи към по-голям културен кръг нации“? Не самоопределяме ли ние сами себе си (като народ, нация) спрямо по-развитите икономически, политически или културно народи, не се ли гледаме постоянно през техните очи и ако се гледаш през очите на друг, как ще оцениш правилно себе си? Едно е сигурно: самосъзнанието, самоосъзнаването, обективността са изключително сложни процеси. В тази връзка: погледнато в дълбочината на това, което имаме като „култура“ и което носим като „народ“ (важи и за абсолютно всеки един народ по света)- традиции, история и какво ли не – хиляди неща и обстоятелства, обобщения от сорта (като вашето по-нагоре), както и някой от заключенията в текста на г-н Зюмбюлев, могат да са единствено повърхностни. Но аз приветствам опитите за подобен „интелектуален“ диалог на тема „себепознание като народ“, въпреки, че е доказано от практиката колко грешни са повечето обобщения „на едро“. Благодаря за статията – дава храна за размисъл!

- 20-11-2011|Петър П.

Аз съм един от тези, от които Николай по-горе се оплаква. Аз съм един от тези, които категорично поставиха слаба оценка на тази статия. И щом на Николай не му е ясно защо, то аз ще му обясня.

Не става въпрос за това дали Боевски е виновен или невинен – това аз няма как да знам. Но автори от типа на този Зюмбюлев са просто генерално сбъркани.

Не може цял един спорт – вдигането на тежести – да го заклеймяваш като „мит“ („Щангите са един от най-трудноизкоренимите митове на комунизма“).

Не може така да навързваш нещата в текста си, че да изкарваш, че едва ли не щангите са допринесли за „възродителния процес“.(„Аргументацията“ на Зюмбюлев води именно натам: спортът бил използван от Хитлер за пропагандни цели – а това започнало да се прави и в България през седемдесетте години – и тази линия накрая завършва с подмятането: „Доста историци смятат, че появата на патриотичен плам е първа лястовица на предстоящия възродителен процес“…)

Буди смях и представата на автора, че българките побеждавали в друг „категориен“ спорт (борбата), защото …“техните противнички по световните и олимпийските тепихи обикновено са гей активисти или войнстващи феминистки“…

Изобщо цялата каша в текста показва, че в главата на автора нещата са подредени така: щом някой българин е на някакво челно място в света, независимо в коя област – то за това заслугата е не на друг, а имено на пропагандата на БКП…

Браво, просто гениално, по-“либерална“ мисъл от тази не би могла да хрумне никому…

- 20-11-2011|Николай – вдигане на железа

Петър П., кое му е вдъхновяващото на това, което поврежда здравето на хората – вдигането на тежки железа? Какъв повод за гордост може да бъде един така наречен спорт? Красиво ли е жени да се борят? Нормално ли е?

Нормално ли е такова същество като Н. Робева до днес да има успехи с именно националистическите си „спектакли“ и да не се разбира колко вредно е било тренирането на така наречената моля ви се художествена гимнастика? И що за спорт също е това?

И не са ли изпълнявали план за медали по някакви такива слабо популярни направления треньорът на щангистите и Робева?

- 20-11-2011|Златко

Само малко по-коректничко, моля – и по възможност без неща, които звучат прекомерно лично, прекомерно агресивно и пр. Нешка Робева например не е „същество“, а човек с убеждения и разбирания по-различните от твоите с мен, Ники. Нека не изпускаме из очи изискванията за базисна човечност, когато се впускаме в спор. Инак нещата свършват с караница – или с „чичо Златко“, който се вижда принуден да напомни, че това тук не е нито боксов ринг, нито тепих за борба. Ок?

- 20-11-2011|Георги Гочев – Коректност, да, но преди всичко – истината

Не бива да абсолютизираме спортовете, имената и комунистическите методи, но да принуждаваш спортистите да станат роботи – а това правеха споменатите по-горе треньори – е нечовешко. Това създаде „мулета“, „мутри“, „чалга-балет“ и други подобни явления.

- 20-11-2011|Дончо Аврамов

Моите аплодисменти за автора на статията Борислав Зюмбюлев. Намирам я за извънредно точна, но затова наверно помага моята многогодишна неподатливост към спортната пропаганда и невъзможността патриотичния ми темперамент да се възпламени от това, че например „ние сме четвъртите в света по еди какъв си спорт“.. Поздравявам и главния редактор на „Либерален преглед“ за това, че е дал място за тази публикация. И тук се спирам и няма да разгръщам скромното си мнение по темата, защото се подчинявам на предупреждението на „чичо Златко“, че „това тук не е боксов ринг“. Е, верно, че това ми напомня на някакви други времена…Шш-ш-шт!

- 20-11-2011|Веселин

Моята оценка за статията: слаб. Причината е, че авторът се опитва да търси под вола теле, както вече са уточнили други коментиращи. Една от централните тези на това, което наричахме комунизъм (уточнявам, понеже всъщтност това беше невъзможна сплав от често противоречиви философии), беше интернационализма и малките нации, като българската, бяха обезкуражавани да проявяват какъвто и да било национализъм или патриотизъм. В този ред на мисли, причините за компенсаторната народопсихология на българина трябва да се търсят в годините след освобождението от турско робство (често и преди това), а не през комунистическото робство (когато често български достижения са отричани в полза на съветски или интернационални такива.)

Що се отнася до въпроса-теза на Николай „Красиво ли е жени да се борят?“, ами толкова е красиво, колкото и мъже да се борят, т. е. въпрос на вкус. Да се твърди, че борбата е спорт измислен от комунизма, е меко казано смешно, предвид факта, че е един от много малкото спортове присъствали още от древногръцките олимпиади, заедно с други „екзотични“ спортове, като хвърлянето на копие и на диск, скока на дължина и т. н.

- 20-11-2011|Петър П.

Извинявам се, че пак ще се намеся, но все пак, когато „демитологизираме“,

е добре да внимаваме да не изпаднем и в другата крайност.

В стремежа си непременно да „развенчае“ тезата, че Джон Атанасов е българин, авторът пише така:

„Друг е въпросът и доколко Джон Атанасов е българин – също толкова условно, баща му е от ямболските села, майка му – ирландка, той израства и работи в Съединените щати и не знае и не се интересува от прародината си, …“

- ОК, то е ясно, Джон Атанасов си е американец – но фактът, че майка му е ирландка, не го прави по-малко българин.

Ако искате, проверете дали ирландците го смятат за „техен“, за ирландец – ами не го смятат, аз поне не съм попадал на такива публикации. А ирландското лоби в САЩ е много силно – те със сигурност щяха да го смятат за „свой“, ако той самият беше подал приживе някаква макар и съвсем малка индикация, че се чувства повече син на майка си, т. е. ирландец, а не българин.

В биографичните данни за Джон Атанасов винаги се споменава, че баша му е българин (и инженер) – докато за майка му най-често не се споменава нищо. Така че колкото и да не му се харесва това на Зюмбюлев, изглежда Джон Атанасов е бил повече българин, отколкото ирландец.

- 20-11-2011|Веселин

И да допълним: въпросът дали Джон Атанасов е изобретателят на компютъра е решен от федерален съд в САЩ през 70-те години на миналия век, а не от Благовест Сендов.

http://www. cbi. umn. edu/collections/inv/ cbi00001. html

- 20-11-2011|Николай – А тракоманията

Добре де, статията сигурно и не претендира за задълбоченост, само нахвърля разни теми. Всяка си заслужава отделно внимание.

Но не е ли тракоманията копие на румънската дакомания и протохронизма?

http://en. wikipedia. org/wiki/Protochronism

И почваме да величаем перпериконите и другите останки като мотив да се гордеем, че сме българи… Защо изобщо идеята да се гордеем с нещо винаги се свързва с миналото и стига до кампании като 1300 години България? Защо не се гордеем със съвремието си, тоест просто да бъдем горди от факта, че сме еди какви си и да доказваме основанието на тая гордост, тоест да се стремим да бъдем достойна част от съвремието, да не лягаме на всички силни и т. н. Но не, ние трябва да си създаваме митове или да изравяме такива.

- 20-11-2011|Веселин

Всяка нация се гордее с миналото и историята си, не само България и Румъния. Добри примери са Великобритания, Франция, Италия, САЩ и др. Има ли причина да не се гордеем с голяма част от историята си (впрочем пренаписана под съветска диктовка, така че много от причните да се гореем се премълчаваха през комунизма.)

Не се гореем със съвремието си, понеже не ни дава повод за гордост, последните 70 години са белязани от една война, прекарама на страната на нацизма, последвана от репресиите и извращенията на тоталитаризма и съветското господство, и накрая криминалния преход, преминаващ и досега под знака на ДС.

- 20-11-2011|Веселин

Да не говорим какви „бисери“ има в статията, от типа на „Доказателство за извратения характер на този спорт е, че шампиони стават хора с анатомични странности – много нисък ръст, много къси ръце и крака При такива индивиди движението на щангата е по-късо, съответно трябва по-малко усилие.“

Така погледнато и баскетбола е извратен спорт, понеже шампиони стават хора с анатомични странности – много висок ръст и дълги ръце, понеже при такива индивиди движението до коша е по-късо, съответно се получава по-малко усилие… и т. н. и т. н. – като цяло статията е с много ниско ниво, според моето скромно мнение.

- 20-11-2011|Николай

Колко е лесно да се подхлъзнеш в такъв разговор. Да, но аз няма как да изпитам гордост от златото на траките или от други подобни исторически факти. Не разбирам този вид гордост. Какво ме грее такъв вид гордост. И ако това е точната дума, изпитвам гордост от своите предци, от тези в моя род, защото са били достойни хора, които ми служат за пример. Приемам национализма само като любов към родината, хаха, но това понятие на включва траки, прабългари, племена, археологически находки. Не отричам видимото и осезаемо минало. Но теориите за отпреди хиляди години служат само за пропаганда. И тая втренченост в миналото сама по себе си е болезнена и комплексарска.

- 20-11-2011|Веселин

Любовта към родината не е национализъм, а патриотизъм. За повечето хора е прието и нормално да уважават страната си, което включва и историята ѝ, и да се гордеят с достиженията на своето и предишните поколения. Всъщност отричането на историята като причина за идентифициране с нация (общото историческо минало е една от характерните черти на понятието нация) е теза на ленинско-сталинско-троцкистките философски школи, според които човек не принадлежи на нацията, а на класата си.

- 21-11-2011|Майя Маркова – Авторът се е удавил на края на Дунава, май

Текстът ми хареса, докато не стигнах до траките и нитратите.

Че траките са отделен народ – или, ако предпочитате, „група племена“ – е общоприето:

http://en. wikipedia. org/wiki/Thracians

here

Също и че нитратите в зеленчуците вредят на здравето:

„Доказано е, че нитратите се редуцират до нитрити в човешкия организъм, може би в резултат на бактериална жизнена дейност. Нитритите заедно с повсеместно разпространените амини могат да доведат до синтеза на канцерогенни нитрозамини в организма. Дневният прием на нитрати зависи от количеството консумирани зеленчуци и от концентрацията на нитрати в питейната вода. Селскоскопанските методи играят важна роля за концентрацията на нитрати както във водата, така и в зеленчуците. Ако нитрати бъдат поети от растението и не се включат в аминокиселини, белтъци или нуклеинови киселини, те се натрупват като запас във вакуолите на клетките. Ако обаче количеството на нитрати е твърде голямо спрямо възможностите на фотосинтезата, тези запасени нитрати все още се съдържат във високи концентрации в растителните тъкани към момента на събиране на реколтата… Трябва да обърнем внимание на препоръките на токсиколозите, според които е необходимо драматично намаляване на количеството нитрати, приемани от човешкия организъм.“

Източник: Vogtmann & Biedermann, 1985, Nutr. Health 3: 217-239.

here

А това, че някаква агрономка нагъвала селитра с лъжици, само показва какви специалисти е раждала, ражда и сега българска майка юнашка.

- 21-11-2011|Петър П.

Майа, то проблемът на тази статия не е в това, че авторът може и да греши за някакви конкретни факти – проблемът е в цялостното му отношение, към всички възможни факти, които му се изпречат пред очите…

Такъв автор, с такова мислене, винаги и навсякъде ще търси как да разруши нещо – но не защото то самото е лошо, а защото някой друг („лошият“) го е утвърдил това нещо… Такъв автор (а с него и цялото ни общество, ако се понесе по акъла на такива автори) няма да търси как да утвърди нещо свое – а само ще гледа как да „опровергае“, как да „развенчае“ онова, което другите са утвърдили преди него.

- 21-11-2011|Николай

Веселине, а не може ли човек да не принадлежи нито на класи, нито на нации? И какво е нация? Американците с американски паспорти нация ли са? А ако човек принадлежи на етно са си повече отколкото на нацията? Много ме е страх от думата национализъм, нищо, че Румен Леонидов я ползва съвсем смело и удачно. И понеже ме е страх от нея, твърдя, че съм патриот, не и националист. Уважавам страната си, разбира се. Иначе не мога да си представя да живея. Чета историята. Но има едно много важно правило, прието от всички умни историци – никой не е свидетел на онези времена и никой не може да ни потвърди, да, това е било така, не, не е било така. И следователно историята е хипотетична. И от какъв зор да се бием в гърдите какви сме били юнаци и колко голяма е била страната ни? Въпросът е защо сега не сме юнаци, а само епизодисти на световната сцена. И което мен най-много ме вълнува – аз искам едно българско име да е световен шампион по литература, не по щанги. Каквито световни шампиони са да речем Памук, Казандзакис, Йонеско, Павич… Ама хайде, като нямаме литература, поне пехливани имаме…

- 24-11-2011|begem0t

Хм, то лошо няма в мнението на човека. Ама тая система при която „те“, лошите, пропагандират, „народа“, простия, ги слуша, и само „аз“, мъдрия, виждам истината е малко досадна … пак хубаво, че поне няма вече милиция да го подкрепи.

Аз виждам в статията едно просто пренареждане на факти от един модел в друг. Реалността си остава обективна и все така неясна.

Ако може следващия път малко повече толерантност и малко по-малко квази-интелектуални стойки…

- 26-11-2011|Ученик – patent

Някой да даде данни къде пише че Петър Петров е изобретател на електрония часовник.. Тоест къде е патента – кой номер.. translate. googleusercontent. com/translate_c? hl=bg&ie=UTF8&rurl=translate. google. com&sl=en&tl=b g&u=http://invention. smithsonian. org/centerpieces/ quartz/coolwatches/ pulsar. html&usg=ALkJrhjQAovByJPkxKGe2t7gHYkd158EeQ

- 27-11-2011|Гост

Ясно, че статията е повърхностна и наивна, ама никой не бори идеята ѝ, а само личността на автора или някакви конкретни глупости на парче. А идеята е, че мисленето не е като готвенето, да си слагаш разни подправки, та да ти е благо. Даже и да не е чак като при разните брускети и чипсове – със синтетични подправки, при което ядеш петрол, а имаш чувството, че е сирене, пак е глупаво. То и да пишеш такива неща е глупаво, който е наивен, ще си остане наивен, ще плаче, като му кажеш, че това е лошо и ще тръгне след първия тарикат, който му предложи сиренце. А и това е смисълът от пребиваването му на тоя свят – да следва тарикатите и да ги храни.

- 27-11-2011|Веселин

Николай, една от най-висшите форми на свобода е свободата на самооопределение, така че в демокрация човек е свободен да избира дали и към коя нация принадлежи, или ако е екзистенциален нихилист, да избере позицията, че живота няма обективен смисъл и цел, и следователно принадлежността към нация като казус няма смисъл. Това, което казвах в по-ранния си пост, е че общото историческо минало е една от характеристиките на определението нация, и като такава, тези от нас, които избират да принадлежат към дадена нация, избират и общото ѝ историческо минало.

В този ред на мисли, както споменах и преди, любовта към родината не е национализъм, а патриотизъм и за повечето хора е прието и нормално да уважават страната си, и историята ѝ, и да се гордеят с достиженията на своето и предишните поколения. Въпросът дали са по-важни литературните или спортните постижения граничи с елитизъм, а аз съм привърженик на егалитаризмa (извинявам се за терминологията.) Именно понеже за щастие живеем в демократично общество, всеки е свободен да определи кои достижения на нацията са най-важни за него.

В заключение ще кажа, че аз се гордея с историята на страната си, и намирам в нея потвърждение, че ще намери правилния път и в бъдеще, както е правила – понякога – и в миналото.

- 27-11-2011|БС2003 – Няма нужда

След като прочетох първото изречение, съдържащо потресаващата идиотщина, че щангите били един от най-неизкоренимите митове на комунизма, реших, че няма нужда да продължавам. Така и направих. Живяла съм 42 години при комунизма, може би съм възприела някой и друг мит, но и много верни неща, които се подтвърждават сега, и все пак щангите никога не са заемали и милиметър от съзнанието ми, нито пък художествената гимнастика, борбата, футболът, че, ако трябва да бъда откровена, и всички останали сфери, в които страната ни имаше постижения, на които изобщо не обръщах никакво внимание…Много е неприятно, когато някой по политически съображения плещи глупости. Сигурно авторът е седесар, при тях склонността към глупостоговорене е същностна характеристика. Като че ли при представителите на другите политически сили тази склонност е изразена по-скромно и с известна мярка. Напоследък Борисов се стреми да постави рекорд в говоренето на глупости, но това си е от човека, а не от идейната му ориентация (Впрочем, той май няма такава).

- 27-11-2011|Ученик – Desnoto

Глупоста на седесарите не е глупост – това е обаждане на факти които по същество нямат нищо общо, но вършат промиване на неопитни мозъци както е според тезите Отворено общество.. Тоест Сорос.. И Айн Ранд, Милтън Фридман… Тезата им е че колективното е лошо, през социализма всичко е лошо, свободният пазар прави демокрацията.. Държвата е лоша, тя е лош стопанин при всички случаи – и държаният закон е лош закон.. Тезите на един спекулант.. Който плаща много добре – макар и с парите на държвата.. Такива интелектуалци разбиха тезата че кризата в Италия, Испания, Гърция, и изобщо в южна Европа се дължи че тези страни не са протестантски.. Тоест протестантството било за индивидуализъм.. А индивидуализма бил същината на капитализма. Смешно нали.. ако обаче в Германия и Швецция имаше криза – тогава щяха да кажат обратното.. Щяха да пускат части от филма „Корабът Мечта“ – и да доказват какви мързеливци са немците, че само за почивки мислят.. А „шок доктрината“ да не говорим.

- 27-11-2011|Караулкин

Вбесяващо е, че има хора, които поставят оценка „слаб“ на толкова сериозен и аналитичен текст като предложения от Зюмбюлев. Те не казват „не съм съгласен“, а се опитват да се поставят в ситуацията на обективни съдници. Смехотворно! Трябва да си с интелект на едноклетъчно, за да не виждаш колко тъжен и смешен е псевдопатриотарският напън да изграждаш национално самочувствие с успехи в спорта, но дваж повече – с успехи в такива извратени псевдоспортове като женската борба, бокс, вдигане на тежести и какви ли не още перверзии. Наличието на подобен вид съзнание – формирано все по-настойчиво от електронни и неелектронни масмедии, е факторът, които во веки веков ще ни държи вън от Европа, в блатото на мутрите и борчетата и доганово-сидеровските политически окови.

- 27-11-2011|Петър П.

Караулкин, тази статия на Зюмбюлев (както впрочем и други негови статии), е просто манипулативна.

Всеки спорт развива у човека определени качества – и едно от основните качества на всеки спорт е, че поставя хората (състезателите) в еднакви стартови условия.

Така че твоите оплаквания, че именно споменатите от тебе спортове „ще ни държат вън от Европа“, са напълно комплексарски.

Всъщност тези спортове са по-скоро европейски, отколкото каквито и да било други!

Ако погледнеш историята например на световната федерация по борба, ще видиш, че тя води началото си от Duisburg, през 1905 г., когато е основана от Deutsche Athleten-Verband (DAV).

- 28-11-2011|Компютърджия – До Веселин

Не лъжете аудиторията! Никъде в съдебното решение от 1973г. не се казва, че Атанасов е „ИЗОБРЕТАТЕЛЯТ НА КОМПЮТЪРА“! Там се казва съвсем друго нещо, че се анулира патентът на нървият патентован компютър в света – ЕНИЯК, защото се смята, че са взаимствани и някои идеи на Атанасов-Бери! Нали разбирате, че да се говори, че компютърът може да бъде изобретен от един човек, е меко казано, СМЕШНО!

- 28-11-2011|Петър П.

Компютърджийо, ако си действително „компютърджия“, би трябвало да знаеш, че не у нас, не в Европа, а именно в САЩ Атанасов е признат – и то от официалните власти, а не от една или друга гражданска организация – именно като човека, който е разработил „първият в света електронен дигитален компютър“ („developed the world’s first electronic digital computer“):

Справка – тук:

http://www. gpo. gov/fdsys/pkg/CREC-2003-10-30/html/ CREC-2003-10-30-pt1-PgE2159-2. htm

„„„„

[Congressional Record Volume 149, Number 155 (Thursday, October 30, 2003)]

HON. TOM LATHAM

of Iowa in the house of representatives

Wednesday, October 29, 2003

Mr. LATHAM. Mr. Speaker, on October 30, 31 and November 1, 2003, Iowa State University in Ames, Iowa, will hold a landmark event that will be the Nation’s tribute to the late John Vincent Atanasoff’s 100th birthday (October 4, 2003). Dr. Atanasoff, along with electrical engineering graduate student, Clifford Berry, developed the world’s first electronic digital computer from 1939 to 1942 while serving as a physics and mathematics professor at Iowa State University.

Dr. Atanasoff is a recipient of the Nation’s highest award for innovation, the National Medal of Technology, which was presented

to him by President George Bush in 1990.

„„

- 28-11-2011|Компютърджия – До Петър. П

Ето ви едно мнение на световноизвестен учен, който не е от университета в Айова:

Campbell-Kelly, a professor of computer science at the University of Warwick in England and the author (along with William Aspray) of Computer: A History of the Information Machine, for his views on the Atanasoff controversy. He replies:

Atanasoff’s machine was a little-known computer that was restricted to a narrow class of problem, was not programmable, and was never fully functional. Atanasoff discontinued development in 1942. The Atanasoff computer was virtually unknown until 1971 when it was uncovered in a patent suit brought by Honeywell against Sperry Rand to invalidate the ENIAC patent. During the trial it was revealed that Mauchly had visited Atanasoff and saw his computer in June 1941. What he learned from this visit cannot be known, but the design of the ENIAC bore no resemblance to the Atanasoff computer. Mauchly himself claimed that he took away „no ideas whatsoever.“ Although the judge gave priority of invention to Atanasoff, this was a legal judgment that surprised many historians.

- 29-11-2011|Компютърджия

Горният пост е за всички, които още не са разбрали, че компютърът на Атанасов-Бери е неизвестен до 1971г. и за съжаление незавършен!

Ако имате нужда от превод, кажете!

- 29-11-2011|Обикновен човек

Е, някои хора (големи „компютърджии“, явно) очевидно не могат да проумеят простия факт, че дори и те лично да не признават Джон Атанасов за изобретател на компютъра, то светът вече е го е признал.

Съвсем официално – не с „мнение“ от този или от онзи – а с решение. На съответния държавен орган в САЩ.

Всеки може да провери това в сайта на United States Patent and Trademark Office. Проверявал съм, неговото име излиза като създател на компютъра. Ако „компютърджията“ по-горе иска, може и сам да провери това. Но той не иска. Той иска да продължава да заблуждава и себе си, и останалите тук.

А междувременно фактът, че именно Джон Атанасов създава първия дигитален компютър, е вкаран дори в учебните помагала за деца – в САЩ!

Но „невярващи“, „съмняващи се“, „демитологизиращи“ и т. н. винаги ще има.

Нека има. Фактите си стоят.

- 29-11-2011|Златко

С риск да ядосам всички – а дали целият спор около Атанасов всъщност не е сравнително маловажен? ОК, признат е за изобретател на компютъра. ОК, в случая има основания за съмнение в компетентността на съдебното решение… Е, и какво от това? Не е ли всъщност решаващият в случая въпрос: „Горките ние, вечно принудени да влачат от не знам какви кладенци вода, за да докажат на самите себе си собствената значимост.“ Защо (все още) живеем с колективното чувство, че имаме толкова много за доказване? И какво можем да направим, за да се освободим от него? Ей това, според мен, са въпросите, които би трябвало да се дискутират, а не това вечно ровене из някакви дребни странични неща, чиято единствена цел е да се избегнат сериозните въпроси.

Защо все пак живеем с чувството, че имаме толкова много да доказваме? И на кого? Очевидно не ни чува и забелязва никой – поне докато се опитваме да печелим точки с подобни никого не интересуващи въпроси и спорове. Къде е проблемът в това да се гордеем примерно, че нямаме външния дълг и вътрешните проблеми на Гърция? Защо никой тук не смее да каже „аз се гордея с това, че съм беден, но не крада“. И че това, в което ни укоряват гърците например – че сме били хора с робско съзнание, защото, за разлика от тях, не вдигаме всенародни стачки, когато ни се каже, че, за да живеем по-добре, трябва да повишим производителността на труда си, а не да чакаме някой да ни даде пари наготово? Защо никой не се сеща да се гордее с толкова простички, толкова ежедневни неща? Напротив, хората се срамуват, когато наперените ни съседи от юг закрещят, че те били по-добри от нас, защото имали „силата“ да настояват, че Европа трябва да ги храни?

Далеч съм от това да обръщам разговора тук в някакво надпреварване на национални суети. Но защо никой не забелязва това, в което наистина сме силни – нашият здрав разум, нашето търпение, нашата издръжливост и липса на (чак такава) непоносима арогантност, а вместо това се говори непрекъснато за някакви странични, толкова маловажни неща?

- 29-11-2011|Компютърджия

Не знам колко голям компютърджия съм, но със сигурност съм компютърджия! И като такъв знам, че такова нещо като компютър, няма как да има изобретател. Компютърът е достижение на човечеството в продължение на векове! За да достигне компютърът в сегашния си вид, заслуга за това имат плеяда блестящи електроинженери, физици и математици! Един от тях, безспорно е и Джон Атанасов! Но той просто е един от многото!!

Никъде няма патент на името на Джон Атанасов, не заблуждавайте аудиторията!! Освен това, заслуга за прогреса в компютрите освен американци имат и англичани, германци, австралийци и много други!

- 29-11-2011|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Къде е проблемът в това да се гордеем примерно, че нямаме външния дълг и вътрешните проблеми на Гърция? Защо никой тук не смее да каже „аз се гордея с това, че съм беден, но не крада“. И че това, в което ни укоряват гърците например – че сме били хора с робско съзнание, защото, за разлика от тях, не вдигаме всенародни стачки, когато ни се каже, че, за да живеем по-добре, трябва да повишим производителността на труда си, а не да чакаме някой да ни даде пари наготово? Защо никой не се сеща да се гордее с толкова простички, толкова ежедневни неща? Напротив, хората се срамуват, когато наперените ни съседи от юг закрещят, че те били по-добри от нас, защото имали „силата“ да настояват, че Европа трябва да ги храни?

Подкрепям изцяло! Що не развиеш тази идея в самостоятелна публикация?

- 29-11-2011|Ученик

Производителноста на Гърците е два пъти по-голяма от тази на България.. Ако се гледа БВП на човек.. То и друго няма как да се гледа.. Но ние българите трябва да се срамуваме от бедността в България.. За която са виновни работодателите и икономистите на Сорос.. Според БВП на Германия, Дания или Финландия – може да се поотдели каква трябва да е пенсията и заплата в България.. Колко работници тук изкарват БВПто и колко там.. Според това излиза че България има производителност 2пъти по ниска от тях ако се гледа работна ръка.. Или малко над 3пъти ако се гледа само населението.. Разликата идва от това че много българи работят в чужбина или не са постоянно безработни… Минималното заплащане в Германия е 8€ на час. При 160часа труд на месец. И поне 2,5€ на час би трябвало да е заплащането в България. Това прави минимална заплата от 800-лева.. Но тя не е такава.. Финландия има средна заплата от 2700$.. Значи че в България средната трябва да е 900$. Но не е… Пенсията в Дания се равнява на 1500лева.. Значи че тука трябва да е 500лева. Но не е. Пенсия национална, без да зависи от осигуровки.. там е така.

- 29-11-2011|Ученик – Гръцкият мързел

dw-world. de/dw/article/0,,15457826,00. html

- 29-11-2011|Обикновен човек

Въпросите, които по-горе Златко ни задава (защо не се гордеем с това, което сме в момента), са правилни.

Обаче самата статия (на Зюмбюлев), под която коментираме, е просто много далеч от всякаква идея за такъв тип гордост.

Нещо повече – тя е пълна противоположност на такава идея.

Всъщност Зюмбюлев тръгва от един конкретен случай (Гълъбин Боевски), разширява въпроса към щангите изобщо, после разширява още повече изобщо към спорта в България при предишния режим, след това отново разширява въпроса, като се прехвърля вече и върху други (извън спорта) пропаганди на режима…

И всичко това действително води, както вече отбеляза някой по-горе, до впечатлението, че

„щом някой българин е на някакво челно място в света, независимо в коя област – то за това заслугата е не на друг, а имено на пропагандата на БКП…“

Реално погледнато, ние днес се нуждаем от точно обратната (на Зюмбюлевата) гледна точка. А именно: време е да осъзнаем, че ако изобщо някой българин в момента е достигнал до някакво по-предно място в света (в която и да е сфера), то това той го е постигнал най-често с 5-6 до 10 ПЪТИ по-малко финансови средства и по-малка подкрепа от държавата (и изобщо от когото и да било) – в сравнение с тези хора от други страни, с които той реално се конкурира (състезава). И затова неговия успех (колкото и да ни се струва дребен сам по себе си), реално е много по-голям – и това важи наистина във ВСИЧКИ области, в които хората по един или друг начин сравняват постиженията си един с друг…

- 29-11-2011|Обикновен човек

А специално при Зюмбюлев това негово отношение към успеха – към успеха на другите – е просто непростимо.

Не знам дали си спомняте, но преди време имаше от него една такава статия: „Влечуги зад компютъра“ („24 часа“, 4 Юли 2007). Потърсете я в интернет. Трудно ще я намерите, защото в сайта на „24 часа“ вече я няма. Махнали са я, явно.

Защо се сетих точно за тази негова статия? Защото тогава в статията си „Влечуги зад компютъра“ самият Зюмбюлев се оплакваше от следното:

„Във форумите писанията са главно негативни – насочени са против другите участници във форума или против някакво житейско явление, което бива разобличавано, дава му се отпор, разкриват се тъмните сили, които всъщност го движат.“

И какво виждаме днес: самият Зюмбюлев прави абсолютно същото: взима едно „житейско явление“ – и почва да го разобличава, да му „дава отпор“, да разкрива тъмните сили, които всъщност го движат“…

- 29-11-2011|Златко

Зачитам чуждото мнение, но не мога да се съглася с горната интерпретация. Според мен Зюмбюлев оплюва не просто чуждия успех, а всенародния ЛАМТЕЖ по доказване на някакви „специфично български“ успехи там, където всъщност, при по-внимателно разглеждане, се откриват най-вече измами и игри с човешкото здраве. Такова е моето мнение, не настоявам да се съгласите с мен. Не виждам тук опити за оплюване на нечий успех. Според мен става дума за показване на това какво е фалшив успех и на какви манипулации не би трябвало да се поддаваме в бъдеще. Какво им е толкова хубавото на медалите, постигнати с дроги или с безпощадно изкривяване на нечия физика? Но дори и да са постигнати честно – пред което аз лично се покланям – то защо сега е нужно да се кичим с някаква идея за кой знае какви български успехи там, където всъщност е ставало дума за политика? Малко повече здрав разум, това е, което ни трябва. А инак, че има хора, които са отдали живота и здравето си за постигане на изключителни неща – поклон до земи, спор няма. Но нека не правим от тях някакви модерни икони, от това никой няма нужда. Упорити, корави, силни хора – хубаво е, че ги има. Разбира се. Само да не става пак някакво лудешко хора за доказване на собствената ни изключителност. Това е и смешно, и жалко.

- 29-11-2011|Компютърджия

Ето цитат от самия Джон Атанасов, който не смята себе си за откривател на компютъра:

I have always taken the position that there is enough credit for everyone in the invention and development of the electronic computer“ – John Atanasoff to reporters.

- 02-12-2011|Л. Лозанов

По-подобен начин може да се напише статия за компенсаторната липса на самочувствие у американците (кой пък играе по света така престижно техния американски футбол?) Ами анаболите – да не би върховите спортисти някъде да не ги употребяват? Разликата е там, че тяхната спортна медицина върви 2 стъпки преди узаконяването на санкциите. И ако тази година е констатиран нов анабол и започне да се санкционира, медиците вече са им измислили нещо за догодина, което е стимулатор извън познатите. И високи спортни постижения има само там по света, където медицината съпътства водещите спортове. Разликата е, че подобна организация и постижения навремето имаше и у нас, а сега просто ги няма. Що се отнася до травмите, деформациите и инвалидизирането на спортистите, то това е практика по цял свят. С абсолютно същите аргументи може да се напише против най-яркия спорт в Бразилия, Англия или където и да било другаде. Тия латернести приказки за комунизма са като перпетум мобиле – когато нямаш какво да кажеш, въртиш ръчката и си пееш стара песничка. Крайно време е на няма толкова очевадно плоски текстове тук. Нужда от екипност, от усещането за общ успех винаги е градивото на всяка нормална нация. Има и митологема, има и историческа халюцинация – както във всеки празник и карнавал. Английската кралица не е ли смешна и оперетна халюцинация? Е кво – да им кажем че са комплексари? Това си е просто нормалния живот – между въображение и отрезвяване. Женският футбол на германците по-естетичен ли е от нашите девойки в художествена гимнастика? Мешавица на баби с жаби.

- 02-12-2011|Златко

Наистина ли мислите, че няма никаква разлика между случая, в който спортът (и злоупотребите с него) са частен бизнес, и онзи, в който те са държавна, респ. национална политика, господин Лозанов? Аз не мисля така.

- 02-12-2011|Обикновен човек

Наистина, има ли чак такова значение дали един или друг „кумир“ от миналото днес се е оказал фалшив – при положение, че именно в момента, пред очите ни, се развенчава един друг съвременен „кумир“. При това кумир не от национално, а буквално от НАДнационално значение: ЕВРОТО?

Ако действително, както казва Златко по-горе, „става дума за показване на това какво е фалшив успех и на какви манипулации не би трябвало да се поддаваме в бъдеще“ – не трябва ли именно провала на ЕВРОТО да обсъдим тук – възможно най-честно и добросъвестно?

Ето, тук преди време имаше някаква преводна статия по темата, със заглавие „Щом само падне Гърция…“, която статия обаче така и си остана почти без коментари по нея. Един вид – всичко е ясно…

- 02-12-2011|Л. Лозанов

Златко,

да „не мислиш“ така си е твое право, но това не ти помага особено. И е хубаво да не се изказваш по въпроси, по които откровено не си подготвен. Поговари с Палми Ранчев, който като спортист е пообиколил света и знае за спортните практики нещата от извора. И не кани зюмбюлчета да обясняват за спорт, ако са специалисти по цветопроизводство. Компрометират ти изданието…

- 02-12-2011|Златко

Благодаря ви, господин Лозанов. Вече започвам да разбирам защо Кремиковци се задържа толкова дълго…

- 04-12-2011|Елена – Несвободни медии

В статията, както често му се случва на този автор, има истини, за съжаление омешани и с доста спорни факти и изводи.

Социализмът от съветски тип у нас се фукаше със спортни успехи, те се постигаха с много бруталност спрямо здравето и достойнството на спортистите. Някои от тях просто нямаха нормален достъп до образование, те тренираха по цял ден. Нешка Робева си е полковник по звание, те треньорите по принцип си бяха с чинове към силовите министерства. Авторът не казва нищо ново.

Г-н Златко Енев е добре да анализира някои от коментарите без да се сърди ми се струва. Защото явно, че този сайт се чете от хора с памет и позиция.

Авторът, г-н Зюмбюлев наистина и друг път е писал статии с омешани истина и лъжа на едно място, пълни с манипулации.

Последното му творение примерно е по повод лекарските грешки и е обидно за всяка уважаваща себе си журналистика-“ЦРУ и мъртвите родилки“ Първо, статията мирише сериозно на поръчкава, т. к. собствениците на вестника са едри фармацевтични производители със спорно и силно влияние при търгове за лекарства на болници. Тези собственици имат полза да се предизвика сериозна истерия, насочена единствено и основно към лекарите, за да не се заговори за източване на бюджети на болници от този производител. И Зюмбюлев, а и не само той им услужва с една абсолютно безобразна статия, пълна с неточни и манипулативни коментари.

Без да се замислят тези „журналисти“, че ще има и умрели от отказ от лекарска помощ.

Въобще, г-н Енев би трябвало да не дава големи възможности за публикации на хора, върху които пада сериозно съмнение за медийна проституция.

Според мен затова и повечето гласувания и изказвания показват недоверие към автора.

- 04-12-2011|проф. Боян Дуранкев – Боевски е дете на капитализма

Авторът не е много наясно с днешния ден. След 1990 г. „борците“ се превърнаха за кратко време в чудесна проява на философията на Айн Ранд – „егоизмът – новата добродетел“. С това те заеха място в Музей на капитализма, след като бяха в Музея на спорта при социалзимна. Преди носеха златни медали, сега – хероин.

- 04-12-2011|Елена

Разбира се, че носеха медали, в противен случай ядяха бой. Някои щангисти на 40 години бяха абсолютни развалини.

Колкото до днешния ден, забелязваме огромното желание на протежето на Тодор Живков да зарадва плебса с нови златни момичета. И съвсем спокойно по сълзливи документални филмчета се споменава факта, че те са на по 17 години, но са учили до шести клас, няма време за училище, трябва само тренировки.

И какво да се случи с тях като приключи кариерата им. Единственият късмет е да ги трансферират в някоя по-нормална държава, иначе стават евтини балерини на някое мутренско шоу. Или се вилват в престъпния свят.

- 05-12-2011|Майя Маркова – re: Несвободни медии
Елена писа:

Авторът, г-н Зюмбюлев наистина и друг път е писал статии с омешани истина и лъжа на едно място, пълни с манипулации.

Последното му творение примерно е по повод лекарските грешки и е обидно за всяка уважаваща себе си журналистика-“ЦРУ и мъртвите родилки“ Първо, статията мирише сериозно на поръчкова, т. к. собствениците на вестника са едри фармацевтични производители със спорно и силно влияние при търгове за лекарства на болници. Тези собственици имат полза да се предизвика сериозна истерия, насочена единствено и основно към лекарите, за да не се заговори за източване на бюджети на болници от този производител. И Зюмбюлев, а и не само той им услужва с една абсолютно безобразна статия, пълна с неточни и манипулативни коментари.

Без да се замислят тези „журналисти“, че ще има и умрели от отказ от лекарска помощ.

Статията може да е поръчкова колкото си иска, но може ли някой да отрече, че в момента имаме умрели родилки и бебета поради отказ от лекарска помощ от страна на лекари и друг медицински персонал? Проблемът не е в липсата на пари, а в безогледната и безскрупулна лакомия за пари плюс недостига на кадърност. Крайно време е обществото да изпадне в „истерия“, вместо само да повтаря мантрата колко малко „българчета“ се раждат в България. Елена, кажете ми с ръка на сърцето – ако сте бременна, бихте ли се осмелили да раждате в България, без да сте се погрижили някой от болницата да Ви познава? Аз не бих.

- 06-12-2011|Елена – Поръчкови статии

Госпожо Маркова, не е продуктивно в обществен план толкова буквално и опростенчески да се разглеждат проблемите. А поръчковите статии затова са вредни, не само защото някой ги е писал за пари, или да си запази работното място при определен собственик на вестник.

Ужасни проблеми има в здравеопазването, но те не са само плод на лекарски грешки и небрежност.

Статията е изцяло поръчкова, авторът работи за хора, които имат сметка общественото недоволство да е насочено само срещу медицинските кадри, по принцип и като цяло.

Дадох пример, както преди мен някой си спомни за друга статия на автора, в която по същия начин се омесваха факти.

Въобще бившите ВАЦ-ови вестници, за един от които работи авторът /не само, а е в ръководството/, са тези, които наложиха у нас манипулативната журналистика, с всички нейни характерни прийоми – обърнат словоред, кратки, но ефектни внушения и т. н.

Журналистиката като цяло пострада сериозно от това, читателите – също.

Колкото до частния Ви въпрос, аз съм български гражданин и ползувам услугите на наличното здравеопазване, т. е. това, което е на последно място в Европа. Но не заради лекарите, още по-малко само заради един политик, дръзнал да прави реформи в тази тежка система.

- 07-12-2011|Майя Маркова – re: Поръчкови статии
Елена писа:

Ужасни проблеми има в здравеопазването, но те не са само плод на лекарски грешки и небрежност…

Колкото до частния Ви въпрос, аз съм български гражданин и ползувам услугите на наличното здравеопазване…

Никой не казва, че са плод САМО на лекарски грешки и небрежност, но проблемът с лекарските грешки, небрежност, безхаберие и корупция вече е станал като слон в стаята ни.

Не съм Ви питала дали ползвате услугите на наличното в България здравеопазване. Нека повторя и доуточня съвсем конкретния си въпрос, на който не отговорихте: Бихте ли се осмелили да постъпите в наша болница за раждане или планова операция, БЕЗ предварително да установите контакт с поне един от лекарите, за да ръководи той процедурата или поне да Ви осигури известност в отделението като „негова пациентка“?

- 08-12-2011|Елена

Отговорих на въпроса Ви, съжалявам че не ползувам думите, които на Вас Ви харесват, но не ги смятам за коректни, особено тези за някаква известност.

Случвало ми се е без предварителен контакт и всичко това, за което намеквате, да бъда в болнично заведение и да ми обърнат внимение, надявам се този път да сте разбрала.

Считам някои от приказките Ви за манипулативни, а и злобни, не че няма корупция, но тя не е запазена марка на лекарите, между тях има чудесни специалисти, за съжаление някои напускат страната, но не защото са „слон в стаята ни“.

И аз уточнявам след като си говорим за здравеопазване, поръчковата журналистика е болестотворна и лекари не могат да се справят със заразата и.

Как е, когато се сваляш с някого от същия пол?

Автор: Криста Бъртън

Въпрос: Много от приятелките ми в момента експериментират със сексуалностите си. Имам един общ въпрос. Как е, когато се сваляш с някого от същия пол? Как е в сравнение с това, когато се сваляш с някое момче? Някакви съвети за неумели тийнейджърки в тази възможна фаза? (Рома)

Отговор: Здрасти, Рома!

Харесва ми въпроса ти.

Рома, за мен да се сваляш с някого от същия пол е като… дишането.

maczodi. tumblr. com

Това е естествено.

Нещо, което правя без да мисля.

Тъй като съм хомосексуална, да ме попиташ как е, когато се сваляш с някой от същия пол, е все едно да попиташ някой хетеросексуален“Знааачи… как е, когато се сваляш с някого от така наречения противоположен пол?“

За мен, да се свалям с момчета би било нещо много странно.

Когато поглеждам приятелката си, аз не си мисля, „О, ей. Ти си момиче“; Гледам я и си мисля „очевидно.“

Да се свалям с някого от собствения ми пол е нормално за мен.

Но както и да е. Всичко това е добре и хубаво за мен.

Аз знам какво съм. Аз съм лесбийка

Но какво да кажем, ако още не си съвсем сигурна?

inflammatio. tumblr. com

Искам да кажа, сваляла съм се с момчета и съм спала с момчета. Правила съм го в течение на години.

Сваляла съм се и съм спала с момичета. Това продължава до ден-днешен.

И момчетата, и момичетата са готини.

Всички са кеф в леглото.

Хората, които не са нито момчета, нито момичета, а нещо по средата, също са кеф.

И, в по-голямата си част, връзките вървят по същия начин, независимо от това с какъв пол или не-пол се сваляш.

Ще има мили имена. Ще има драма. Партньор(ката) ти ще изглежда страхотно сладко по гащички.

aartdina. tumblr. com

Битки. Сладки СМС-и. Недоразумения. Грижа едни за други.

Но все пак има, хм, някои основни разлики между това да се сваляш с хора, които се идентифицират като момичета и такива, които се идентифицират като момчета.

Нека сега да говорим за двойката, окей?

Някои от нещата, по които свалянето с момичета се различава от свалянето с момчета:

Нека започнем с първите впечатления:

№1. Хм. Момичетата са мекички.

By Milton Greene

Без майтап, Рома, кълна се пред бога, че това е първото нещо, което си помислих най-първия път, когато докоснах момиче.

БОЖЕ, КОЛКО БЕШЕ МЕКИЧКА.

Момичетата имат меки устни. (Кейти Пери го казва, значи трябва да е истина.)

Мека кожа.

Мека коса.

Гърди като две възглавнички, направени от малки зайчета, облечени в еднакви кашмирени пуловерчета.

И момичетата – в повечето случаи – миришат удивително, на чисти дрехи и сапун, и хубав шампоан, и мехлем за устни, и малко на пот, но сладко и някак неописуемо, може би като вълшебния прах на някоя фея.

Много момичета бръснат и обезкосмяват почти всяка част от тялото си, а след това го мажат с лосион, и резултатът е… най-меката проклета кожичка, която някога си усещала.

submitted to fuckyeahdykes. tumblr. com by borninflames82

Повечето момчета не са такива.

Не ме разбирай погрешно тук. Самите момчета много често миришат чудесно, на сапун „Ирландска пролет“ и евтин шампоан, и крем за бръснене, и пот, и памук, а може би и някой фантастичен мъжки одеколон, ако имаш късмет, но… погледнато наедро, мисля че може да се каже, че може да се каже, че момичетата – тоест момичетата от женствен тип, включително и транс-момичетата, и момичетата-мъжкарани – са по-меки по-добре поддържани от момчетата.

taliamigliaccio. tumblr. com

Мисля, че това е една от хилядите причини, поради които момчетата си губят ума по момичета.

Момичетата са толкова меки, и те миришат така хубаво.

Но как го правят?

№2. Повечето момчета имат пениси. Повечето момичета имат вагини.

antiquedollhouseofpatterns. com

Боже, не се ли радваш, че ме има, та да ти ги обясня всички тия неща?

Сериозно, все пак – има голяма разлика.

Определението на обществото за секс е когато пенисът на един мъж проникне във вагиналния канал на една жена.

Когато неговото пи-пи отиде в нейното ху-ха.

Знаачи… момичетата, които се свалят с момичета, не правят секс?

Няма проблеми, в такъв случай аз съм някоя преродена девственица.

Честно, по собствения ми опит, тоест след като съм имала доста *хм-хм*партньори – както от мъжка, така и от женска страна – намирам, че освен ако си имаш работа с някой истински талантлив мъж, сексът с мъжете обикновено се върти около пениса.

Особено секса с мъжете, докато си млада.

via realbollywood. com

Момичешкият секс, когато си още нова в него, изглежда както екзотичен, така и странно познат едновременно.

Когато и двете партньорки разполагат със едно и също снаряжение, то имаш доста ясна представа за това какво се случва и от двете страни там долу.

Сигурно си се пипала (хайде сега, правила си го); имаш значи някакво основно разбиране за това какво изпитва тя, когато я докосваш… там.

Макар хората да се държат така, сякаш това е някаква държавна тайна или нещо подобно, онова, което две момичета правят в леглото, не е мистерия.

Използваме ръцете си. Използваме устите си.

Повярвай ми, когато две момичета правят секс, те не си мислят „Олеле, какво да правя сега? Ами тука няма кур!“

Те са прекалено заети с правенето на секс.

ingenious-humans. tumblr. com

Сега, очевидно е, че сексът с момичета не е по-лош или по-добър от секса с момчета.

Единият не е по-висш от другия.

Освен ако внезапно откриеш, че в огромна степен предпочиташ секса с единия пол, отколкото с другия.

Това е, което се случи с мен. Живеех си живота щастливо спейки с момчета… и тогава спах с едно момиче.

И това беше, сякаш чух да пее някакъв проклет хор. Наистина.

За мен, сексът с момичета беше абсолютно невероятен. За някой, който е хетеро, или би-, или питащ себе си, това може и да не е толкова моментално ясно, колкото беше за мен.

№3. Ролите са различни.

via fauxhawkwithflow. tumblr. com

Много често, когато се сваляш с някой мъж, ролите вече са напълно оформени. Благодаря ти, общество!

Внимавай!

Мъжът е силният.

Момичето е сладураната, която пищи когато гледате страшни филми.

Дори и когато е напълно противоположното (момичето може да гледа някое клане с верижна резачка, без да ѝ мигне окото, докато мъжът е онзи, който е на път да припадне под одеялото), ти все пак се бориш срещу стотици години, които всички считат за „нормални“.

Предначертани роли.

via cahkaori. tumblr. com

Мъжът обича футбол.

Жената обича Зумба.

Мъжете гледат футбол във всекидневната.

Жените готвят пуйката в кухнята и клюкарят.

Пфуййййй.

Те очевидно са боклук, и тонове от хетеро и транс-хора ги игнорират и не им пука за ролите на половете, но ролите все пак са тук, готови и изчакващи да ти се метнат на врата, със страстна помощ от страна на членовете на семейството и медиите.

Така че, какво се случва, когато две момичета се свалят?

Сега, кой е автоматично по-силния?

Сега, кой трябва да плати киното?

Уф, тъпо.

flicker. com/photos/caatsays

Когато ти си жена, която се сваля с друга жена, то обикновено решавате сами какви да бъдат ролите, вместо обществото да ви диктува какви трябва да бъдат те.

Ти се сваляш с момиче!

Обществото вече е на рога!

Това, че си играеш с традиционните роли на половете в този момент вече едва ли има значение – ти вече си играеш със самата тъкан на обществото! За бога, помисли само за децата!

Ти и твоята дама-свалка вече имате малко повече пространство вътре в ролите на половете.

№4. Когато се сваляш с някое момиче, ти ще привличаш много повече внимание.

via fuckyeahdykes. tumblr. com

И приятно, и неприятно.

Искам да кажа, когато се разхождаш по улицата ръка за ръка с някое момче, вие и двамата сте по принцип невидими за хората.

Те едва те забелязват.

Тотално естествено е за момичетата да се държат за ръка с приятелите си.

Ах, колко е сладко и така нататък.

Но когато това са две момичета… бъди готова да те зяпат.

Или да те гледат с неприязън.

Или да получиш „лекция“ от случайната обидена лелка, която чака на опашка пред хлебарницата.

Момичетата, които се свалят с момчета, могат да правят един куп неща на обществени места, без да се замислят.

Момичетата, които се свалят с момичета, трябва да се пазят.

А някои хора са приятни. Някои хора приемат, Повечето хора, всъщност.

Други пък не.

Жените в лесбийски връзки свикват с вниманието – част от него доброжелателно, друга част любопитно, а трета – агресивно-неодобряващо.

В заключение: Има един куп прилики между това да се сваляш с момичета и да се сваляш с момчета. Има и един куп неща, които са сериозно по-различни, когато се сваляш с момиче, а не с момче.

Връзката с човек от същия пол може да бъде страхотна.

Отваряща очите, нова.

Точно на мястото си.

via hellogirls. tumblr. com

Любов, секс и всички ония хубави неща.

Но тя може – също като хетеро-връзката – да си такова майката.

И, хей, дори връзките, които си таковат майката, могат да ти помогнат да разбереш нещата.

Всичко зависи от личностите на хората, които участват – а не винаги от пола им.

via cutiesandcutethings. tumblr. com

Благодаря за питането, и се надявам това да помогне, Рома!

Източник

Криста Бъртън пише спечелилия различни награди блог „Шибани лесбийки“ в Чикаго. Когато не пише, тя пътува във връзка с работата си, опитва се да не заглежда открито по хубави момичета и прекарва огромни количества време покрай щандовете за козметика.

Коментари (6)

- 23-11-2011|Владимир – безнадеждни…

горките, загубени…

- 24-11-2011|Гост

Много готино интервю, с открит и умен човек. А оценките до момента, за съжаление показват, че българското общество има много да учи. Най-вече докато се измъкне от ролята на съседката, която винаги знае как другите трябва да си живеят живота и кое е най-добро за планетата.

- 27-11-2011|stir

Ама вие защо сте го поставили това интервю тук. Целите да скандализирате публиката ли:))

- 27-11-2011|Златко

Скандализирам ония, които се чувстват скандализирани. А инак въпросът се отнася до цялото издание, уважаеми, защото това, което „скандализира“ вас, много други хора приемат с благодарност. Всекиму – своето.

- 28-11-2011|Елица

Аз не се считам скандализирана, просто не видях никаква художествена или друга стойност на това интервю, все едно го е написала 16-годишна ученичка. Г-н Енев, не бъдете чак толкова рязък към всяка критика (визирам коментарите Ви под поне три от последните статии) – вършите чудесна работа и хората очевидно го оценяват, щом четат материалите тук, но все пак имаме право и на мнение, различно от Вашето, нали?

Успешна седмица!

- 28-11-2011|Златко

Хм, това, което вие възприемате като рязкост, за мен е нещо по-различно, Елице. И, ако си дадете труда да следите списанието, рано или късно ще видите, че в нещата, които пиша, има последователност. Просто не виждам как другояче да „говоря“ с ония хора, от които ме делят светове. Всъщност аз не говоря с тях, не говоря дори и НА тях. Коментари като горния са отправени не към човека, на когото отговарят, а към евентуалните други, при които има някакъв шанс за покълване на нещо ново. А инак, всеки, който предпочита да се обижда, вместо да чете, също е добре дошъл… да си намери собствено място. Същото се отнася и до мен, разбира се.

Лек ден и на вас…

Езикът на травмата и травмата на езика

Автор: Любослава Русева

Приятелка ми разправя за тежкия културен шок, който предизвикала у съпруга си швед.

„Заспа ли детето?“ – попитал я той. „Спи като заклано!“ – отговорила с умиление.

„Като заклано?!“ – втрещил се шведът. „Ми да, като трупясало е. Днес се уби като куче от тичане, а на мене ми се разката фамилията!“

Тук той се разфучал (което е крайно необичайно за един швед), фраснал вратата на всекидневната и излязъл да се поуспокои в градината. Когато се върнал, казал кротко: „Едно дете може да спи единствено като ангел.“

От този момент тя разбрала, че щом си преминал границата между света, където децата спят като заклани, и света, където децата спят като ангели, трябва да ревизираш всичко, което влачиш в своя куфар.

В нейния обаче езикът заемал прекалено широко пространство. И тя се шегува, че още плаща такса „свръхбагаж“. Била се качила на самолета без да си даде сметка, че е трябвало да напъха някои изрази в много скришно джобче, а други да остави тук завинаги.

Но понякога тъкмо те ѝ помагали.

Когато се чувствала особено безнадеждно, тя се затваряла в мазето на голямата им шведска къща и започвала да говори на български. Разказвала за себе си на косачката и на инструментите за плевене, а по някое време започвала да реве. Накрая изричала „всички неразбираеми за един швед изрази“. Някои много груби бълвала спонтанно. Идвали ѝ на ума „просто ей така“.

Сещам се за тази история, докато слушам по новините за 23-годишния Слав Жечев, осъден на десет месеца условно заради насаждане на етническа омраза чрез Facebook.

Покрай събитията в Катуница Слав решил да създаде група в социалната мрежа, която озаглавил „Клане на цигани“, и докато това безобразие не било докладвано на администраторите, за да го блокират, успял да отправи и няколко призива за физическо насилие.

След съдебното заседание обаче майката на Слав казва пред репортерите: „Той не го е направил умишлено. Изобщо не е искал това нещо да се случи. Той ми каза, че сутринта го е написал просто ей така.“

И тъкмо това „просто ей така“ не ми дава мира. Питам се защо ли моята приятелка се разтоварва, изричайки спонтанно грубиянщини в мазето. Как ѝ е хрумнало да преведе на шведски „спи като заклан“ и възможно ли е Слав наистина да е написал призивите си без умисъл, без да осъзнава какви последствия би могла да предизвика думата „клане“?

За да не речете, че съм тръгнала да обобщавам лекомислено, изхождайки от частни случаи, ще се опитам да опиша как изглеждаше моята стена във „Фейсбук“ ден след събитията в Катуница:

Един „приятел“ е написал: „С камъни в бъбреците триетажна къща да построи!“. Друг е добавил отдолу: „И да спечели шестица от тотото, ма да не ѝ стигнат милионите за хапове срещу рак!“ (Клетвите са насочени срещу известна журналистка, позволила си да нарече „вандали“ вандалите, които палеха имотите на Кирил Рашков пред погледите на бездействащата полиция.) Трети е организирал групата „Да спрем да плащаме данъци, за да изхранваме крадливите цигани“; четвърти е задраскал снимката на известната журналистка с тлъсто изписан знак Х; пети е наплескал неподлежащи на цитиране псувни…

„Тази тълпа от неокачествими страшилища“ (по Алеко) беше нахлула във „Фейсбук“ по същия начин, по който вандалите трошаха и чупеха в Катуница, само че с думи. По-изумителното: изливаха агресията си спонтанно – „просто ей така“ и за да им олекне. В един момент поводът дори беше позабравен, а някой организира група за събиране на „традиционни български клетви“.

На страшилищата, с други думи, им хареса. Нещо отвътре ги ръчкаше да продължават с виртуалното „клане“. Напълно пренебрегвайки проблема, че думите означават отговорност, те вече се опияняваха не толкова от импулса да наругаят конкретен човек или етнос, колкото от кефа да облекат безсилието и чувството си за нищожност в костюма на един смачкан и грозен, травматизиран като самите тях език.

Да, безсилие и чувство за нищожност, защото ето какво си мисля:

В своя куфар моята приятелка е помъкнала и нагласата, че за безнадеждността не си виновен ти, а някой друг; че от нея не се излиза с действие, а с тюхкане, горък рев и псуване.

Тази е нагласата и на Слав. Той, струва ми се, наистина не е възнамерявал да заколи циганин, не му е хрумвало дори да разпалва етническа омраза. Слав просто е гневен, но не знае защо. Не му стигат силите да си даде сметка, че е гневен заради собствената си безпомощност.

В родината на моята приятелка и на Слав децата не спят като ангели, защото тук „никой не е ангел“. Тук Бог е високо, а царят – далеко. Трупясваш, уморяваш се като куче. Направо ти се разкатава фамилията. И как шведът да разбере, че заспиваш като заклан, когато той не знае колко тежко е да „умираш“ всяка нощ след поредния ден, в който някой ти е „подлял вода“ и „подложил крак“? Как да схване, че тук ние не само спим, но и живеем „като заклани“?

И друг път съм писала, че сме склонни да обясняваме с широк кръг неприятели собствените си несгоди. Циганите. Турците. Шведите. Накъдето и да се обърнем, има лесно оправдание защо живеем така, както живеем.

Затова моята приятелка не разбира, че нейната самота не се дължи на попадането ѝ в чужда среда, а е пренесла чувството си за самотност отвъд заедно с много други глупави стереотипи. Затова и Слав и неговата майка също не разбират, че той е извършил престъпление – за тях врагът е в представите им, оттам и циганите са нещо абстрактно.

И моята приятелка, и Слав не търсят убежище в езика на омразата. Те търсят убежище. Едната „там“, другият „тук“, те го намират в езика на отчаянието. „А какво друго е отчаянието, освен източник на агресия?“ – питаше един герой на Дубравка Угрешич.

Впрочем скоро пак цитирах Дубравка. Бях си купила изследването „Българските благословии, пожелания и клетви“ и непрекъснато се присещах как завършваше романът ѝ „Министерство на болката“:

Героинята – преподавател по югославистика в Холандия след разпадането на Югославия, пусна на вятъра всички клетви, с които беше натоварила емигрантския си багаж. Цялата балканска тирада отлетя надалеч и се разтвори във въздуха. Отиде при Югославия. Изчезна завинаги.

Та, докато четях онова изследване, според което благопожеланията на български били 883, а клетвите – 2529, просто ей така започнах да чета на глас:

„Буи и скачки те яли!

Вегите да му окапат!

Веторо газо да му надуа!

Влакно по влакно да те оскубат!

Волове гробо да му изрият!

Врукя погача сърцето да му изгоре, варен петел очите да му изкъца!

Гмуца на гърлото да ти излезне!“

После съм заспала като заклана.

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (25)

- 21-11-2011|ГеА

нищожност в костюма на един смачкан и грозен, травматизиран … език

Това е идеалното заглавие за онова, което тече по телевизията като български сериали.

Благодаря за идеята – ще се опитам да го включа в лекцията по философия на езика.

- 21-11-2011|Гост

Хм, инвтересно, в едно свое есе Дубравка Угрешич разказваше mot a mot историята за „спи като заклано“, с която този текст започва…

Дали е случайно или…?

- 21-11-2011|EB

Mnogo e tuzhno. Chak da ti se priplache.

- 21-11-2011|Гост – Напън за ум или просто плагиатство?

Ако е налице плагиатство, много жалко за напъните на авторката да изглежда умна.

- 21-11-2011|no comment

„Често си мисля, че тези мои земляци не са хора, а сепии в човешки лик: достатъчно е само леко да ги пипнете и те веднага ще пуснат огромна чернилка. Това са хора, които от далечни времена пазят един стар занаят: на оплаквачките, на професионалистките с увеличени слъзни жлези, които при погребения оплакват покойниците така, че да ги чуят ако не на небето, то поне в цялата близка околност. Това са хора, които векове наред са усъвършенствали чувствителността си към нещастието, в гена им е това, нещо повече нещастието се е промъкнало до такава степен, че в разговорния език ще го срещнете често като израз на върховно щастие. Когато попитате някоя млада майка как е новороденото є бебче, тя нежно ще ви отговори: Погледни го, миличкото, спи като заклано! В другите култури децата спят като ангели, в тази като заклани.“

Дубравка Угрешич, Правото на нещастие

- 21-11-2011|Златко

На човек чак му става умилно – толкова родно, толкова мило и познато звучат повечето коментари тук. Не е важно какво ни казват, важното е да направим така, че да докажем на самите себе си, че то е нещо глупаво, гадно, незначително, така че да няма нужда да мислим върху него! Или, още по-добре – че е откраднато! Ей, вярно бе – това е най-хубавия от всички възможни сценарии. Няма какво да спорим, да се напъваме, да си даваме зор. Казваме, че е откраднато – и готово. Зер всеки в тази страна знае, че краденето е втора, че комай и първа природа на всички ни. Инак, току виж, ни се наложило и да се замислим – а тогава вече не се знае какво може да стане, примерно дали няма да ни се окаже спукана работата, защото и ние, така де, много повече клетви от благопожелания знаем, това си е родно, това си е българско, това си е НАШЕТО. Ами да. И така, хайде сега да заложим на онова, което никога в България не може да изгуби: мазането с лайна. „Ето и моите тука, към общия куп.“ „И моите, и моите.“ „Хей, чакайте бе, ами мене къде ме забравихте. Аз да не би по-лоши от вас да ги таковам…“

Наздраве, милички! Наздраве!

Хайдеее, народе! Давай на лайната! Преснииии! Топлииииии! Парят, парят!

- 21-11-2011|Веселина – Не се учудвам, че живеем като заклани…

Скъпа, Любослава,

Много харесвам статиите ти. Или поне тези, които съм чела. Знаеш ли… Май наистина имаме основание да живеем като заклани, да спим като заклани и изобщо да сме едни заклани люде… Тъжно и тъпо е да пиша подобни думи, точно защото винаги съм работила с чужденци, онези оптимистите, с хубавите езикови изрази като ангелски думи, нали се сещаш?

Обаче напоследък наистина се чувствам като заклана, напук на целия оптимизъм, с който са ме заразили всички онези чуждоземци, до които съм се докосвала през всички тези години… Напоследък, опитвайки се да реша един проблем (впрочем ключов за здравето ни), търсейки справедливост (законна!), за мое огромно отчаяние, откривам как всички институции, към които се обръщам ми симпатизират, ама под сурдинка… Заклано някак… Всички се оправдават – с поста си, с правителството, с някого другиго… И дотам – под сурдинка!

Та си мисля, скъпа Любослава, какво друго ми остава, освен да легна и заспя като заклана? Пък утре, може да кажа на шведския си съпруг, че детето ни спи като къпано! Изкъпано от заколението, на което сами се подлагаме ежедневно тук – в България…

- 22-11-2011|TATIANA

„КОЙТО БАВНО ВЪРВИ – ДАЛЕЧЕ СТИГА „- ПОЛИХАЕВ/ из ЗЛАТНИЯТ ТЕЛЕЦ /ИЛФ И ПЕТРОВ/.

- 22-11-2011|боби

Браво Любослава, чудно есе!

Подобни неща пишеше преди години Секулов във вестник „Марица“, но бяха преднамерено натруфени с преливаща метафоричност и префърцунени. Твоят текст е премерен, лаконичен, умен, истинен!

- 22-11-2011|no comment

Междудругото Русева има статия „Общество на болката“http://www. dnevnik. bg/analizi/2011/10/02/ 1167534_obshtestvo_na_bolkata/, която завършва по същия начин:

„Впрочем все за Дубравка си мислех, докато гледах онова жалко голфче. Мислех си как ли е писала този роман, в който травматизираните от разпада разказват за разпада в ролята си на „археолози на близкото минало“. Мислех за начина как да се освободиш от тази травма – дали като по-добър човек, дали като по-лош човек. Или с куршум в слепоочието.

И тогава се сетих как завършваше романът!

Защото общество, което кълне и шества с омраза, е обречено, главната героиня и разказвачка се освобождава от злото като го „завещава“ на вятъра. И към небето политат лютите клетви:

Арница да го кердоса! Беда да го найде, та да не куртулиса! Веторо газо да му надуа! Сос бубак душата да му затнат! Да му се изчепатат нозите како на мало мисирче!

Да му се прохендекоса гробът като на циганин! Палешницата да те фъркнит! Мунята да го смуньоза! Исаанали ти крангалата…

В Министерството на болката просто няма друго лечение – обясняваше тя.“

Жалка работа. Жалка.

- 22-11-2011|Златко

no comment, получаваш официално предупреждение! Това, че между текстовете на Любослава Русева и Дубравка Угрешич могат да се открият сходства, не е основание за лични нападки от вида, който подхвърляш тук. (А как да няма сходства, когато става дума за принципно един и същ феномен, у два съседни балкански народа?) Не измествай акцента на разговора от принципния въпрос (дали българският език е „пре-кодиран“ за особено изживяване на злоба и злост), към личността на авторката. Имай пред вид, че следя постовете ти не от вчера, и откривам в тях солидни доказателства именно за нещата, които твърди Любослава. Казано по-просто: или преставаш да злобееш, или си търсиш някое друго място, където да си играеш на „Гадни копИлета“.

Повече предупреждения няма да има!

- 24-11-2011|Петър П.

И какво сега – значи, ако някой напише „

Браво Любослава, чудно есе!“, това е страшно „съдържателно“ и много допринася за обсъждането на важните и големите неща, а когато някой посочи, че има нещо гнило в самия подход на Любослава, то това са „лични нападки“?

Но добре, нека приемем, че принципния въпрос е, както казва Златко, „дали българският език е „пре-кодиран“ за особено изживяване на злоба и злост“…

И ако се окаже и докаже, че действително е „пре-кодиран“ този наш български език, какво следва: забрана на езика, или поне забрана на публичната употреба на определени изрази, съдържащи думи като „заклан“? С цел вероятно да бъде опазен душевния мир на ранимия швед?

(Въпреки че не е ясно и какво ще помогне една подобна публична забрана, при положение, че примерът с шокирания швед, който ни дава Любослава Русева, е пример за комуникация не в публичната, а в частната сфера…)

Изобщо замисляте ли се, че това вторачване в едни или други особености на българското (независимо дали в езика или в друга област) просто издава неспособност да се мисли нормално за нормалните неща?

Ако е важно да търсим кодировката в езика, не е ли по-разумно да започнем от един друг език, който вече е толкова разпространен, че действително засяга всички хора на планетата – английският език?

Какво ще кажете за тази толкова „мила“ английска (вече и международна) дума, каквато е „deadline“? Приятна дума, нали? (За не-англо-говорящите пояснявам: българският еквивалент е „краен срок“).

Е, добре, ясно е, че е съвсем нужно на хората да им се набие в главите, че сроковете трябва да се спазват… Но именно с употребата на „dead“ („мъртъв“) ли трябва да става това?

Думичката „deadline“, ако трябва да си я преведем буквално, значи „черта, отвъд която си мъртъв“… Един вид: ако не спазиш срока, просто забрави, че някога си бил жив…

Веднага се сещам и за друга подобна, „животворна“ направо, английска думичка: „deadlock“.

Ето и сега гледам такова заглавие в английски вестик: „Political deadlock hits debt crisis talks“ (Това е от британския „Independent“, в превод е нещо такова: „Разговорите по дълговата криза се забиха в политическа задънена улица“).

Добре де, ясно е, че е имало някакви разговори между политици, и тези разговори, така да се каже, са стигнали до „задънена улица“ (или са се „закучили“, на по-разговорен нашенски език).

Е, трябва ли това, че разговорите не са завършили по най-добрия начин, непременно да води до нещо, навяващо мисли за „смъртен“ изход („deadlock“)?!?!

И това са думи и заглавия, които се четат от милиони хора по света…

Ако тръгнем да разсъждаваме в тази посока, можем действително да се откажем от живота…

- 24-11-2011|Златко

На подобни неща баща ми, Бог да го прости, отговаряше по следния начин: „От това, че всички пърдят, не следва, че ти непременно трябва да се надрискаш.“

Но всеки си има собствен вкус, разбира се.

- 27-11-2011|Лора

Петър П., много уместен коментар. Жалко, че няма да предизвика такъв ентусиазъм за коментиране като традиционните жалейки и самооплювателни есета!!! Явно мнозина се чувстват много добре след като са избълвали порой от хули по „всичко българско лошо“ – та и езика, та и клетвите даже, ей, вандалски народ…

П. С. Предупрежденията, които видях по-горе са абсурдни и не правят чест. Що за модериране?!

- 27-11-2011|Александър Кьосев

Аз съм от тези, които много харесват текстовете на Любослава и понеже ми е приятелка, мога да кажа даже – на Любчето.

Тук има обаче един принципен въпрос, който отива даже отвъд българското. Харесваме ли наистина култури /ако има такива/, в които е възможно да единстено да се каже „Детето спи като ангел“, и в които „Детето спи като заклано“ е немислимо? Впрочем, имам усещането, че произходът на „детето спи като заклано“ е доста древен и небългарски – още отпреди Шарл Перо и Малечко-Палечко, където децата наистина спят като заклани. Но има приказки, в които заколването не е реално, а е проиграване на фантазъм, терапия от страшното и ужасното, игра с възможната представа. Символическото насилие не е разно на реалното насилие, каквото и да говорят привържениците на политическата коректност. Даже напротив, символическото насилие в определени обстоятелства е заместител и филтър, ваксинация срещу реалното – не случайно ругатнята е вместо бой и насилие, а псувнята – вместо друго. Разбира се, символическото насилие има своите граници на търпимост и те са променливи и исторически, и културно /да си припомним само отново древната приказка за мечката и лошата дума/. Вярно е, че и за лоша дума като тази по адрес на мечката трябва да се търси отговорност. Но култури – като въбражаемата щведска култура, на чийто захаросан образ Люба е твърде повярвала /достатъчно е да се отиде в една кръчма с шведски алкохолици или немски дясно-радикали, за да се окаже реалността различна/, в които символическото насилие е тотално изгонено, са кастрати, лицемерни култури. Те са част от тенденцията на модерната епоха, да изключва от публична видимост всички екзистенциални крайности – от лудите и сакатите, до смъртта и насилието, да ги прави невидими и невъзможни за казване – сякаш с това те изчезват.

Вярно е, че българският хаос избликва в подредени и стерилни ситуации в чужбина – това съм го изживявал и сам. Но не е само работа в хаоса, а и в реда, в прекомерния /което значи лицемерния, криещ истината/ ред. Тъкмо срещу такива неща са реагирали хора като Достоевски, които са обичали да взривяват лесния либерален консенсус на благоприличието. Но да спрем дотук, че отидохме твърде далеч.

Та така – аз си харесвам аз да спя като заклан, а и в момента моето сладко момченце Павлаки спи в другата стая – като заклано.

- 27-11-2011|Златко

Сашо, познаваме се отдавна, така че едва ли има нужда да казвам, че се надявам да не възприемеш като поучение онова, което ще кажа. Позволи ми да разкажа малко за собствения си опит с езиковото насилие и това докъде води то хората (не че ти си нямаш свой собствен, достатъчно богат опит с него – и двамата сме българи, в края на краищата).

Запознах се с бъдещата си съпруга през 88-ма година. Тогава единственият ни общ език беше английският. Комуникацията ни беше, не е ще и дума, някак странна и за двамата, макар че го владеем напълно свободно. Оженихме се две години по-късно, а още малко по-късно преминахме на немски език – вече живеех в Германия. Още няколко години по-късно тя научи български, за да може да разговаря с родителите ми.

Какво се случи в резултат на всичко това? Просто с времето и двамата започнахме да осъзнаваме, че в никакъв случай не бива да говорим български един с друг. Не по някаква друга причина, а защото моята природна агресивност придобива толкова непоносимо-изтънчени измерения, когато говоря родния си език, че за нея беше станало напълно невъзможно да общува с мен на него. На другите езици, които владея, това, слава Богу, не е така. Мога да говоря грубости на всички езици, които владея, стига да кипна достатъчно, но никъде не мога да ги издокарам по толкова изобретателен и жесток начин, колкото умея това на български. Всъщност, точната дума не е умея – за мен родният ми език е тайнство, което ми е дадено от Господа и, без да се изсилвам кой знае колко, живея с усещането, че, когато ме „хване треската“, говоря и пиша без да знам откъде идват думите – и за добро, и за зло. В случая това беше и една от причините за провала на семейството ми – тази жена в края на краищата не успя да издържи на моето насилие (надявам се няма нужда да обяснявам, че не съм я докосвал с пръст през всичките години на съвместния ни живот – не съм физически тип). Съответно пък аз не успях да издържа на нейното – не че жените не умеят да причиняват болка, да не им е уроки.

И така, онова, на което, надявам се, ме е научил опитът от живот с три езика е, че с езиковото насилие шега няма, ако и в Родината мнението по тоя въпрос да е по-различно, сигурно поради факта, че неговата алтернатива там е директното, физическо насилие. Не че това второто го няма и тук в Германия, и не че основните му жертви, както навсякъде, не са жените и децата, но все пак нещата са с една педя напред и тук семейното насилие е разпространено преди всичко сред социални групи и прослойки, към които имам щастието да не принадлежа.

Думите наистина ПРАВЯТ дупки – и какви дупки още! И съзнанието за това, тоест опитът за самоконтрол, за да не позволи човек на езиковото си чувство да се е развихрило, преди да е станало късно, не се нарича „политическа коректност“. За това има по-прости думички и тях ги знаем всички – грижа за другия, любов, нежност, внимание, самоконтрол. Но не и политическа коректност…

П. П. А това, че няма език, пощаден от езиковото насилие, е безспорно вярно. И че западноевропейското въображение е минавало и минава през не знам какви протуберанси на изобретателността в това отношение – това също е вярно. Но пък е вярно и това, че нетърпимостта към него тук е значително по-висока, и че от това има на какво да се научим.

- 28-11-2011|Петър П.

По-горе човекът (Александър Кьосев) си е направил труда и е обяснил съвсем възпитано и културно как точно стоят нещата – и то не как стоят нещата с определен човек, семейство или култура, а в общочовешки план.

И в отговор Златко бълва нещо, което на практика е в стил: „А бе я си гледай работата, ти ще ми кажеш на мене – моят личен опит с жена ми показва съвсем друго…“

Та значи имало и такива писатели – които на този език (българския) не могат да се разберат дори с жена си – но въпреки това се надяват, че на същия език „ще се разберат“ с читателите си…

- 28-11-2011|Самолет 005 – re:
Александър Кьосев писа:

… има приказки, в които заколването не е реално, а е проиграване на фантазъм, терапия от страшното и ужасното, игра с възможната представа. Символическото насилие не е равно на реалното насилие, каквото и да говорят привържениците на политическата коректност…

Има една прекрасна книга, която Слава Богу е преведена на български, чийто автор прояснява на читателите, какво е миметична жертва. Авторът е Рене Жирар – известен френски познавач на религиите. Тази книга свърза това изказване със следващото, в което също има правдива позиция – за думата и дупката…

Ако изслушаме, защото никъде не можем да прочетем, приказки от автентичния фолклор, та само ако изслушаме приказката за двете кьосета или приказката за Солко и Пиперко, тогава ще си помислим, че само преди 100 години българчетата са живяли в ада или поне в някой от филмите на ужасите от съвременната ни холивудска епоха. Но като капак на всичко ще кажа, че аз за пръв път чувам „Спи като заклан!“. Обикновено баба ми казваше за дядо, или за някой друг любим мъж от семейството, че „Спи като къпано бебе!“. Струва си да си помислим кой с какви очи гледа на закланите и на бебетата…

- 28-11-2011|Николай Бойков – като в приказка

направих си труда да проверя книгата „устойчивите сравнения в българския език“ какво знае (бан 1986, веска кювлиева):

спя като агне

спя като заек

спя като заклан

спя като заклан турчин

спя/заспивам като кон

спя/заспивам като дула (тъпан)

спя/заспивам като къпан

спя/заспивам като къпано дете

спя като кюкюк

спя/заспивам като мъртъв

спя/заспивам като пребит

спя заспивам като пън

спя/заспивам като тулум

спя/заспивам като тъпан

- 30-11-2011|Дафина Д. – Писачката Русева дали познава езика,

на който уж твори?

Не е ли чела българска, гръцка, сръбска, руска, френска, американска… литература?

Каква идея да има авторката?

Както обикновено реагира поне 9-10 дена (в случая доста повече) след събитието, защото през това време е прочела какво си говорят хората или следи събитията чрез интернет или по телевизията.

После повтаря това, което е чела и добавя някакъв паралел, я от миналото, я от литературата, за да се направи на особена, уж ползва иносказателен език. Всичко това обилно украсено с плюнки по българите и България по принцип, в случая българите и българския език, който не може да се защити, разбира се.

И вероятно се чувства възвишена.

Баба ми имаше една приказка за подобни случаи

„Немала си гаргата работа, та си зачекнала опашката/гъза.“

А по мое мнение това писание си е чиста псевдо – интелектуална поврътня.

Струва ми се, че е крайно време журналистите да престанат да се правят на много „извисени“ над народа, над езика, над страната България… и да се научат да приемат себе си като част от ходещите по земята хора, изпълняващи възпитателни функции в обществото, да приемат българите, българския език, страната ни… вместо да ни наблюдават надменно от телевизора, фейсбук и чужбина и да ни изливат вътрешната си самоомраза.

П. С.: Чувала съм „лежи като рязан турчин“.

- 02-12-2011|анализатор

Бе много фина душевност имал тези шведи! Такъв ако, недай боже, види наистина заклано дете трябва да умре начаса или поне да се побърка за цял живот.

Какъв регрес от времето на Светослав, който набил на кол двадесет хиляди души в пловдивско през 976 или 977 г. (Той си е бил чист швед, а не руснак, макар да се е казвал Светослав.)

И това добро владеене на шведски от страна на булката…Ако съдим по обстоятелствата, тя ще да е отскоро шведска снаха. Пък знае думи като „заклан“. Хайде, заклан и аз мога горе-долу да си представя как е на шведски, ама „трупясал“ ме изважда от релсите.

- 04-12-2011|емилиянец

… относно известната непълнота на Ангелската природа у българите, спонтанно се сещам за стих от една доста мрачна песен:

„…Gott weiß ich will kein Engel sein…“

- 04-12-2011|ivo – Няма лошо

Много си е яко сравнението. Булката в Швеция просто е трябвало да потърси аналогична тяхна приказка, а не да се опитва да превежда буквално. Не всякога работи. Спомням си как една позната искаше да каже „отрових се от пиене“, но излезе много смешно като каза „I’m poisoned“ което макар да беше граматически вярно, не беше удачно и никой не се изразява така. Ако беше казала „I got poisoned“ e малко по-друга работа, но пак не е същото. Хората се подхилваха.

- 09-12-2011|Антоанета

Да се представя, че съм читател. Не пиша, а обичам да чета. На мен лично не ми допадат текстовете на Любослава. Първо, винаги вмъква чужди произведения да вървят успоредно с „нейния текст“. Един – два пъти, след това става банално. Второ, нещата не са толкова трагични, драматични и сълзливи. Животът в България си има красота, за която никой не пише. Започвам да съжалявам такива хора, които само мрънкат, каква ни е държавата, хората… че се стигна и до какъв ни е езика.

Аз пък си харесвам родния език. Който е комплексиран от нещо, съжалявам, но грешката е в него.

P. S. Сайта е много хубав.

Лятото на неудачниците

Автор: Галин Никифоров

Авторът неусетно се превърна в провинциален драскач и двамата с Мариела се събираха в кварталното барче един път седмично с ръце, изцапани с мастило, за да ударят по три бири и да си говорят.

– Джоузеф Хелър е бачкал седем години, докато напише „Параграф 22“. Че ние ли няма да можем! – викаше Мариела.

– Той и Стивън Кинг е спал във фургон и е пиел. Ама после попаднал на издател и станал човек! – пригласяше авторът.

Мариела обаче беше почнала да бие отбой, защото криеше ръцете си и в най-големите жеги излизаше с ръкави като на френска кралица. Веднъж, докато тя си гасеше цигарата, авторът разбра причината. Разбра, че вените ѝ са на решето, но не от инжекции за витамини, а от нещо друго. И това нещо друго стана ясно още следващия месец, когато Мариела легна на системи след свръхдоза. После я включиха безплатно на метадон, уреден от доктор Божко на изплащане. Тогава метадоновата програма беше златна, а италианската фабрика за чанти не плащаше осигуровки.

Наследственият апартамент на автора скоро отесня и двамата с шотландката заживяха в различни стаи. Дотогава си викаха „миличко“, колкото за протокола, но накрая се умориха да си говорят като в „Отнесени от вихъра“ и авторът си премести одеялата в кухнята. После от скука се записа за участие в градското по шах, за да възкреси легендата за себе си като ученик. И да не мисли за шотландката и Пепа от Б клас.

В Дома на шахмата, където беше израснал, недоучили леваци с очила играеха странни системи и авторът се вбеси, че мислят по два часа на ход. И дали от гордост, или защото Влади мина оттам, нареди първите трима леваци срещу себе си и им сложи часовниците на по двайсет минути. И градското прекъсна, за да гледат как авторът играе блинд и да цъкат с език. Защото такова чудо не бяха виждали и не знаеха наранената гордост на отрепките какво значи.

Авторът върза дамски шал от пух на очите си, сякаш ще играе криеница, и каза на тримата леваци да местят един по един и да не се пререждат. После им приложи смъртоносния гамбит Муцио и всички, които някога бяха играли Царски гамбит, се прекръстиха и си плюнаха в пазвите. Защото в Средновековието гамбит Муцио, казват, бил работа на дявола. Но авторът беше стоманен, познаваше дявола лично и твърдеше, че е с големи цици и е от Б клас, затова не трепна. Трепна първият левак, когато авторът си жертва двата коня, сякаш за нищо, и простря белия си офицер пред дамата му като умрялата лисица от приказката. И левакът клъвна, привидя му се слънце между облаците, а авторът това и чакаше. С три хода прескочи защитата му като локва и на черния цар му отесняха осемте хоризонтала. Затова хукна по деветия, защото левакът си мислеше, че авторът, като не гледа, не вижда. Но авторът не се оплака, нито накара първия левак да си удари два шамара за шмекерията, а премести топа си с открит шах и кибиците видяха за пръв и последен път мат на деветия хоризонтал. След него и дъската свършваше, почваха лактите на първия левак и изтърканият му костюм.

– Сложи си го в джоба, ако искаш – изрече със стиснати устни авторът. – И там ще му видя сметката.

Вторият от леваците също беше глупак, но като видя как авторът матира първия левак, съзря капан. Усети го по мириса във въздуха и в стиснатите устни на автора. Защото устните на автора бяха стиснати като първия път, когато Пепа от Б клас го попита „Ти пък кой си?“ Но вторият левак си беше глупак и на 27-ия ход направи дълга рокада. Тогава Влади се извиси над кибиците и философски каза:

– И на тоя ще му струваме четирсет.

И беше прав, защото авторът знаеше всичко за дългата рокада и с развратната любовница на царя, маскирана като дама, му направи „задушен мат“ в шест хода.

– Можеше и в четири, но така е по-красиво – обясни невинно авторът и с превързани очи погледна втория левак, после като Уди Харълдсън в „Белите не могат да скачат“ каза през зъби: – Знаеш ли колко такива като тебе съм вкарал в гроба, а?

Последният жив от леваците някак държеше фронта, затова започна да ляга за дузпа и да отваря дума за реми. Но авторът и този път не се огъна – жертва топ, защото го беше забравил къде е, после офицерът му започна да кръстосва дъската като селски идиот, докато се вряза като камикадзе в защитата на царя и тогава кибиците взеха да се побутват и намигат. Помислиха автора за свършен, но той блокира седемте вертикала и по осмия, като подгонена от зли духове, тръгна най-пропадналата му пешка. Докато всички мислеха, че само се прави на интересна и си вдига полата, за да примами чуждите офицери, тя стигна осмия хоризонтал и усмивката на третия левак цъфна като изтървано яйце. И левакът хвана топа си като ръчна граната и изчака автора да си превърне пешката в дама, с която да плаши гаргите, и да му даде мат. И авторът наистина превърна пропадналата си пешка, но не в дама, а в кон. И на царя на черните, хванат по бели гащи, му лъсна задникът и замря матиран. Тогава третият левак в хор с кибиците изплака:

– Така не може!

– Може, може – каза отзад Влади като древногръцки философ. – Да запомните всички, че с тоя шега не бива. Че тоя, като се ядоса, умножава четирицифрени числа наум, за да му падне кръвното. Защото такива като вас му го вдигат. Питайте мене.

А авторът нищо не каза. Развърза шала от очите си, фиксира публиката, без да я вижда, и си тръгна с ръце в джобовете, мълчалив като главен герой, изоставен от всички. Навремето това минаваше за мъжествено. Сега за мъжествено минава да събереш отрепките и да причакате някого във входа. Да го маркирате с винкел по главата, да го наритате и да му оберете джобните. После да се надрусате и да погледнете към светлото бъдеще като сервитьорка с нови гащи. А навремето авторът също беше отрепка, ама на място. Затова показа на тримата леваци къде зимуват раците, после отиде нощна смяна и се напи. До сутринта изтрезня и свършил парите, се прибра пеш вкъщи, при червенокосата, която не го чакаше с точилка зад вратата.

По същото време в държавата направиха деноминация и заплатите пак станаха трицифрени. Точно тогава въведоха и данъчната система, която разби нервната на Влади. И Влади се барикадира в ателието, сложи каската на дядо си от Първата световна и започна войната си с данъчните, които взеха ателието му за хан. Посрещаше ги изправен зад бюрото и подобно Хитлер режеше въздуха с ръце и викаше:

– Отначало създадох земята и небето, после птиците и дърветата, накрая и човека с неговата Ева. А на седмия ден си починах. Ама вие откъде се пръкнахте, майчини гъби отровни!

После си записваше имената им и докато онези разхвърляха ленти и обективи и ровеха из бумагите за грешки, той намираше адресите им в интернет и ги публикуваше в местния вестник. Да ги четат другите търговци в града и да трошат колите и къщите им в свободното си време.

Накрая, останал сам, сваляше каската на дядо си и отиваше на гробищата. При баща си – стария художник, който две години преди това се беше запътил към вечността, защото светът го стягаше като абитуриентски костюм. И когато накрая легна в гроба, започна да говори оттам и каза:

– Тези ковчези можеха да ги направят и по-широки. И да турят вътре нещо за четене.

Влади всяка седмица ходеше на гробищата да си говорят. Защото докато старият художник беше жив, те само си крещяха. Ходеше и при дядовците си, но не да си приказва с тях, а да гледа черния гранит върху гробовете им.

– Страшна работа. И нас ще погребе – клатеше глава той.

А дядовците му си удряха калпаците в земята и викаха:

– Нали!

Но той не ги чуваше. Слагаше ръце в джобовете си, вдигаше яката и обикаляше по другите гробове. Приказваше с мъртъвците, сякаш всички ги познаваше. Обещаваше им, че някой ден ще дойде и повече няма да си тръгне.

– Защото Смъртта е зад лявото ми рамо – обясняваше им той. – И някой ден ще ме потупа. И аз ще се обърна.

После излизаше от гробището и на изхода си купуваше плоски свещички в капачки от вермут за два лева дузината. И тайно подсмърчаше.

– Бъркаш – каза от миналото Димитър Паунов и потупа автора по рамото. – Навремето истинските мъже не подсмърчаха. Истинските мъже тогава плачеха.

Влади на сватби не ходеше, освен на собствените си. Но на сватбата на Бубата и вдовицата на кварталния отиде. Папараците, щом го видяха, застанаха мирно и свалиха фотоапаратите. Влади им даде „свободно“ и те отпускаха десния крак, но сред тях имаше и новобранци, които направиха грешката да вдигнат обектива към Влади. И Влади им развали автофокусите само със скърцане на зъби.

– Не мен – произнесе той и настъпи шлейфа на булката, съблече я цялата, останаха ѝ само жартиерите. Но кумата се намеси и оправи всичко. После, когато оркестърът се включи в тържеството, тя танцува румба с Влади и той я надигра – тогава четеше йога и можеше да се върже на фльонга. Учеше автора да повръща правилно, викаше:

– Казва се „Изригването на слона“. И изтегли главата напред, да не си цапаш крачолите.

Кумата се оказа впечатлителна и замъкна Влади в склада на ресторанта, пълен с текстилни пътеки. После му показа женски шпагат, а Влади го повтори отгоре ѝ. Кумът обаче излезе македонец, намери ги с родата и Влади се остави да го бият.

– Да му върна достойството – викаше насинен. – Нали и той е човек.

– Или не съм! – крещеше кумът и сватбата за малко да пропадне. Но кумата излезе корава. След румбата и Кама сутра върху текстил яде и бой, но празненството продължи. С рокля на точки и голямо деколте, през което се виждаше пропадането ѝ. Накрая парите не стигнаха, но тя пак не се предаде – плати на оркестъра със себе си и кумът пак скочи на бой.

– Ти тая сватба да не си я взела на акорд! – крещеше той и налагаше когото свари.

– Аз имам чест – викаше кумата, затисната от барабаниста. – Като хвана една работа, я карам докрай.

– Ти само ми ела вкъщи. Да ти покажа откъде изгрява слънцето.

– Вече съм го виждала. 93-та година. Като се напихте с баджанака и докарахте сервитьорките вкъщи.

– Сервитьорките и те са хора – крещеше кумът и въртеше юмруци.

– Оркестърът също! – крещеше барабанистът.

Тогава налетяха и папараците – беше им омръзнало да щракат дивотии и връхлетяха като хвърковатата чета на Бенковски. И фотоапаратите им станаха на бленди и лупи, а магнетофонът, който заместваше оркестъра, се счупи като съчка. И Лили Иванова спря да пее „Кой ражда болката“.

След сватбата на Бубата в махалата стана скучно като в бразилски сериал. Затова авторът реши да учуди света и издаде първата си книга сам. Продаде 72 бройки и брутната си печалба профука в къщата на Влади, направена на бар. После пак млъкна – като Сфинкса в Египет. Но не в същата стойка. И с достойнство влезе в депресия, но доктор Божко не му изписа нищо, каза му да играе федербал сам или да се сдобри с шотландката. Защото тогава шотландката взе да се прибира вкъщи по-рядко и от автора. Но авторът не заигра федербал сам и прежалил брака си, подгони градските парясници. Една от тях, най-цицестата, без да я питат, започна да говори за Влади и не спря до полунощ. Сърдит на целия свят, същата нощ авторът отиде при Влади, разхвърли стъклариите му с отрови и го хвана за реверите.

После двамата се биха, докато ателието заприлича на битката край Драва Соболч. Без застреляните коне и изкривените оръдия.

По втори петли Влади отлепи автора от пода и внимателно попита:

– Павка, да не ме бъркаш с някого, а?

Авторът нищо не отвърна. Само взе шише с фиксаж за чернобяла фотография – да се самоубива с него, и се запъти към къщи.

Но фиксажът на Влади се оказа недостатъчен и автора го хвана коремът – четири дни преживя до тоалетната чиния, прегърнал я като любовница. После Влади му донесе проявител.

– Ако ще мреш, мри. С фиксажа нищо не става. Само разстройство.

– Някой се сетил за мен… – въздъхна авторът.

– И този някой съм аз, така ли?

Авторът изстърга нечистотиите от ръкавите си и извади шише с мастика. После си наля в кафена чаша и четири пъти повтори рязко едно и също движение. А Влади повтори движението само два пъти. После шишето се оказа празно и две бутилки с водка довършиха започнатото.

Когато авторът подари първата си книга на Мариела, тя се засрами от лежането си в болницата, затова каза на автора, че е впечатлена и вече е на успокоителни. После пак от срам открадна два чифта луксозни чепици от италианската фабрика, която беше зарязала чантите и бе минала на детски артикули, и ги подари на автора. Краката на автора бяха като на петокласник, а Мариела снабдяваше децата си с обувки както циганите се снабдяват с медна тел. И Пирона предположи правилно:

– Защото красивата страна Италия е далеч. Защото вижда мафиота рядко и от никого не ѝ пука.

Италианецът се обаждаше от Италия всеки месец на 26-о число и на развален български обясняваше да му пратят печалбата по пощата – с колет. Така караха от години и защо фирмата не фалираше, беше деветото чудо на света. Осмото беше Мариела. Защото кога успяваше да приклещи някой мъж в спалнята си, да гледа четирите си деца и да пише сценарии, никой никога не разбра. Беше полудяла на тема сценарии и даже лекарствата на доктор Божко не помагаха, народната медицина също. Кръстосваше из града с цветни папки под мишница, а в джоба си носеше „Глутница кучета“ на Тарантино и говореше през зъби като Харви Кайтел:

– По-добре ни кажи нещо, задник такъв, щото имаме за много неща да си говорим.

– Не мога да повярвам, че го казваш, човече! – продължаваше авторът, влязъл веднага в роля.

– Съжалявам, хлапе. Май ще трябва да полежим в дранголника – довършваше Мариела, загубила връзката.

Дали от разхлопаните дъски на Мариела, или от разсипаната здравна реформа доктор Божко пак се вкисна. Една сутрин вместо да отиде на дежурство, си взе задграничния паспорт от нощното шкафче, мина на пръсти край леглото на жена си да не събуди любовника ѝ, сбогува се с кучето си и пак отпраши за Германия. Там за една година стана заместник-директор на кукувичарника в Майнц, купи си къща с киносалон и започна да гледа филмите от 70-те сам. И да слуша плочи на Ти Боун Уокър и Чарли Паркър на грамофон с противотежести. После му дотегна от удобствата и реши да се върне, но връщането му се проточи като негърски блус. Наложи се да изпише две кофи мастило по един случай, но накрая посолството удари едно рамо. Случаят беше ходенето му в Карлови Вари на фестивала – да гледа там новия филм на Вим Вендерс и да види на живо Скарлет Йохансон. Ала не фестивалът беше причината, а това, че докато го нямало в кукувичарника, стажантите пуснали фрау Хилдебранд в отпуска. А фрау Хилдебранд била девственица със седемнайсет опита за самоубийство, три от които успешни. Обаче и трите пъти дежурен бил доктор Божко и я връщал от отвъдното като за поправителна сесия. Но на осемнайсетия бледата мома взела сода каустик не да си отпушва мивката в банята, а да го удари на живот. Разтворила си я в бирена халба, изпила трийсет лексотана от новите и ги прекарала със содата. И в кабинета на доктор Божко замириса на ефективна присъда. Защото доктор Божко забравил да даде списъка за болничните отпуски, преди да отпраши за Карлови Вари, а германците такива работи не прощават. Затова доктор Божко започна да пие колкото автора, преди да почнат да го издават, и колкото Влади след връщането му от Ленинград. А когато прекалеше с бутилката, се свързваше с Влади по интернет и двамата си пишеха с прехапан език на фонетичен нашенски. Бодяха по клавиатурите с по един пръст, после се ядосваха и грабваха телефоните. И разговорът протичаше като между глухи рибари:

– Тая я изтървах – крешеше доктор Божко. – Ама те лудите им тука не са като нашенските. Нашенските са цвете.

– Как да не съм зле. Зле съм – отговаряше Влади, също спиртосан. – Иначе, ако изключим данъчните и разводите, съм добре. Даже много добре. Ама как да ги изключим.

– Затова край с извънредните дежурства. С извънредните дежурства си беден като у нас, а аз за какво бих път до чужбина. Не да им блъскам за стотинки.

– Лентите вече са на свършек. Онези с изтеклата годност. Има по магазините с неизтекла, ама в твоя край на Европа. Продавали ги на килограм.

– Иначе не скучая! Утре например отивам на риболов – прокурорът разреши. Реките тука са пълни с риба. Като си дойда, ще разправям.

– И на тебе всичко хубаво, Божко. И не се обаждай, като си пил.

– И ти, Владе! И ти!

Посрещнахме доктор Божко на румънската граница, както навремето посрещнаха Щирлиц в „Седемнайсет мига от пролетта“ и го смениха за чужд разузнавач. Кола на австрийското посолство с тъмни стъкла го домъкна до Констанца, а оттам го поехме двамата с Пирона като хора от нашето посолство. Пирона им предложи две бутилки „Карловски мискет“, реколта 93-та, но онези даже не излязоха от колата.

– Какви хора, а, Павка!

– Да, какви хора! – повтори румънският митничар и взе бутилките. После авторът се прегърна с Божко, сякаш са изкарали Втората световна в различни полкове, а Пирона извади манивелата, за да запали москвича, с който навремето двамата с автора обиколиха градската градина шейсет и осем пъти, докато им свърши бензинът и пропадането им стана окончателно.

Привечер се прибрахме в града и отидохме на годежа на Пирона – след седем години незаконно съжителство той най-накрая беше пристанал на русенката, която му беше родила близначки в различни дни. Тогава за пръв път махалата и Пирона седнаха на една маса. Майка му не му сложи отделно целина и моркови, а ни нареди всичките като в турска баня – мъжете отдясно, Мариела и русенката – отляво. И поднесе на всички бьоф Строганов в сребърни чинии, без да попита защо го няма Влади. Защото всички знаехме къде е. Защото по същото време войната му с данъчните беше придобила драматичен развой и на Влади му се налагаше да посреща залеза с каска на главата.

Копоите от данъчното идваха винаги привечер. Влади ги наместваше на свободните столове и им изнасяше лекция за принципите на пазарната икономика. Обясняваше им, че принципите нищо не струват. Те го зяпаха и си записваха, а той клатеше умно глава, сякаш цял живот това беше правил. После им чертаеше образец на данъчна книга с три графи. В първата графа написваше „Взел“, във втората – „Дал“, в третата – „Останали му“, и им крещеше:

– Ето това е счетоводство, мижитурки гърбави. – После вадеше химикалка и им викаше: – Хайде сега един по един си кажете адресите, че да не ровя в компютъра.

– Ама, Влади – протестираха данъчните. – Хора сме.

– Не сме – клатеше глава Влади. – Хайде, че бързам.

Но след месец нещата се объркаха и Влади посрещна данъчните с каска на главата, сложена на уволнение. Насреща му стърчеше доктор Божко вместо лексотан и нагъваше фъстъци. Когато данъчният влезе, Влади изхълца и свали каската. А доктор Божко само изхълца. Защото данъчният се оказа облечен в рокля над коляното и деколте, през което се виждаше повече, отколкото от връх Мусала. Имаше малахитови очи и руса грива и се казваше Евдокия Карамаринова. Влади разбра това, когато прочете ревера ѝ.

– Напишете ми акт – помоли Влади. – А утре ще си легализирам и сапунерките. – „Сапунерки“ той наричаше фотоапаратите, когато е развълнуван, и колите с две врати. И онези пластмасови кутийки, в които слагат сапуни.

– Може ли разрешителните и данъчните книги? – изчурулика данъчната.

– Може и парите в дюшека. Само кажете.

А доктор Божко каза замислено:

– Тая е като лексотан без странични ефекти.

Тогава Васко Заварката свали маската на заварчик в подземнието на моргата и погледна през прозореца.

– Грешиш. Тая е като цианкалий без странични ефекти.

И логичното се случи на другия ден – балерината със скъсания менискус бе заменена без предизвестие с красивия данъчен и два месеца никой не стъпи в ателието на Влади, за да му рови из фактурите и да го пита: „А вие касови бележки издавате ли?“

По същото време Малкото Паци заживя на тавана на Влади, заслушан в усилвателя му, който навремето измайсториха Влади и бас китаристът. Усилвателят приличаше на любителска бомба и кабели стърчаха отвсякъде, но Майлс Дейвис се чуваше сякаш свиреше на две крачки, а на прослушването на Кьолнския концерт на Кийт Джарет авторът застина, както навремето пред прозрачната риза на Пепа от Б клас. Затова и Малкото Паци се пренесе временно там – да се наслуша на музика, докато му пребоядисат мазето в общината. И от многото музика, като го стегнеше шапката, грабваше китарата и изкарваше репертоара си върху две кръгли тонколони, които Влади беше бракувал. Никой не знаеше, че следващия януари щяха да го намерят изстинал в кашона с надпис „Чупливо“ – в боядисаното мазе на общината при минус 28 градуса. Тогава Влади обиколи барчетата в града и плати с лихвите всичките 211 джина, изпити на вересия от Малкото Паци, и още 143, изпити от непознати тарикати, използвали същото име. Накрая цани гробарите и поръча двоен ковчег – за да турят вътре бас китарата и куфара с плочи.

Пирона и Гаро помъкнаха ковчега отпред, а авторът и Влади подхванаха отзад. А дали подсмърчахме по разкъртената алея към последния парцел, си е наша работа. Отстрани вървеше онази на Кастанеда с молбата за напускане в джоба и когато Влади я видя, се изплю встрани и запита през зъби:

– Защо точно Малкото Паци? Защо не някой с 12 присъди? Нещо ти пречеше, предполагам…

Смъртта само вдигна рамене, после си накъса молбата и зацепи през гробовете с наведена глава.

– Той само попита – каза ядосано Пирона. – За питане пари не вземат.

А зад нас Димитър Паунов, писател по необходимост, отри капка дъжд от бузата си и разтри с ръка сърцето си. Накрая сведе глава и думите му ни догониха: – Следващия път ще погребваме нас.

Но само бащата на Влади го чу и се изправи на лакът от гроба. Видя гърба на онази на Кастанеда и също се изплю като сина си, после сръчка съседа си отдясно. – Наборе, най-накрая уредихме и музиката! Малкото Паци ни идва на крака!

И Малкото Паци чу името си, разплете пръсти и ги сложи под главата си като легнал на поляна. После видя Джим Морисън да седи на капака на ковчега му и се ухили.

– Чуй как за грях говоря и повече не питай – изпя Джим и от отвъдното се разнесоха гласовете на небесния хор, направен от цицести беквокалистки.

Малкото Паци се засмя и се надигна от ковчега.

– Ускорете крачката, момчета. И кажете на попа да кара по същество.

И дали тогава спряхме да подсмърчаме, пак си е наша работа. Но че ковчегът олекна върху раменете ни и слънцето се показа иззад облаците, това няма от кого да крием. Нито че Влади погледна към автора и каза уморено:

– Павка, някои хора никога не умират. Оная курва затова си беше написала оставката.

– И затова зацепи през гробовете. Не от срам, а от безсилие – обясни авторът и въздъхна два пъти.

***

Пролетта в нашата махала идва не когато цъфнат дърветата – защото в нашата махала дървета няма и всичко е асфалтирано с дупки, даже и тротоарите. Пролетта не идва и когато жените си подгънат полите и сложат цветно – защото в нашата махала живеят фльорци и винаги носят къси поли и ризи на цветя. Нито идва пролетта, когато авторът облече единствения си костюм и си намери работа – защото не всяка година намира. Пролетта в нашата махала идва, когато ателието на Влади се наводни. Защото над майчината му къща има блок с неправилен покрив, който задържа снега през зимата. И оттичането винаги става напролет, когато се стопли времето. И Влади пие от мъка, докато цъфнат черешите, после подхваща ремонта на ателието.

Следващата пролет Влади почна ремонта още в края на март, защото си беше наумил да става човек. Помагаше му разжалван поп, който мязаше на рокер, отбил се да изчука някой лев, преди да хване пътя. Но никога нищо не хващаше. Попадията се беше споминала отдавна и той ходеше из града като нестандартно ремарке – никой не го закачаше. Освен Влади. След месец, когато стените светнаха и паркетът в ателието беше пренареден на 90 градуса, Влади се разплати с попа и направи манифактурна фотомашина със зъбни колела, изляти в капачка от дезодорант. После купи захранване и намрази всички електротехници в града, защото всичките си плюеха в пазвите и се кръстеха уплашено, щом чуеха за вариаторен двигател. Накрая случи на гений и оня още от седмия път успя – предишните шест пъти бушоните гърмяха като шашки и Влади си сложи каската на дядо си като при посещение от данъчни. Накрая качи увеличителя на дръжка от Икарус и застина, заслепен от собствената си изобретателност. После започна да псува остарелите си фотоматериали и старият художник завика от гробищата:

– Така не, сине майчин! Купи си в годност и на едро! Или си закачи увеличителя на врата и скочи в езерото. До малкото мостче отдясно – там е най-дълбоко. И не ме питай откъде знам.

Но Влади не чуваше и продължаваше да кълне. Тогава старият художник не издържа и скочи от гроба. Отърси пръстта от себе си, изпъна гънките на сакото си и отиде в ателието на следващата нощ, докато Влади си спомняше за него. Влезе като англичанин и ощипа по задника оная на Кастанеда, застанала зад лявото рамо на сина му.

– Може ли – извика ѝ той и я избута настрани като талашитена секция.

Оная се изчерви, после запита с присвито око като в „Животът, Вселената и всичко останало“ на Дъглас Адамс:

– Абе тебе не съм ли те минавала вече?

– Син ми е, затова съм тук – обясни старият художник.

– Аха – каза оная с половин уста и отстъпи крачка назад.

После старият художник заговори на сина си като призрак с чувство за справедливост:

– Лигльовците никой не ги обича, Влади. Навремето аз имах шеф и двамата се замервахме с кутии боя, докато говорехме, но накрая мирясвахме. А сега ти нямаш шеф и мрънкаш като вдовица. Да се обърна в гроба ли искаш? Лесно е. Всеки четен път ще гледам нагоре и няма да личи. Обаче някой ден ковчегът отдолу ще се протрие. И тогава ще проличи.

Влади сведе засрамено очи и промърмори:

– Аз псувам да ми олекне. Иначе пари имам.

И на сутринта си поръча цветни ленти от Германия от един познат на доктор Божко. Когато кодаците и фуджитата пристигнаха с два месеца закъснение, Влади се подмлади с десет години още докато му ги връчваха в колетното. После се развихри и започна да прави снимки голям формат. Като ги видя конкуренцията каза в един глас:

– Така не.

Защото тогава на мода бяха сватбите и ако не увековечиш пияната сватя на поне 42 кадъра и не щракнеш разгърдения кум от седем различни ъгъла, значи е време да се хванеш с почтен занаят. Само че Влади нехаеше – правеше снимка на булката едно към едно, побираше даже и корема в осмия месец и оставаше място за кадриране. После си пробваше машината и подаряваше снимките на кумовете. Но конкуренцията не разбираше от такива жестове и крещеше обидено:

– Ама ние тогава какво правим?

– Практически нищо – отвръщаше им Влади от тавана и си източваше проявителя в бирено шише.

Роден е през 1968 г. Роден е и живее в гр. Добрич. Завършва математическата гимназия в родния си град, където като ученик тренира шахмат. Има инженерно-химическо (Пловдив) и икономическо образование (Варна). Работи като журналист във Варна, а днес – в системата на хранително-вкусовата промишленост.

Коментари (2)

- 21-11-2011|Златко

Със (сравнително плахата) надежда, че това са единствено изблици на собственото ми его, вече започвам да се питам на сериозно дали не върша лоша услуга на българските автори, които представям тук (имам предвид страстите, които се разбушуваха около Калин).

И все пак…

Дали пушекът, както нерядко се случва, се върти не точно там, където всъщност е огъня? Четейки тоя тук откъс, аз се смях през сълзи, наслаждавах се, изпитвах истинско удоволствие. И, с леко гузна съвест, ми се ще да помоля за извинение, тъй като изпитвах съмнения след получаването на наградата за най-добър български роман на годината, в една, както ми се струваше досега, превъзхождаща конкуренция… Но вече си мисля, че наградата е напълно заслужена. Във всеки случай това тук нещо ми се струва написано от човек, когото с удоволствие бих имал за приятел – кисел (и може би малко от онова, което се нарича „криво копеле“), но пък изпълнен с онзи чисто български хумор (пак кисел), който за самия мен е нещото, за което се сещам на първо място когато си помисля: „а какво всъщност означава това нещо, да бъдеш българин?“…

Спирам тук, за да не наговоря неща, за които после може и да съжалявам. Нямам цялата книга, за което завиждам на повечето от вас, защото тук в Берлин няма и къде да я купя. А така ми се ще да я прочета, след това великолепно въведение…

:):):)

- 22-11-2011|боби

Драги Злагко,

Галин е един страхотен разказвач и нормален човек, който не търчи от Tv студио в друго подобно, за да си прави ПиАр. Нали не се учудваш, че досега не си чувал за него? Прочети и „Лошо момче“ и „Умерено-нежно“! Човекът прави хляб за хората в Добрич и пише, защото не може да не го прави.

Не се притеснявай за него, ама въобще!:-)))

Шопската Мисъл

Автор: Атанас Славов

1.

Понеже това, което следва, е превод от английски, сблъскваме се с известна трудност. На английски есето се казва „The Shoppi Mind“, и това е така естествено, както е естествено да се каже „The Hoppi Mind“ (за далечните братовчеди на шопите индианците от племето хопи), или „The Saxon Mind“, „The Protestant Mind“ и. т. н.

Но забележете – и за индианци, и за саксонци, и за протестанти англичаните употребяват една дума „майнд“, което грубо казано значи „мозък“. Може да значи и мисъл или мислене, разбира се, но и в единия и в другия случай думата се употребява и за племе, и за етническа група, и за духовно течение. И католици, и индианци, и германци еднакво имат глава и мислят, имат своя мисъл като колективно понятие; като философско-духовнo-религиозна насоченост.

В отчаяния си провинциализъм културният българин обаче е много чувствителен към това да не го вземе някой за примитивен дивак или за селяндур, или за културно изостанал, а да е ясно, че се е приобщил към цивилизования свят, докато неговите селяни и шопи – уви! – още не са. Представители на българската Мисъл са господин Кръстев или Пенчо Славейков, или Михалчев; обезателно някой, който е следвал в Германия или Франция. Селянинът мисли, но няма Мисъл.

Ако кажеш „шопска мисъл“, ще те обвинят в национален нихилизъм, колкото и абсурдно да изглежда. Ще кажат, че принизяваш българската философска мисъл. Никой не се запитва колосите на световната философска мисъл, на религиозните движения, на проникновеното навлизане в същността на нашето битие – кой от тях е следвал в Хайделберг или Сорбоната? Исус? Мохамед? Буда? Лао Це? Все сандалии, все магаре яхат, все на гърба на гърбат вол се влачат – не в пискюллията пайтони на Шанзелизе и Кененщрасе, или както се казва там.

Отчаян провинциализъм! Моят познат Савата например извади друг аргумент по този въпрос: Шопът не може да има Мисъл, защото писука дисхармонични народни песни, докато немецът има Бетховен. Само че Бетховен базира музиката си, Сава, на германската народна музика, на писуканията на германските цървулковци, но, разбира се, не му минава през ума да бъде потиснат, че е провинциален, или да се мъчи да скрие селяните си под миндера, за да не се изложи. Напротив. Когато има банкет, извиква ги от конюшните, приплакне ги надве-натри, сложи им по една перука и им тикне цигумилките в ръцете да изкарат по една немска друсаница на гостуващите маркграфове и щерките им. И това, което те свирят, си има определена музикална форма, разбира се. И тази музикална форма се нарича хорална музикална форма. И нататък в историята композиторите на графовете, дето командват селяните на Германия, са я развили до формите, които днес пазим святи от германската народна музика. И е чудна! По същия начин композиторите на индуските махараджи и на халифите, и на могулите са изграждали дворцовите си композиции върху музиката на акшаните или на неправилните тактове на индуската народна музика. И е чудна и тя! И така нататък. В китайските дворци, в японските храмове, в тибетските манастири? Същото е. Навсякъде по планетата музикалният цървул се развива в украсен с диаманти папук и тупа в такт облагородените народни друсаници в дворци, палати и резиденции. Провинциалистите обаче ги е срам да излязат от цървула на своя селянин и целуват цървулите на чуждите селяни – каквито са и германските, и индуските, и японските, и негърските цървули в американския джазов симфонизъм на Гершуин и Копланд.

Така е и с философията. Най великият китайски философ Лао Це е не по-малко селянин по дух от селяните на Елин Пелин от разказа „По сенокос“. Българската народна философия е монистична, така както са народните философии на сродните племенни и етнически групи на българина. Каквато е и философията на самия Лао Це. И тъй като шопът (след безкрайното културно „квасене“ на българина с всякакви религии и всякакви държавни устройства и строеве и всякакви порои от култури и обичаи) щастливо е поостанал настрани от руслото на държавното строителство, той най-добре е запазил корените на българския народен монизъм.

И това есе, следователно, ще бъде преведено под заглавието „Шопската Мисъл“.

2.

На имения ми ден през хиляда деветстотин и еди коя си година, трябва да е било седемдесета, тръгнахме с Пешето Рашков за Рожен да щракнем стотина диапозитива за една книга, която правехме заедно за малкия иконостас на тамошната стара църква, и някъде към Мало, Голямо или Средно Бучино изпързаляхме колата по един лед, джаснахме едно дърво и получих сътресение на мозъка. Време било да се запозная с шопската мисъл.

Свестявам се след двайсетина минути и един милиционер пита:

– Как си, виждаш ли, чуваш ли, знаеш ли кой си?

– Знам! – казвам. – Ти си милиционер, а това е Петър Рашков.

Само че не му казвам, че го виждам двоен и с Пешето стават четирима. И че му говоря по някакъв безжичен телефон, от долния свят към горния.

– Ами идеално – каза милиционерът – все пак извикахме бързата помощ…

В болницата на „Червен Кръст“ трябва да лежа една седмица в една стая, която се нарича „граничното отделение“, и сигурно значи, че тук са тези, дето са на границата между този и онзи свят и могат едновременно да видят какво е оттатък и какво е тука; какво е в живота, който продължава да си тече (идва Стоян Дългия, наднича през прозореца да види жив ли съм, и всички питат: „Тоя на какво е стъпил?“); и в същото време, като те повлекат мътните, можеш да видиш какво е оттатък, където всъщност няма нищо освен една остра болка – вечна болка по това правилно ли си си изживял живота, правилно ли си сдъвкал и благодарил за микроскопичната бучка кашкавалче, която природата ти е дала да си кусаш.

Седем легла и в тях четири души лежим от сътресение на мозъка. Трябва да лежим седем дни. Кризите се явяват на третия ден и после на седмия – така е направен мозъкът. Ако ги няма докторите на третия ден – „Сбогом, прощавай, любима, мила. Аз тръгвам вече в незнаен път!“ Прескочиш ли, и то не е отърване. Има някакви чаркове дето се въртят и пренареждат, трупат нещо криво и нефелно и хоп, на седмия ден пак може да има тичане с бели престилки и маркучи, паравани да се правят да не гледат колегите ти от околните легла как се блещиш, докато най-дебелия доктор скача трупешката върху сърцето ти да го подкара. Прескочиш ли седмия ден – лекичко започва да достига до теб познатият глас на любимата от през девет планини в десета:

„Либе ле, либе ле, да не прокопсаш, отде взе, отде взе гащи да дойдиш…“

До прозореца е леглото на един счетоводител от ТЕЦ-а в Мало Бучино. Млад, якичък, с поразредена коса, остригана ниско, мълчи нервен, бърза да си върви. Нападнали го в тъмното юнаците от някаква бригада, на която той не искал на признае надниците, стоварили му една тухла на главата, и той просто напира, иска да върви да се оправя. Не го пускаха, не го пускаха, и накрая – след като мина прага на третия ден – подписа, че заминава на своя отговорност и изчезна без да каже една дума. Тоя наистина беше без Мисъл. Ни шопска, ни тракийска.

До него бях аз. Сливенец; един от царете на източнобалканджийската мисъл, който от трийсе и четири години живееше в Шопландия и още не бе успял да прозре какво се крие зад шопската Мисъл. Но сега, когато виждах бай Цвятко айтозлията отсреща и бай Петко от Горубляне през едно легло щях да проникна и да разбера всичко. Страшимиров – бягай оттука!

Бай Цвятко току се надига от леглото, стърчи над възглавниците голям, червендалест, къдрокос, едрочел, и свети с разредените зъби на вечната си усмивка. Разправя, мести се от лакът на лакът и разправя, и разправя, и разправя, и иска да реагираш, муши те, шиши те да участваш в разговора, да го приемеш целия и да го обичаш, и той да те види кой си, и да те очарова. От Айтос. Водопроводчик на същата тази болница, в която лежим. Заплатата му стотак и още двеста изкарва – хвали се – частно; де на приятели, де на черно слага бойлери. И още триста от свинете, които гледа за Балкантурист в някакъв кален дол из баирите между Банкя и Факултето.

– Пара колкото щеш бе, бай Петко, за жената, за децата, за внуците. Нали така. Само да съм на крака и да хвана пак гаргата (демек водопроводния ключ). Нали така?

– Ти си знаеш! – казва неопределено бай Петко и гледа в тавана.

– Как аз си знам, бре шопе! Не виждаш ли как ме обичат. Как плачат за мене! А!

– Ти си знаеш.

Плаченето го плаче една от чистачките на болницата. Млада женица, със забрадка, срам я да идва при него пред чужди хора, но не може да не идва, защото – не го обича, не! – боготвори го. Носи евтини марципанови бонбони в грозни кутии, свие се до леглото и плаче. Ами ако умре. А той, по-красив и по-щедър и по-висок от бога Юпитер, току я помилва по рамото и вика, сякаш му е внучка: „Стига, стига де! Всичко е наред!“

Тя си отиде и идва жена му. Едровата, яка жена, с дъщерята и сина. Идват и внуците. Трупат се на голям, любящ, уплашен грозд около Цвятко и го гледат в очите, защото животът не можеш да си го представиш, без той да е жив и да сипе слънце отгоре им, и енергия, веднага щом влезе в дома, да ги огрее. И той им нарежда какво-що. Отидат си и като вземе да се здрачава, той пак щръкне сред възглавниците; време е за вечерни приказки:

– А, шопе! Виждаш ли как ме обичат, а? А ти какво мълчиш в кьошето и никой не идва при тебе. Де са твоите хора?

– Тая дето иде с децата при тебе, коя е? – пита бай Петко, въпреки че знае коя е, разбира се, но е шоп и пита отдалеч. Като някогашните печенеги, които са докарали на конете си генетичната му памет, като някогашните им роднини американските индианци, като сибирските им братовчеди якутите, той трябва да язди един-два символични кръга около жертвата си преди да я трупяса, за да не убие и духа ѝ, който трябва да се остави да премине отвъд.

– Коя бе? – хили се бай Цвятко.

– Тази жена, дето води децата.

– Жена ми, коя! Не виждаш ли?

– Какво виждам е друга работа, аз тебе питам да ми кажеш.

– Е?

Мълчание, защото сега идва.

– Тази, младата жена, дето идва и плаче, коя е?

– Как коя? Гаджето бе! – Бай Цвятко сияе. Най-сетне е решил да си признае шопът, че тоя айтозлия е мъж и половина. Само че шопът мълчи и така го слага на мястото му.

– Е, и к’во? Лошо ли е? Аз съм мъж бе, шопе; жените ме харесват, семейството всичко има. Абе живее ми се бе! Лошо ли е? – Така сияе, така извира сила и красота от бай Цвятко, че помита ситния горублянчанин. Но той гледа в тавана, без да отклони поглед дори за секунда, и казва:

– Така не требва!

– Как не трябва! – Цвятко скача на лакът. – Ти не си ли бил млад, бе. Не си ли онождал булките? А? Какво се преструваш на светец?

И ето че нещо мръдва от ъгъла, и Петко за пръв път извръща поглед към нас, и очите му святкат като на вълк, а гласът му леко трепери:

– Море, не съм ли!…

– Видя ли? – сияе Цвятко, но шопът не го чува.

– … Като живеех у наше село преди да го залее язовирот, и като се връщаме от Лозен, от балкана, дето имахме царевичаци, и сме копали аз и една-две жени и конъо сам си кара по пътя, и спира на чешмата, щото си знае, а аз я гнявим вътре едната връз царевичака, а другата си запретнала полата на чешмата и си мие ония бели карака, дето съм текал по тях; и като свърши и аз свърша, па се сменят. Море не съм ли!

– Видя ли! – сияе Цвятко; щастлив е миролюбецът в него, защото най-сетне колегата му по стая и страдание се е съгласил с неговия възглед за живота. И точно тогава изневиделица томахавката профучава през стъмнената стая.

– Правил съм го и още как, но не е било право!

Ха сега де!

Не е право! Не трябва така! Не е хубаво! Това може да се чуе навсякъде, бях го чувал и от обикновените хора, сред които бях израснал в Сливен и които бяха изградили моята скáла от ценностти. Но същите изрази тук не звучаха ли като цитат на правила от известен код на морално поведение?

Бях четиридесетгодишен и за пръв път в съзнателния си живот чувах от устата на един неподправен човек (не поп, не партиен секретар, не браннически четник, не тиквеник някакъв, който от това ще получи служба и бакшиши) да излиза морална оценка, която не допуска сенчица на релативизъм. Няма тука „карай бе, човещиния“, няма тука „всички го правят“. Изправил си се пред оттатъшното, жена ти идва може би на смъртното ти легло. Какви са тука тия любовнички! Така не бива!

Жената на бай Петко дойде само един път. Малка, суха като него, забрадката черна и тя самата черна и присвита под нея. Донесе нещо за ядене, Петко го изяде. Може би му донесе една чаша вода по едно време. И си отиде. И чувстваш, че ако ѝ дадеш да вдигне една юрта в снега, ще я вдигне за двайсет и осем минути, и ще лумне вътре огън, и ще насядат децата, момчетата вдясно, момичетата вляво и Петко точно където е Полярната звезда, за да може, като погледне през отвора, откъдето излиза димът, по звездите да познае на коя точка северна ширина и източна дължина от безбрежния евроазиатски континент се намират. За двайсет и осем минути, въпреки че от шестстотин години рибонуклеиновите панделки в мозъка ѝ, които помнят как се вдига юртата, не са давали такава команда.

Четирсет години сe бях гордял с това как моите роднини, тракийците, умеят да бранят живота и красотата му, как работят, как при всички условия на живота, през всички правила и норми намират пролука да се веселят, да се смеят, да имат вино, риба на масата. Как ще направят най-големия гювеч с прочутите сливенски петнайсет тюрлии зарзавати вътре и как ще вдигат наздравица хем самоиронична, хем самодоволна, хем радостна, хем закачлива: „Ха сега! Няма ги вечи клъстити гювечи!“

Сливенското също бе строго изградено общество. С всичките му там: Не е право! Не трябва така! Не е хубаво! Тези запрети обаче вървяха с много по-практични неща, като единственото всеобхватно и най-голямо правило бе семейството да оцелее, градът да оцелее и да е радостен, здрав и весел. Жизнен. Не е право да се настроят комшия срещу комшия. Не е хубаво да наскърбиш човек, или да не почетеш и благодариш за жеста му. Всичко това трябваше да се учи строго, неотклонно, с наказания, с пръчка ако трябва; но то бе насочено в крайна сметка към неща колкото и важни, все пак практични: как да се съхрани семейството, как да се запази племето, как да се заякчи махалата и града.

Никой не можеше да воюва така както сливенци – съкрушително, ураганно… Помня селата ни като въстанаха по кооперирането – Зимница, Стралджа, Речица, Голямо Александрово, Сотиря… И как нападнаха с ловни пушки и бетелци погребите при Дебелата кория, за да се въоръжат. И как като не успяха да превземат погребите и се изтеглиха в Сините Камъни, почнаха да ги бухат с минометки и самолети. И как избиха толкова хора, колкото цялото ни хайдушко пренадуто движение; и всичките комити и воеводи от нашия край не можеха да им стигнат и до коляното.

И все пак то бе битка за този тук живот, за този тук орешак, това лозе, за тези гювечи, вино, празници… То бе фронт за реда и живота на тези хора. Биха ги и млъкнаха. Свърши. Шопът обаче, шопската Мисъл, имат „добро и лошо“, „трябва и не трябва“, „хубаво и грозно“ извън селото, извън фронта и битката, и съкрушаването на опита.

Дотогава, докато не срещнах бай Петко и не го чух, цели 40 години навътре в живота си не знаех, че българинът има абсолютна, абстрактна, вечна, извън историческа и извън всякакви обстоятелства скала от морални норми.

3.

Асен Христофоров също бе тракиец. От Пловдив. От богато семейство. Работехме с него и с Цветан Стоянов на виличката му край Говедарци повече от месец – денем превеждаме, вечер си приказваме на газената лампа за какво ли не, но разговорът най-вече се въртеше около неговия прочут герой Вуцидей и другите прототипи от книгата му „Мацакурци“ и помня, че го питах какво се е захванал толкова с тези шопски селяни. Той ми обясни, че го привлякла една поразителна особеност на шопа, с която се сблъскал при дългото си общуване с него. Поразило го това, че тяхната съпротива срещу неправдата отива далеч отвъд всякакъв практически социален и политически смисъл, нещо непознато за нас, тракийците. Когато ми разказваше всичко това, Христофоров ми го разказваше като учен социолог, но за съжаление аз мислех, че ми говори писателят в него. Не всички истории бяха влезли в книгите му за долината на Говедарци и тук ще ви преведа само една, която хвърли доста светлина по това, за което става дума.

По онова време цялата водосъбирателна зона на Искровете се охраняваше, за да се пази уж водата на язовир Искър от диверсанти и врагове на народа. С това обаче хилядите хектари непроходима борова гора бяха станали ненаселен резерват и ако някой искаше да пусне диверсант, пускаше го точно там.

И ето ти един хубав божи ден седи в нелегалната си колиба един стар-прастар мацакурец, който крие там от текезесето няколкото си овци, и както си седи рано-рано преди разсъмване и се чуди да се събужда ли или още да спи, отеква из циркусите звук на самолет и точно в посока на колибата се спуска бялата гъба на парашут.

Мълчи нашият човек; потапя се в пропъстряващата шума, да види какво ще стане, и ето ти отдолу за беда тича запъхтян един горски стражар и тича право, където ще кацне парашутът.

– Хей! – вика горският и вдига пушката над главата си да види оня, както се спуска над короните на дърветата, че работата е сериозна. – Горе ръцете!

Парашутистът обаче изшива един тигел куршуми отгоре му и горският става на решето. Трениран човекът. Сетне се търкулва на поляната и почва да дърпа парашута, а горският приритва и толкоз.

Докато парашутистът си прибира парашута, нашият мацакурец стои невидим в шумата. На стотина метра е от него и никой ни ще го чуе, ни ще го види. И… излиза на поляната:

– А бе! – подвиква. – Оти утепа човеко?

Ха сега де!

Диверсантът се завърта към него с готов автомат и като го гледа такъв, едвам стои на крака, вижда че няма какво да го застрелва, защото два дена ще му трябват да стигне до село.

– Трай, трай, дядка, че и тебе ще те очистя!

Обръща се мацакурецът и си тръгва към гората целият на игли, и мърмори възмутено, да го чуе оня:

– Дуня!

С една дума – какви времена настанаха! Да се стрелят хората, без нищо да имат един срещу друг – иска да каже.

Защо се обажда тоя шоп? – питаше Христофоров, но аз и Цветан се смеехме, защото – както вече казах – мислехме, че Асен си прави писателски драми и ги засуква, и си измисля, да види дали не може да стане някой разказ от тях. А Асен се сърдеше, че не искаме сериозно да се отнесем към това, което ни казва.

4.

За шопската мисъл беше важно да се разбере, че като нещо не бива, не бива, защото тако го иска „онодето“ на живота, а не защото ще се загуби или ще се спечели нещо; не защото така казва законът. „Ете на законо дъската му лопа…“ – казва Елин Пелин. И продължава: „ама инат чинем на цела Европа“. Не само на цяла Европа, не само на цялата цивилизация дори, не само на историята на човечеството, ако искате; защото което си не бива от себе си си не бива и това си е!

Моралните норми, според шопската мисъл, са абсолютни и не са обществено-исторически обосновани.

Никъде не зная и никъде не съм виждал, никъде не съм се сблъсквал с такава абсолютност като вселената на шопа: тази черна дупка, която поглъща време и пространство, в която няма ред, власт, история, събития, ставане на неща; този космически хем ужас, хем великолепие, с който съществуваме чрез безсмъртната си природа. И трябва да се освободиш от исторически маркираната си личност, от индивидуалното си съзнание и да забучиш:

„Темно, ете, темно брате

като у катраница…“

Не. Няма да се разсее това „темнило проклето“, братя шопи, братя печенеги и мацакурци, защото историята ни е изскубнала от нашето абсолютно митологическо съзнание, ограбила ни е от абсолютността на времето и пространството и ни е закотвила в една точка – Горубляне – и в едно време – тоталитаризма от втората половина на двайсети век; и от това което сме били, е останало само едно куче, дето лае у полето като въртоглаво!

И сега зная с абсолютна яснота, че ние – тракийци и шопи – сме братовчеди, но сме от различни етнически групи. И зная, че като стигнахме до този тук исторически вододел малко преди средата на века, ние, тракийците, както сме замесени с топлия и уютен градски живот, за да оцелеем, предадохме катраницата на беззвездното си поле и се оттеглихме в гюловите градини на любовта, щастието, здравето, труда, играта и смеха. Нека децата ни вървят добре – си казахме – пък каквото те направят, това ще бъде. Нас ни биха.

Нашите братя шопите обаче, далеч от чемшировите градини с високите бели дувари, дълбоките хаети и прустовете, далеч от сенчестите сечаци и благоуханните чемшири и рози на юга ни, останаха да се лутат из снеговете на Витоша, Рила и Ком, и не щат и не щат да проправят ясна пъртина; само овчите им кожуси забърсват безпосочната им диря.

Историята ни като желязна клетка е зинала да заключи шопи, мацакурци и останалите там, в рамките на днешния ден, за да им отнеме изначалните души. Как се измъчва духа им, как святка в очите им, и в думите им, и в стиховете, и песните им пламъкът на моя бай Петко от граничното.

Коста Павлов – друг шопски поет с родно село, залято от язовир като бай Петковото, тоя път село Студена. Как излиза той от шумата над забранената водосъбирателна зона, въпреки че никой не го бута да се клати, примигва смутен и уплашен от отговорността на средновековен моралист, която поема, и застава право пред дулото на ченгета и сноби, дори баш в центъра на разкекерчените марксически диверсанти, спуснати да видят сметката на нашата култура в кафенето на писателите в София, за да им каже:

– А бе! Защо утепахте душата на народа?

И как тръгва да се прибира с кучетата си обратно в шопската джунгла, на тръни, да не заплющят куршумите по гърба му. И как са му отвратителни тази фотографки, дето го снимат контражур, тези разцвилени литературни коне. За каква човещиния може да става дума тука! Никаква човещиния! За какво: „Е, карай да върви!“ Не може така! Има морал, има чистота, и те са вложени в природата ни и всички кривеници са лъжливи, лъжливи, жалки, жалки.

Или кюстендилецът Биньо Иванов. Плюл е на историята той, плюл е на еволюцията. За него „времето тече назад“ (или напред – все едно – както си иска!). Човекът не живее в „историята“, а в една морална сфера, една безгранична вселена на абсолютното добро и зло и или упражнява натиск върху стените на тази сфера да расте, ако може, или тя ще се сгромоляса отгоре ни и ще ни остави под развалините си, ако не сме силни. Ние сме извън прогрес, време и еволюция; ние сме вътре в беззвездната катраница на абсолютните стойности и само това, което направим като част от всемирното съзнание, ще остави следа. Паметниците и текстовете – на боклука!

И още един студенец – Борето Христов. Умряло е абсолютното. Отишъл си е Бащата сред тревите и не се е върнал, и няма да се върне. Може би не може повече да се упорства като бай Петко, Коста, Биньо. Мама ще се жени, но за какво, за кого – всичко в света около нас може да е добро и хубаво, но – уви, тъжно е – уви, не е нашият абсолютен свят. И ето, сядат. И ето, говорят за здравето и чистят трохите от масата с този кой знае откъде дошъл човечец. И тя ще си легне до рамото на непознатия – до новия живот, до примирението в релативността на европейската цивилизация, до сносния живот, до сигурността, но всичко това е страшно, защото сърцето на абсолютното остава да тупти като вечно обвинение в корените на новото брачно ложе.

Някой ден, когато сложат една дъсчена маса в кръчмата на село Дървеница – и това ще стане! Уверявам ви! – за да записват за шопи, кажете ми. Искам пръв да се наредя на опашката. Ако няма шопска Мисъл, кой има Мисъл? Фойербах ли? Маркс ли? Дюи ли? Глупости на търкалета.

Вече е време да кажем за това, което не бива, че не бива! Да го кажем и да обърнем гръб. Каквато и да е цената; без да мислим за цената.

А след това ще ви разкажа как слънцето никога не залязваше над Сливен.

Вашингтон, 1991 г.

Атанас Славов е роден на 25.07.1930 г. Работил в Института по история и Института по изкуствознание на БАН, както и в Софийския държавен университет. Член на Националния съвет по промишлена естетика на България, по международни проекти в Полската академия на науките, на Уилсъновия център и Фордовата фондация в САЩ, Гласът на Америка, Института по дипломация в Арлингтън и пр. Удостоен с орден „Стара планина“, първа степен, наградата „Д. Чинтулов“ за литература, наградата „Лежерете“, получавал е награди за научна фантастика, международни награди за анимационни и игрални филми и пр. Почетен гражданин на Сливен. Издал 49 книги. Баща на три деца, и дядо на четири внучки. Умира на 04.12.2010 г.

Коментари (7)

- 21-11-2011|no comment – Нов разказ от Елин Пелин

„По жътва“ + „Косачи“ = „По сенокос“

- 22-11-2011|Самолет 005 – … за общите неща…

При евреите справедливостта и въздаянието са висша ценност. Христос обаче възцарява покаянието и така детронира вината като аршин за справедливост и въздаяние. Исус става и е Богът на каещия се човек.

При шопи (и шведи) справедливостта и въздаянието са проекции на една единствена висша ценност – дългът. Дългът обаче няма общо със справедливостта, което неутрализира самовглъбеността (както е при евреите). И при шопите, и при шведите религиозността е слаба. Шопите (и шведите) имат също еднакъв начин на образуване на имената си…:)

Георги е Гоне; Паун е Пуне; Вълкадин е Вуте; Лозан е Лозе; Асен е Цене; Константин е Тиле…

Ларс или Ларш е Ласе; Нилс е Ниле; Клаус е Кале…

Не ме питайте по какво се различават. Докато бях в Швеция търсех приликите щот бях шоп у Шведско.

Хуморът на шопите е убийствен… Няма вицове! Всичко е реалност. Пред очите ми шоп задрия пътничка във влака. Тя възмутено му казва: „Господине! Аз съм омъжена жена!“ Шопът отговаря директно към мен: „Епа, я да не съм ерген!“ Цвилих от смях…

Но авторът е брилянтен в следното си твърдение за шопа: „българинът има абсолютна, абстрактна, вечна, извън историческа и извън всякакви обстоятелства скала от морални норми“. Точка!

- 22-11-2011|Златко
Цитат:

българинът има абсолютна, абстрактна, вечна, извън историческа и извън всякакви обстоятелства скала от морални норми…

Да, само дето-чат пат я забравя вкъщи, когато излиза навън… (Сори за скептицизма, инак не съм такъв човек:))

- 24-11-2011|Кентафър – Това е велико!

Винаги съм съчувствал на Бай Ганю за неразбирането към него: идва едно културтрегерче гърчаво, с европейска закваска, дето в същност си е българска, но е втасвала по кръчмите на Виена и в опит да окарикатури (и отрицае) произхода си, типично по комплексарски, започва да извлича най-грозното от един характер и образ … извлича обаче черти, които по един или друг начин съхраниха България през турско и с непоклатимия си еснафлък (което тук не е обидна дума) за тридесет години след освобождението превърна страната ни във водеща индустриална сила в Европа. Реабилитирайте Българина! А бедний Ганю е само бледа негова карикатура …

… тъй Алеко, кажи си! Поради что ся срамиш …

И ти неразумний юроде, поради что не щеш да кръцаш ракийцанта на нашенските чобани, ами си се влюбил в шльокавиците на шотландските и ирландски техни колеги; поради что се гордееш с ерзац питиета на бедната скандинавска земя, където от недоимък хората цвърцат водка, джин и други производни на суровия спирт: Защо избра чуждоземния спирт пред родния спирит!?

Духът! Защо точно аз, или по-скоро, защо САМО АЗ (и малцина малцина други), дето уж съм от чуждо потекло, успявам да видя титаничната духовност на нашия човек, духовност дето пред нея всички Далай Лами креят като бледни ръкоблудци, пред която доктрините на изнурените вечнотърсещи страдалци на официалните религии и школи на духа навяват скръбна мисъл за отчайващата им духовна бедност и маразъм …

Реабилитирайте Шопа!

Мислех, че „Село край дворец“ е велико … но винаги има и по-голямо от голямото. Този разказ е наистина велик. Дано Българинът се прозре в него и осъзнае!

- 28-11-2011|Самолет 005 – … днешен шопски лаф…

Пътувам в селския автобус, който е студен. Най-отпред седнал Вуте, за да е на топло до „шафьора“. На следващата спирак се качва кака Кина и си прави задявка с Вуте. „Я, па ти, къде си седнАл на президентското место!“ Вуте не пропуска случая, за да си направи самореклама. „Епа, на това мЕсто седат само мужкарци!“ Кака Кина не се поддава на инсинуацията и отговаря: „Оно, от там най-първом глобяват контрольорките!“… Почваме да се хилим… Отзад се обажда Геле и подвиква към Вуте: „Да те ебем и у катъро!“ Перфектен завършек на иначе по френски грациозна сцена на публично ухажване и флирт…:)))

- 29-11-2011|Самолет 005 – … няма вицове, всичко е реалност…

Случи ми се още нещо, което смятам, че е добра илюстрация на шопското чувство за хумор. Поканени сме на концерт на местната самодейна група в читалището на селото. На първия ред сме се изтъпанили все отбрани „тетки“. Аз седя между две бъбриви сестри – кака Менка (шопският вариант на чудноватото име Мелпомена) и кака Трайка (вероятен шопски вариант на Аугуста-Траяна). Като казвам „кака“ имайте предвид, че аз съм в предпенсионна възраст, а каките са щастливи пенсионерки. Седим си и чекаме концерто, а към нас идва окуцела с бастун и почти окьоравела кака Никулица. Тя не може да познае Менка и се взира в нея. По едно време я разпознава и (за да е любезна) казва: „Ама, Менко, ама не мо›ем да те познаем, ма! Колку по старееш, толку по-убава стаяш!“ Менка се пунди като след комплимент, а Трайка се обажда vigourously… О! Како Никулице, ела да я видиш догодина… она тогай че е още по-убава!“ Цвилил съм от смях; направо ми потекоха сълзи… Просто интонация, музика и изстрел в изказването на Трайка бяха невероятно съчетани с нежен унес по хубост при Менка…

Никулица се оттегля и Трайка казва на по-малката си сестра. „Ама, верно, Менко… и оньо ден те гледах що си се избабичосала на снимката у паспорто!“ – това беше ласкава сестринска раздумка за нещата от живота. Кажете ми, как се превежда на английски, немски или френски глаголът „избабичосала“ така, че на избабичосаната дама изобщо да не и› мине през акъло да се обиди!:)))))

Въпросът, който не можем да подминем

Автор: Златко Енев

Защо българите – един народ, който само четиридесет години по-рано беше спасил еврейското си малцинство (с всички уговорки, свързани с най-новите исторически факти, които ни се налага да преглътнем във връзка с този момент от историята ни) – защо българите, един сравнително мирен и без особена ксенофобска диря в историята си народ, най-неочаквано, в края на двадесети век, се поддадоха на една елементарна анти-малцинствена кампания и в резултат на това опетниха себе си с първото в историята на следвоенна Европа масово етническо прочистване, и разрушиха почти непоправимо етническия мир в страната си? Това, според мен, е въпросът, който не може да остане без реален, достоверен и подплатен със солидни изследвания и обществени дебати отговор, ако страната и нацията ни биха желали да намерят път към семейството на европейските народи, да надмогнат „тежкото историческо наследство“ (омръзнало до скомина клише – оттук и кавичките) и да позволят на идещите поколения да започнат постепенното изграждане на едно национално, но и европейско самосъзнание, което да им даде възможност да почувстват, изживеят и представят себе си като истински европейци. С други думи – въпросът на въпросите; въпросът, на който българите трябва да отговорят, ако биха искали да разберат историята си не просто като поредица от независещи от самите тях злощастни обстоятелства, но и история на самите себе си, на собствените си семейства и повече или по-малко широки обществени кръгове; въпросът, от който в немалка степен зависи бъдещето на всички ни.

След освобождението от Османско владичество двата големи етноса в България бяха прекарали повече от сто години в нелесно, но лишено от истински сериозни конфликти съвместно съществуване. Въпреки неколкократните големи изселвания, свързани с липсата на възможности за реално икономическо преуспяване в България, турците изглежда бяха приели ролята си на „българските други“, без да дават на българското мнозинство някакви особени поводи за недоволство или враждебност. Уеднаквяващото покривало на реалния социализъм беше поизтъпило жилото на чисто етническия конфликт, турското малцинство беше получило възможности за излъчване на собствен, разбира се партийно-верен, елит, както и поело без особена съпротива преобладаващата си роля на евтина работна ръка в по-непрестижните отрасли на народното стопанство. Нещата изглеждаха почти идилично, някъде до началото на седемдесетте години на миналия век, когато българският национализъм, до този момент изглежда скрит под дебели пластове нафталин в семейните ракли на повечето от нас, изведнъж беше изнесен навън и започна отново да избуява. Защо? Защо, наистина?

В днешна България въпросът за жертвеността – тоест всеобщо изживяваното и в немалка степен експлоатирано от различни политически играчи усещане за самите себе си и страната си като жертви на историята – е заел центъра, или един от центровете, на обществения дебат (доколкото той изобщо съществува), и това изглежда е основният идентификационен механизъм, с който разполагат повечето от нас. Ние сме жертви. Изговорено или премълчано, това изглежда е пред-усещането, върху което повечето съвременни българи изграждат своя собствен образ – до степен, при която опитът, реален или предполагаем, да им се отнеме по някакъв начин възможността да изживяват себе си по този начин, е свързан с изключително силни, масови вълнения (случаят „Батак“, 2005). Заедно с това ролята на извършителите – онези неизвестни „други“, които открай време определят представата за доминиращите в българската история играчи – бива стилизирана до степен, при която те престават да имат каквато и да е връзка с реалните нас, превръщат се в изверги от анимационен филм, извънземни, някакви странни, ужасяващи – но и несъществуващи в днешната реалност – духове. С една дистанцираност, която много често игнорира напълно собствените ни семейни истории, ние ги обозначаваме преди всичко като „комунистите“, „червените изверги“, „комунистическия режим“, „фанатични комунистически идеолози“. С подобни терминологии не може да се получи почти никаква яснота по въпроса „кой всъщност е отговорен?“ Именно затова, струва ми се, е вече крайно време да се отърсим от оневинителните и опростителски клишета, да „запретнем ръкави“ и да потърсим отговорите там, където вероятно е мястото им – от една страна, в собствената си история, при това както личната, така и семейната, а от друга – в колективната, и може би не непременно най-новата ни, история.

Не помагат, според мен, различните „теории“, свързани с плоското приравняване на фашизма и комунизма, диктатурите изобщо или пък логиката на включването и изключването на другите, доколкото тя е лишена от конкретни, исторически подплатени изследвания и анализи. Подобни бледи, наукоподобни понятийности само обвиват Голямото етническо прочистване в мъгла и ни помагат да го държим на разстояние от самите себе си, от собственото си чувство за справедливост, отговорност и вина, ограничавайки големия въпрос до някакъв вид марксистки разбирания за историческа закономерност, или превръщайки го в някакъв необясним пристъп на пред-цивилизацонно варварство, действие на шепа хора или, в една по-широка интерпретация – отговорност на едно-единствено поколение от извършители, което вече е отмряло, разбира се. Колкото и „логично“ да звучат подобни мисловни игри, те в никакъв случай не могат да послужат като реална основа за обяснение на позорния феномен, нито пък могат да ни представят модели на бъдещо колективно поведение, които да изкючат възможността за неговото повторение, в какъвто и да е мащаб (джамията Баня Баши, 2011).

Целта на новия вид поглед към миналото, към който бих искал да призова тук, е да се премахнат удобните зрителни ъгли, представящи Голямото етническо прочистване (известно и до днес под смехотворното прозвище „Възродителен процес“) като един вид чуждо тяло, като тумор, породен от „раковото заболяване“ на българската история, комунизма. Историята на българския национализъм, започваща най-късно във времето на българското Възраждане, трябва да бъде осветена и разгледана безпристрастно и с цел да обясни, а не да замъти и направи да изглежда безвредно и безопасно, настоящето. Защото, без да бъда исторически специалист от какъвто и да е вид, аз все пак мисля, че българският национализъм винаги, още от самото си пораждане, е бил силно ксенофобски, силно анти-турски, силно зареден с взривоопасна доза „обяснителност“ (като търсене на обяснения и отговорности за националната ситуация извън самите нас, в лицето на някакви постулирани „други“, които, да, се сменят в хода на историята, но потребността от тяхното съществуване, като средство за избягване на отговорност, е също толкова силна и днес, колкото и преди сто и петдесет години).

Страхът и завистта, когато бъдат превърнати в модус на колективно съвместно съществуване, разрушават социалната тъкан до непоправимост. Те премахват доверието, правят хората агресивни, водят до непрекъснато господство на взаимното подозрение, карат хората да търсят фалшиви компенсации за липсващото им, реално чувство за собствено достойнство, превръщат ги в професионални унизители и потисници на всички, които се намират под тях в реалните или въображаеми социални йерархии. При това тези толкова разрушителни колективни емоции притежават способността да се самоувековечават, да се превръщат в един вид обществен perpetuum mobile, тъй като единственият шанс да се поддържа някакво подобие на равновесие на силите в едно такова общество, се състои в непрекъснатата борба на всички срещу всички, в непрестанното съревнование за достигане позицията на най-силно мразещия, най-успешно завиждащия, най-ужасяващия за враговете или просто недоброжелателите си. Апологетите на тази умонагласа, когато принадлежат към интелигенцията, се превръщат в нейни идеолози. Дори и най-умните сред тях – онези, които са научили от историята достатъчно, за да знаят, че утре може и да им се поиска сметка – обозначават всичко това като хитро, но не и непременно погрешно, не и неморално поведение, защото в обществото, изградено върху предпоставката за непрекъсната и подмолна борба на всички срещу всички, най-големият успех се състои в това, да подкопаеш съществуването на другия, а не да осигуряваш и укрепваш своето собствено.

Но кои са историческите източници на тези толкова разрушителни – и толкова доминиращи в съвременна България – модуси на социално себеизживяване и съвместно съществуване? Защо българският национализъм винаги е бил до такава степен определян от неща като потискано и прикривано изживяване на собствената слабост и дребнавост, чувство за малоценност и болезнено, достигащо до себеразрушителност, честолюбие? Защо присъщите на българския национализъм неувереност и прекомерна компенсаторност доведоха между 1912 и 1918 до известните на всички ни крайности на национална хвалипръцовщина, последиците от която сме принудени да изживяваме и до днес? И дали единствено сляпото честолюбие на княз Фердинанд, или пък демоничната злоба на комунистическите лидери, са обясненията за това, че ние по правило не успяваме да преценим правилно раздадените ни исторически карти и обикновено завършваме с поредна национална катастрофа, която след това трябва да припишем Някому?

Мания за равенство и страх от свободата

Хората, мотивирани от страх и завист, с удоволствие говорят за собственото ощетяване. Те се страхуват от свободата и са склонни към преувеличени, свързани предимно с масовостта, представи за равенството. Те, които с удоволствие правят от другите обект на собственото презрение, по правило виждат себе си като слаби и предпочитат сигурността и закрилата, която им дава принадлежността към някаква група– по възможност най-голямата – от хора, чувстващи нещата по същия начин. Свободата, равенството и братството, този толкова заразителен лозунг на Френската революция, винаги са били модифицирани тук, в България, по един доста специфичен начин. Идеята за свободата например у нас винаги е била силно подчинена на масовите представи за равенство. Докато в големите западни демокрации (най-вече в англосаксонските, и отчасти във Франция – но НЕ и в Германия, вечният модел за поведение на България), тя е била традиционно възприемана като свобода на шансовете, свобода на изходните условия, то у нас по традиция тя се възприема най-вече като гаранция за неподчинение, не-изпадане под властта на някакви врагове, близки или далечни. При това тази толкова очевидна несъвместимост на нейните два основни компонента – „гаранцията“ и „неподчинението“ – тук не смущава никого, отново по традиция. Българското разбиране за свободата винаги е било някакъв вид понятиен оксиморон, нещо невъзможно, защото то предпоставя не защитата на индивидуалната свобода, не възможно най-силната мотивация за лично преуспяване и благоденствие в рамките на закона, а преди всичко колективната защита от неблагополучие, разбирано най-вече като материално неблагополучие. Ето защо в представите на средните „българин и българка“ свободата никога не е била мислима без наличието на… от всичко възможно на този свят, една покровителстваща, корпоративна държава, чиято основна задача е да преразпределя така, че да не се стига до голямо неравенство. При това държавата тук никога не е била възприемана като нещо хубаво или приятно, тя просто е необходимо – но само КАК необходимо, зло. Това е и едно от принципните обяснения за силното и бързо разпространение на идеите на комунизма и социализма у нас, както и вечната игра на шах (по скоро мат) с българските малцинства. Всичко, което в България може да бъде представено като заплаха за „свободата“ и „равенството“ (но равенство като в животинската ферма на Оруел – първо за българското мнозинство, а едва след това за всички останали) – бива демонизирано и превръщано в обект на колективна омраза, изказвана гласно или не. Това вероятно е и една от причините, поради които България никога не е притежавала някаква реална, независима от „държавата“ или „гласа народен“, интелигенция. На това криворазбрано равенство е подчинена открай време идеята за свободата в България, още от най-ранните наченки на национал-революционното ни движение. Именно поради него българските комунисти нямаха ни най-малък проблем да продадат на „широките народни маси“ идеята за заплахата от страна на растящите малцинства – та нали „тяхното“ добруване е по традиция несъвместимо с някаква възможна представа за нашето собствено.

Това, струва ми се, са някои от насоките, някои от ориентирите, които биха ни позволили да намерим един по-малко предубеден поглед към историята, а следователно и към самите себе си. Осветяването, извеждането на бял свят, измъкването, на историческите корени на тези толкова зловредни за нормалното ни човешко съществуване умонагласи и представи, е реалната задача на историческата наука, която си желая и се опитвам да си представя аз. Не обяснителство, не държане-на-дистанция, не вечен страх пред „ровичкането из историята“. А реална, фактологическа, сериозна, зряла, не-страхуваща се от неудобни разкрития наука.

И общество, което е дорасло, за да я подкрепи.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Коментари (84)

- 23-11-2011|Самолет 005 – … все недоразбрал съм…

Нека да уточним въпроса, но ето го въпроса:

„Защо българите… се поддадоха на една елементарна анти-малцинствена кампания?

Ето ги уточняващите въпроси:

Кои българи? Онези преди демократичните промени ли? Онези българи, които живеехме в един разлагащ се „зрял социализъм“? Какви бяхме тогава и какви сме сега – открий разликите!? Тогава големият български литературен критик проф. Никола Георгиев каза, че няма да се върне от Лондон, докато не върнат имената на турците… От синия въпрос не става ясно кой точно е обвиняемият.

Българските турци на каква кампания се поддадоха след Възродителния процес? От синия въпрос не стана ясно колко дълго жертвата е била жертва.

Кой и защо задава синия въпрос сега? Какво е сега, какво се е променило? Боят пред джамията какво от сегашното състояние илюстрира? Прагматизмът, когато един човек ни говори, ни задължава да се запитаме не толкова какво ни казва (то е ясно, когато ни го казват разбрано и подредено), а защо ни го казва… кой е процесът, предизвикал и допуснал казването на дадено нещо… щот› свобода, свобода, ама некой требе да духа вятърните мелници, тоест да има интерес, да даде парите за това. Зад всеки човек с чист порив стои и по един аватнаджия. Кой стои зад чистия порив на Златко?

Златко, вероятно пак те ядосах, ама не го правя от злоба. Беше ми необходима подредба, за да разбирам по-натам дискусията. Ако си много ядосан, изтрий постинга ми… не е проблем…

- 23-11-2011|Златко

Подредбата, самолете, вероятно отговаря на собствените ти – а и не само, струва ми се – потребности. Но, след като задаваш своите контравъпроси, защо не им дадеш и собствените си отговори? Кои българи, самолете? Кажи ми го тогава ти, след като виждаш грешка в моя въпрос. И кои интереси? Зад Златко, имам пред вид. Нали разбираш и сам, че ако не му дадеш някакъв отговор, върпосът ти автоматично се превръща в инсинуация.

Та, за да ти кажа какво самият аз мисля по този въпрос: без да отричам наличието на изключения, аз смятам, че възродителният процес беше поддържан от толкова масово мнозинство, че изключенията на практика бяха напълно невидими. Човек трябва да ги търси, за да ги открие – днес, имам пред вид. Едно време те бяха напълно несъществуващи, във всеки разбираем смисъл на думата. И твоето нежелание, както и на всички ония, които тук натискат копченцата на оценките, без да смеят инак да се обадят (защото при Златко празни приказки и крясъци не вървят, тук се иска да се казва НЕЩО)… та, вашето общо нежелание да приемете някаква собствена отговорност по тази тема, само ви маркира по определен начин, самолете. Това поне е моето собствено мнение. Гузен копчета натиска…

А инак, по въпроса за интересите, които стоят зад Златко – ще ми бъде много интересно да ме осветиш по него. Ти, или който и да е друг. Очевидно това е въпрос, който ви занимава, щом ти го изговаряш тук с такава сигурност.

Кой дава парите за това тук списание? И колко пари, всъщност? Представи ми собствените си предположения, самолете. Колко, от кого и какви пари получава Златко?

Та така – слушам те…

- 23-11-2011|Златко

Ах, да, още нещо – замяната на въпроса „Защо българите?“ с „Кои българи?“ на практика е равносилна на отрицателен отговор, нали, Самолете? По този въпрос горе в текста се казва:

[quote]Подобни бледи, наукоподобни понятийности само обвиват Голямото етническо прочистване в мъгла и ни помагат да го държим на разстояние от самите себе си, от собственото си чувство за справедливост, отговорност и вина, ограничавайки големия въпрос до някакъв вид марксистки разбирания за историческа закономерност, или превръщайки го в някакъв необясним пристъп на пред-цивилизацонно варварство, действие на шепа хора или, в една по-широка интерпретация – отговорност на едно-единствено поколение от извършители, което вече е отмряло, разбира се. [/quote]

Та, като казваш, „Кои българи?“, не казваш ли всъщност „Такива българи (вече) няма“, самолете? И, като си такъв специалист по разкриване на интересите, хайде сега да ми обясниш какви интереси пък мотивират теб. (Забележи, ако обичаш, че питам „какви интереси“, а не „чии интереси“; мисля, че все пак ти дължа онзи минимум уважение, който спестява и на двама ни намека, че ти си само марионетка в нечии ръце…)

- 23-11-2011|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Без да отричам наличието на изключения, аз смятам, че възродителният процес беше поддържан от толкова масово мнозинство, че изключенията на практика бяха напълно невидими. Човек трябва да ги търси, за да ги открие – днес, имам пред вид. Едно време те бяха напълно несъществуващи, във всеки разбираем смисъл на думата.

Златко, може би ще ти досадя, защото и друг път съм писала по този въпрос, но се опасявам, че не съм била достатъчно ясна.

Имам чувството, че приемаш мълчаливото приемане на дадена политика към поддръжка. Според мен двете не могат да се приравняват, ОСОБЕНО в несвободно общество.

Аз не поддържах възродителния процес, но държах другите да не разберат за това мое неподдържане, за да не се сдобия с черна точка в характеристиката. Само неколцина мои събеседници от 1988-89 знаят истинското ми мнение.

Тогава Блага Димитрова публично защитаваше правото на име, но тя все пак беше Блага Димитрова. Никой от нас, простосмъртните, не знаеше какво ще му се случи, ако направи същото. И в огромното си мнозинство предпочитахме да не знаем.

Във филма си за „Възродителния процес“ Татяна Ваксберг интервюираше етническа туркиня, служителка в общината, където била убита малката Тюркян. Тази жена оформила първия смъртен акт на детето (вписвайки като причина за смъртта – „счупен череп“). Тя каза още, че повечето от участниците в демонстрацията не очаквали такава жестока разправа, но тя, работейки в държавен орган, познавала добре българската държава, знаела на какво е способна и затова предпочела да не участва.

Така се държаха българите тогава (и аз няма да питам или уточнявам „кои българи“, защото не принадлежа към почетните изключения). Ти сигурно би казал, че българите са „поддържали“ и Закона за собствеността на гражданите, защото не излязоха на протести да защитят своята собственост. Не – те просто псуваха и се развеждаха.

Бригадите, ленинските съботници и задължителните манифестации също не бяха харесвани от населението, но опозицията беше невидима, според теб – несъществуваща, така че ти би могъл да кажеш, че българите са ги поддържали.

Този факт може да се обсъжда до безкрайност. Могат да се правят сравнения с други страни, в които хората въпреки опасността надигаха глас. Може да си постави въпросът дали това не е (една) причина сега България да диша праха на въпросните други страни. Но нищо не може да промени нито факта, че видима опозиция е нямало, нито факта, че и днес България разчита на същите хора, които тогава не са се осмелили да се противят.

Със своите въпроси ти поставяш тези българи – хората като мен – в защитна позиция. Не стига, че са били страхливци, ами сега трябва и да доказват, че не са били възродители камили. Според мен от това няма полза, напротив.

- 23-11-2011|Самолет 005 – … марионетка?

За да бъде един човек марионетка, той трябва да е все пак „моделиран“ за някаква пиеса. Аз съм толкова невзрачен, че едва ли имам субстанцията да съм каквото и да е. От мен никой не се интересува и Слава Богу, защото нямам нито власт, нито желание да бъда активен фактор в каквото и да е…

Та по въпросът за българите, които не желаем да поемем вината. Допускаш ли, че по времето на прекръстването на турците в България е имало хора, които дори не са знаели, че „има толкова много турци“, тоест не са знаели, че турците представляват заплаха за народната ни република… такива българи имаше. Тях ще наречем – българи № 1. Допускаш ли, че по време на прекръстването на турците в България е имало хора, отвратени от всичко случващо се в страната. Отвратени от това, че дядо или чичо са били убити от комунистите, защото са били „интелигенция“; отвратени от това, че не могат да отидат до Петрич, за да си видят приятелите, без да се молят за характеристика от комшийката от партера – знатна махленска клюкарка и ОФ-деятелка… та допускаш ли, че на тези хора прекръщаването на турците е било просто поредната комунистическа простотия и те не са виждали нищо толкова дълбоко и значещо (колкото ти сега виждаш). Защото когато ти убият дядото без съд и присъда, поради това че е бил учител; когато карат майка ти да дава трудодни в ТКЗС на нивите, които са били на твоето семейство; когато си претърпял униженията също като на другите по-сетнешни жертви, ти просто не ги отчиташ така „болдвано“ (дръзко) като жертви, а като новите сиротници. Да! Взимат им имота, ама и твоя беше взет преди 30 години; да! пъдят ги, ама и ти беше пъден от къщата си преди 30 години. Та нека да ги отбележим тези българи като българи № 2. Вероятно има и българи № 3… № 4… и те не са единици. Това, че тогава никой не смееше да гъкне – българи № n, за какво ти говори… за каква лична вина. Когато отидохме да изпращаме Назлънка на влака за Турция и се разцелувахме за сбогом, тогава тя изпадна в истерия и започна да ни кълне. И ние седяхме на перона като „препикани мушката“, защото и хабер си нямахме, че може за нещо да ни мразят. Защо ще ни мразят, защо ще ни кълнат, какво сме сторили и какво можехме да сторим? Отдадохме го на голямата мъка на Назлънка. И простихме клетвите и’. И сега отново идват да ни казват и да ни кълнат по новому с абсолютно непонятни за нас аргументи, че ние сме се изпортили пак и пак.

Дойче Веле пусна г-жа Еми Барух да ни каже колко много сме виновни българите, че не сме си спасили македонските и тракийски евреи и те са били убивани жестоко с участието на български офицери. И аз г-н Сульо Шопски имам огромна вина… ама огромна… Според г-жа Барух не е важно, че има спасени евреи; ние сме виновни. Точка. Затова ти казвам, че от така поставеният от теб въпрос не е ясно кой е кръвопиецът и кой е жертвата. Защо едно обществено мнение се темперира в посока към виновност? ОК! Ти си ентусиаст и алтруист, а аз съм инсинуатор и внушавам разни злокобни гадории. Но не е важно дали ти плащат или не, за това да прокарваш идеи. Вероятно е по-важно за такива като г-жа Барух да се темперира усещане за вина. Кой има изгода от това! Кой дава пари за това? Ами попитай Барух; тя ти е под носа – тя вероятно живее и работи в Берлин; защо питаш мен?

Повтарям, ако не си разбрал – защо питаш мен?

Нали съм инсинуатор… тогава нещата са прости. Вероятно някоя гламава и психясала антисемитска организация ми дава по 13 лева и 48 стотинки на дописка. Но ако допуснеш такова нещо, значи си всичко онова, в което ме обвиняваш… Е, тогава танто за кукуригу!

Вземи да се освестиш! Не вярвам в световната конспирация просто защото хората не можем да пазим тайна. Няма световна конспирация – има мода, ако случайно допуснеш, че съм просто един Сульо, който вместо да блее, задава въпроси.

Същото е и при теб и в случая ти помагам да го покажеш наяве. Не се изживявай като в литературна ситуация. Никой не те обвинява за благородството на просветителската ти идея. Аз само се чудех дали я разбираш, тоест имаш ли имунитет срещу „авантаджията“, който обаче макар и фикционален, може да има реална аванта. Онова, което исках да попитам е дали имаш яснота, че от всяко добро начинание (като твоето) се възползват както едни, така и други – без значение какъв епитет ще им прикачим.

Това засега беше от мен – инсинуаторът. Боже Мили! Къде са тези, които дават пари за писане по блоговете?

- 23-11-2011|Златко

Не, Майа, самият аз не смятам, че при Голямото етническо прочистване е ставало дума единствено за мълчаливо съгласие. Именно това е гледната точка, на която се противопоставям от години насам, тъй като тя свежда феномена до нивото на някакъв вид изключение в българската история. Защо тази умонагласа ми се струва толкова зловредна съм писал в самия текст. Точно както в Германия преследването на евреите не е някакъв спонтанен, възникнал на празно място акт на колективна лудост, а е нещо, което има дълбоки исторически корени и е било на практика подготвяно в продължение на един или два века, точно така и нашето етническо прочистване е нещо, което може да бъде разбрано, изяснено – и изчистено от съзнанията ни – единствено с помощта на задълбочени и подробни исторически анализи, които да покажат как то е било подготвяно в продължение на минимум 150 години. Това е моята позиция и, колкото и неприемлива да се струва на повечето, дори и истински интелигентни българи от момента, за нея според мен няма алтернатива. Поне ако бихме искали да си отворим път към някакво реално бъдеще. Не можем непрекъснато да живеем с някакъв фалшив образ за самите себе си, да приписваме собствените си дела и нагласи на някой друг, а заедно с това да очакваме и че ще можем да се развиваме и да станем част от Европа, която работи над точно същите проблеми – непрекъснато, поне от Втората световна война насам.

Може би си права, когато казваш

Със своите въпроси ти поставяш тези българи – хората като мен – в защитна позиция. Не стига, че са били страхливци, ами сега трябва и да доказват, че не са били възродители камили. Според мен от това няма полза, напротив.[/quote]

но според мен това само показва, че проблемът не може да бъде истински подхванат, докато с него се занимават хора, по един или друг начин измъчвани от въпроса за собственото си (не)участие в това толкова грозно събитие. В такъв случай ще трябва да предадем задачата на следващите поколeния. Но аз все пак вярвам, че и в сегашна България има достатъчно хора, които са в състояние да надвият срама и малодушието си (sic!), и да се обърнат към темата за българския национализъм без задръжките на срама.

Това е моето мнение.

- 23-11-2011|Златко

Самолете, зачитайки мнението ти, мога да кажа само, че в случая за кой ли път тук повтаряме ситуацията „сит на гладен вяра не хваща“, при което никак не е ясно кой от двамата е сит и кой – гладен. В смисъл такъв – аз живея в страна, в която това, което ти наричаш „опити за насаждане на чувство за вина“ носи друго име – „преработване на историята“. И дали човек ще се почувства виновен или напротив – освободен от чувството за вина – когато се опита да погледне с нови очи към историята и да намери възможност за покаяние (пък даже и нещо толкова невъзможно, като едно колективно покаяние), изглежда също е въпрос на културни и всякакви други умонагласи, които са доста различни при различните култури. Моето собствено убеждение – което ти можеш да възприемеш както искаш – е, че не разкриването, а прикриването на историческите корени на българските страх и омраза пред и срещу всякакви „чужди“, но преди всичко към турците, е причината за чувството за вина. Инак, признавайки собствената си отговорност за онова, което се случи тогава, признавайки вината си пред турците и молейки ги за прошка, самият аз се чувствам ОСВОБОДЕН от чувството за вина, а не натоварен с него. Така е в ежедневието, така е и в живота на целите народи, мисля си – бягството от признанието на собствената вина и отговорност, бягството от откровения разговор, от искането на прошка, само задълбочава вината, а не я премахва. Разбира се, нещата са далеч по-сложни, когато става за толкова гигантски неща като умонагласите на цяла една нация. Разбира се, не е възможно всички сега да запалим по една свещ, да кажем „простете ни“ – и на другия ден да се събудим чисто новички, европейци. Но алтернатива няма. Щем не щем, ще трябва да ровим в миналото (включително и далеч назад), да поставяме под въпрос неща, с които са били възпитавани десетки поколения, да се променяме, да започваме да виждаме самите себе си по нови, може би не съвсем приятни начини. Алтернатива няма, аз не мога да я видя.

Впрочем, след като и двамата сме съгласни, че в момента България е в духовна безпътица (така ли е, или не, самолете?), и след като аз съм направил собственото си (според теб – обслужващо нечии интереси) предложение за това накъде да се търси изход, а ти не си съгласен с него… Каква тогава е твоята собствена представа за изход от безпътицата, самолете? Не настоявам, че е необходимо да имаш такава, готов съм напълно да приема поредното „аз съм дребен човек…“ Но все пак съм любопитен, признавам…

- 23-11-2011|Самолет 005 – re:
Златко писа:

… Каква тогава е твоята собствена представа за изход от безпътицата, самолете?…

Стига, моля ти се, си ме разсмивал. България е труп! В каква безпътица може да бъде един труп? Единствено да се разложи на съставните си молекули…

Но нека дам погледа на „дребния човек“… За мен всеки българин, роден след 1940 г. няма нищо общо, ама нищо общо с героичната и романтична представа за българите. Ние сме абсолютно опорочени поколения. Защо трябва една страна и един народ, които са убити, да се възраждат? Все пак имай предвид, че аз съм гей. Аз нямам благородната представа на хетеросексуалните, че трябва да увековечавам шибаните си гени, а на всичкото отгоре да изпитвам радост и умиление от това.

Тук в Българско (каквото и да обхваща това) винаги сме били резервоар на гени – от Спартак и Римската империя, та до ден днешен. Ти самият си една порция от този резервоар в посока Германия. Тази функция на резервоар естимулираща обновяването…

Ако можех да отговоря на въпроса ти, аз нямаше да съм „дребен човек“, а щяха да ме преподават в университетие, които днес са станали занаятчийници. Вярата ми за бъдещето (та било то и на България) е еволюционно нюансирано, тоест твърде широко, за да допусне възобновяването на един труп.

Съжалявам, че така говоря, но ти искаше от мен да се държа естествено!:)))

- 23-11-2011|Златко

Ок, благодаря.

- 23-11-2011|Серкан

[quote]Каква тогава е твоята собствена представа за изход от безпътицата, …?[/quote]

Ето, това е вече друг въпрос. Това е въпрос, който има реално значение, може да предизвика не само интерес, но дори и някакво конструктивно развитие в човешки/кратки срокове.

И странно или не, точно около този въпрос и подобията му не се получава иницииране на дискусия с ЛИЧЕН пример.

Имаше една тема за българското училище наскоро – „Пропускаме ли нещо?“. Много добре написана, а дискусията под нея – непродуктивна, бягане от „важното“.

А важното е това – за да очакваш да има промяна, трябва да предизвикаш интерес, да се заинтересуваш от това, което искат да ти кажат твоите ученици. Да търсиш нови възможности да говорят, да са активни. Да покажеш с реален пример, че това, което казват има стойност, че може да послужи за нещо. Да се пребориш за да имат час, където да говорите за това. Да се пре/бориш със себе си.

И… Може би най-важното, което не съм сигурен дали повече се наследява или научава.

Да знаеш, кога интереса ти по проблемите и вълненията на другите е стигнал някъде около „гребена на вълната“. Да не нараниш човека/човечето, продължавайки да човъркаш отвъд …, отвъд момента, когато вместо да помагаш започваш повече да пречиш…

Ето, това е границата между наука/професия и изкуство.

Спойката за да се получи „задруга“ е тук някъде – в намирането на пропорциите, по костеливия път на прозрението.

„Задругата“ от своя страна определя дали нещо продължава или се разтуря.

Дали си сам, чужд и друг, или един ден ще кажеш „НЕ! Тези хора са МОИ. Мои приятели, съседи, съграждани.“

И някъде там, далече от днешния ден е онова, заветното „Мой НАРОД, Моя ОБЩНОСТ“, което в момента е само пареща горчилка.

Твърде емоционално? Дори патетично?

Да, но е реалност…

Гледам назад, в миналото, когато се сблъсквам с аналогии в днешния ден. Когато виждам опасност от „изгубване на пътя“.

Не търся вина, търся това, което би НИ помогнало днес.

Търсенето на нещо, не е безопасен процес.

Дори, когато си с най-добри намерения.

- 24-11-2011|Петър П.

Преди всичко искам да помоля автора на статията по-горе (Златко Енев) да не подценява своите читатели.

Те, особено днес, вече разполагат с достатъчно информация, както и с достатъчно възможности да издирят нужната им информация. И не винаги имат време подробно да босновават своето мнение – а понякога просто го изразяват.

Разберете, г-н Златко Енев, че съвременният читател понякога и с един поглед успява да прецени колко струват Вашите текстове (от негова, читателска гледна точка – не от Ваша, писателска). И на съвременния читател понякога просто не му се занимава да обяснява на някакъв автор (на статия или на коментар под нея) някакви, общо взето, доста очевидни неща.

Какво имам предвид? Да започнем от най-простото.

Преглеждайки написаното от автора, читателят на няколко пъти попада на израза „Голямото етническо прочистване“. Написано е именно така, с ГЛАВНА буква „Г“.

Нормалният човек веднага разбира, че тук в най-добрия случай става въпрос за някакво изсилване, или поне недоразумение. (Но това е и естествено – нали все пак авторът сам е направил уточнението, че той лично не е „исторически специалист от какъвто и да е вид“).

А фактите са следните: най-меко казано, много е спорно дали въпросните събития изобщо могат да бъдат определяни като „етническо прочистване“ – та камо ли пък да бъдат определяни като „голямо“ такова…

(Авторът не е заявил това изрично, но все пак от неговия подход при употребата на думите личи, че той НЕ е и юрист – или поне не желае да мисли и да пише като юрист)

Тогава какво има да си говорим повече?

Авторът нито е историк, нито е юрист – значи остава да приемем, че прокламираното от него „Голямо етническо прочистване“ е просто една Голяма Авторова Метафора, която само авторът си знае какво точно значи…

- 24-11-2011|Златко

1.000.000 души лишени от елементарни човешки права, 300.000 принудени да напуснат страната…

(Сигурен съм, че има достатъчно много хора, които твърдят, че и 6 милиона евреи не са чак толкова много; може би това сравнение не е най-удачното, и все пак…)

А дали смяната на поколенията ще помогне с нещо? На колко години сте, господин Петров?

- 24-11-2011|Петър П.

Г-н Авторе, ако сте решил произволно да си служите с думите и с цифрите, по-добре го правете в някаква по-друга среда, а не публично.

„1.000.000 души лишени от елементарни човешки права“, дори и да беше вярно, НЕ е равнозначно на „етническо прочистване“ – а за споменатите „300.000“ далеч не е сигурно дали са били „принудени да напуснат страната“ (броят на действително насилствено депортираните извън страната се измерва буквално с единици, с много голямо напъване можем да ги „докараме“ до няколко десетки души… а всичко останало е просто пропаганда, както тогавашна, така явно и днешна…)

(А ако искате да получавате повече лична информация за коментиращите тук, мога да Ви препоръчам да си сложите на сайта възможност за писане на коментари през регистрация във Фейсбук – много сайтове вече имат такава.)

- 25-11-2011|Боян

Ех, писателю, страната е пред разпадане и изчезване, а ти се мориш да си задаваш „екзистенциални“ въпроси… неправилно формулирани. Били сме се били поддали българите на „елементарна анти-малцинствена кампания“ и в резултат на това били сме се опетнили с „първото в историята на следвоенна Европа масово етническо прочистване, и разрушили почти непоправимо етническия мир в страната“… Колко много неуместно подбрани думи и колко пáра за изразяване на някакво странно удивление-присъда още в началото. Подкрепям възраженията на „самолета“ и на Петър П. за липсата на съдържание в така зададения въпрос -- нито имаше етническо прочистване(какво точно е това, холокост ли, що ли???), нито е имало анти-малцинствена кампания (в смисъла, който подразбирам че влагаш)-- имаше дежурна соц-обработка на и без това обработения народ, който обичайно си траеше, щото проблемите му бяха други, така че за „съзнателно поддаване“ въобще не може да се говори, а дали и кой разрушава етническия мир, разрушен ли е той -- едва ли си струва да виниш простия ни народец за мълчанието му. Виж, за чрезмерното му търпение -- да.

Пролетта на 1990г. обикалях с анкети бившите Търговищки, Разградски и Благоевградски окръзи и проблематиката там беше на светлинни години от това, което се подразбира в твоя текст.

Няма да се спирам на помпозните фрази за „семейството на европейските народи“ – някои от тях и до днес почитат за герои „етно-прочистватели“ като Писаро и Кортес -- да, това нас не ни извинява и не е пример за подражание, но ша ма проща›аш -- патосът ти е неуместен и насочен не в тая посока. Иначе лиричното ти отклонение от темата „за свободата и равенството“ така, както те са разбирани в БГ -- тук си много прав и щеше да е по-добре да развиеш тази тема, за етноменталитета, вместо да търсиш виновници за несъществуващи (или почти)проблеми.

- 25-11-2011|Златко

Хубаво е, че не знаеш, че аз и цял роман написах, пак по тази същата тема, уважаеми, инак сигурно щеше да ми се разсърдиш вече не на шега…

Поздрави, Златко

П. П. А „лиричното отклонение“, ако питаш мен, не е никакво отклонение, а опит за напипване живеца на проблема, тоест защо такива като теб и мен налапват като шарани всяка примамка, която им се предложи от някакви хитреци, били те комунисти или националисти, само тя да е облечена в тия вълшебни думички, „свобода“ и „равенство“ (по български).

- 25-11-2011|Серкан

Измежду смислените неща, когато срещнеш подобни „думи/мисли“, ми светва веднага лампичка за внимание:

„Ех, писателю,“ – злобичка?

„имаше дежурна соц-обработка на и без това обработения народ, който обичайно си траеше, щото проблемите му бяха други, така че за „съзнателно поддаване“ въобще не може да се говори,“ – винаги нещо ни пречи?

„вместо да търсиш виновници за несъществуващи (или почти)проблеми.“ – още един с „мерки и теглилки“. Всички знаем що е то „важно“ и как най-много тежи „НАЩО важно“.

„Страната е пред разпадане“ – аха… и откога ГО ИДЕНТИФИЦИРА? Дали как би звучало сега някой да каже „обработения народ, който обичайно си траеше, щото проблемите му бяха други“?

„Подкрепям „самолета“ и „b“.“

Кой самолет? Дето вижда България като труп, стои анонимен на стари години в гардероба и не смее да излезе от него със своята хомосексуалност? И дето вместо да повдига и човърка проблемите за бездетността на хомосексуалните двойки в България, законова и социална, кибичи под всека тема свързана с ислям, турци, цигани, помаци, да замита и криви проблемите? Да приканва да „крещим“, а той да бяга от каквато и да е, дори минимална, дори като образователно/моделна отговорност?

За поредния „баннат и възкръснал“ индивид нямам време, той сам се ПОКАЗВА по един „непогрешим“ начин, но…

Днес „видях“ нещо, което отдавна го връткам в главата си и се чудя какъв му е смисъла и защо така става. Ще попиша друг път за това, но… да пусна един малък сигнал.

Какво става с давещ се, хванал се за клонка, а реката влече около него много други. От неговите.

И как като подадеш ръка да спасяваш, може да те потопят и теб. Или клонката да се скъса.

Или… да напишеш книга, много специална книга, която да обхване различните периоди от живота ти ДОКАТО Я ПИШЕШ И ОБМИСЛЯШ, и да се получат едни такива, абе, интересни, показателни неща. Ама, за това друг път.

Стига да не сме поели пак за посоката, която „сочи носа ни“, а крушетата да се сипят и отляво и отдясно. Щото тогава наистина става лудница.

…

Много злоба, хора, много злоба и не знам до къде мислим, че ще я докараме.

Няма ли значение, че тя (НАШАТА СОБСТВЕНА ЗЛИНА) е в основата на нещастието? Че първо нея трябва да преборваме?

Защо си мислим, че НАШАТА СОБСТВЕНА НЕСЪВЪРШЕННОСТ НЕ Е СБЪРКАНОСТ?

- 25-11-2011|Майя Маркова – още 5 стотинки по темата

Подкрепям с две ръце коментара на Самолета за Назлънка. Отлично изразява част от моите мисли.

Златко, май започвам да схващам мнението ти. Доколкото разбирам, ти намираш причинна връзка между нехаресването на турците, или поне на тяхната религия и нрави, от много българи, и липсата на български протести срещу „Възродителния процес“. Аз не смятам, че има такава връзка.

Отдавна съм забелязала – колчем ти кажа, че не харесвам някого, ти решаваш, че съм на една ракия разстояние от това да грабна сатъра и да скъсявам въпросния някой откъм главата. Или поне да дам сила на някакъв политически механизъм, който да го направи (напр. да гласувам за „Атака“).

По мои наблюдения повечето хора са склонни да не харесват никого, който се различава от тях, а честичко да не харесват дори самите себе си. Но аз не мисля, че това нехаресване, дори когато е прераснало в омраза, има важни последици.

Много българи не одобряваха „Възродителния процес“ от принципни съображения – от гледна точка на свободата и човешките права. За да признаваш правото на Другия да избира какъв да бъде, съвсем не е необходимо да харесваш Другия или избора му.

Освен това много българи не одобряваха „Възродителния процес“, защото смятаха, че насилственото налагане на българската идентичност върху малцинствата ще има обратен ефект.

Ти смяташ (ако те разбирам правилно), че както толерантността, така и нетолерантността се коренят в чувствата – дали харесваме някого или не. Според мен те се коренят в разума. Това чудесно е изразено в самата дума „толерантност“ – на български можем да я преведем като „търпимост“, т. е. да не действаме срещу нещо, което всъщност не харесваме.

Аз не смятам разнообразието за богатство, както ни го представят мултикултуралистите. За мен разнообразието е бреме. Ако го приемем като бреме, ще можем да го понесем и да бъдем толерантни.

Не разбирам защо смяташ, че между българи и турци е възникнало голямо, почти нерешимо напрежение в резултат на „Възродителния процес“. Аз не виждам такова нещо. Виждам единствено неодобрение сред българите на явлението ДПС. Но напоследък повечето българи – поемайки си въздух в една от редките пролуки, когато ДПС не се подвизава в централната власт – са склонни да приемат действителността с разума си, както се полага. Да се примирят с ДПС като част от нашето бреме и да глътнат жабата, че никога няма да настигнем страните без ДПС (например Румъния).

Другото според мен са периферни и маловажни явления, най-вече в резултат на умишлени провокации. Като слагаш високоговорители на джамия в християнски квартал или пишеш проекти със заглавие „Митът Батак“, разбира се, че ще има проблеми. Но аз за разлика от теб не смятам тези проблеми за сериозни.

- 25-11-2011|Майя Маркова – питане

Златко, искам също да те попитам – за какви „нови исторически факти“, свързани с България във Втората световна война, намекваш, че са изскочили?

- 25-11-2011|Златко – re: питане
Майя Маркова писа:

Златко, искам също да те попитам – за какви „нови исторически факти“, свързани с България във Втората световна война, намекваш, че са изскочили?

Имам пред вид фактите, свързани с изпращането на евреите от Македония и Беломорска Тракия в концентрационните лагери, Майа. Преди да стане публичен този факт, гордостта ни от спасяването на евреите беше чиста и непомрачавана от нищо. Сега, струва ми се, вече не е съвсем така. Но съм сигурен, че не съм част от мнозинството, и с това си мнение.

- 25-11-2011|Златко – re: още 5 стотинки по темата

Впрочем, Майа, като сме тръгнали да се питаме така, чакай и аз да те попитам тогава нещо: не смяташ ли, че следния пасаж от горния ти коментар (може би) е показателен за начина, по който ти, а и много други хора, вероятно виждат цялата тази проблематика:

Майя Маркова писа:

Не разбирам защо смяташ, че между българи и турци е възникнало голямо, почти нерешимо напрежение в резултат на „Възродителния процес“. Аз не виждам такова нещо. Виждам единствено неодобрение сред българите на явлението ДПС. Но напоследък повечето българи – поемайки си въздух в една от редките пролуки, когато ДПС не се подвизава в централната власт – са склонни да приемат действителността с разума си, както се полага. Да се примирят с ДПС като част от нашето бреме и да глътнат жабата, че никога няма да настигнем страните без ДПС (например Румъния).

Искам да кажа, съдейки по този пасаж, човек с неизбежност стига до извода, че единственото, което те интересува при този случай (казус?) е мнението на българите. А какво мислят по него самите жертви на процеса, турците, помаците, циганите, изглежда не е толкова важно, щом дори не ги споменаваш. Ще ме поправиш ли, или няма грешка в предположението ми?

- 25-11-2011|Петър П.

Последните думи на Златко по-горе (за „фактите, свързани с изпращането на евреите от Македония и Източна Тракия в концентрационните лагери“) са просто още един пример за тази типична за някои наши бивши сънародници специфично мизерна умонагласа, според която българският народ е винаги виновен – до доказване на противното (а защо не и доста след това…).

Ето и сега: според Златко е важно, че българите спасили евреите, ама още по-важно за него е, че не спасили „всички“ – тези от Македония и Източна Тракия останали неспасени от българите…

Вече очаквам следващия път Златко да упрекне България, че безкрайно се е изложила, задето не е спасила и полските евреи… (Впрочем, интересно ми е Златко на какво мнение е по този въпрос: Някой бил ли е длъжен да спаси полските евреи, и ако да – защо не го е направил? И чувства ли този някой днес някаква вина по този повод?)

- 25-11-2011|Златко – re: re: питане

Петре, дотук оставах с чувството, че не се опитваме да си играем игрички един с друг. Моля те, не ме лишавай от него, защото, както повечето хора тук знаят, последиците от това усещане (за липса на добросъвестност при водене на спора) обикновено са едни и същи, поне на този сайт.

Та така, цитирам горния си коментар, за да няма грешка:

Златко писа:

Преди да стане публичен този факт, гордостта ни от спасяването на евреите беше чиста и непомрачавана от нищо. Сега, струва ми се, вече не е съвсем така. Но съм сигурен, че не съм част от мнозинството, и с това си мнение.

Къде точно във всичко това виждаш упрек към когото и да било? Онова, което казвам е, че гордостта ни е била помрачена. Нямам нищо против това твоята собствена да не е.

Само едно лекичко напомняне – когато спориш, опитвай се да не се увличаш прекомерно. Ще ти бъда благодарен, ако ми припомниш собствените ми думи в случай, че сам ги забравя и се увлека. Но не забравяй това тук, ако обичаш!

- 25-11-2011|Боян – Златко и Серкан

Значи, 1/ Знам за романа, даже прочетох някакъв откъс от него(май на този сайт)и не ми хареса. Като за романист темата сигурно е плододайна, щото има конфликт, но … А не знам какъв ти е личния сърбеж по въпроса (не подозирам пари, нито ме вълнува кой знае колко).2/Иначе, добре си го напипал „живеца на проблема“, само не разбрах от къде взе това за шараните и пр.??

Серкане, не знам къде видя злобичка (не искам да си спомням за пословицата „крадецът вика дръжте крадеца“) -- само беше израз на приятелско обръщение и леко съжаление. А че проблемите на народа в онова време бяха други, че никой не ни даваше да знаем, нито да мислим, нито да се изразяваме -- ще го оспориш ли? Ако ти си лично засегнат, друг въпрос, друг път ще поспорим. И няма нужда да се спираш на теми от личен характер, когато не ти харесват аргументите на някой -- това не ти придава повече тежест. Бори се аргументирано, а не с обиди или намеци.

3/За изпращането на евреите от окупираните територии е известно от началото на перестройката -- къде е новината тука? И пак да попитам автора -- ама кой го вълнува този въпрос днес и това ли е причината за срам или гордост? На коя планета живееш, Златко?

- 25-11-2011|Златко

Бояне (с всичкото уважение на което съм способен): не съм първия, а със сигурност не и последния, човек, който говори неща, които мнозинството от сънародниците му не искат да слушат, защото им се струват дразнещи или просто незаслужаващи внимание. С това проблем нямам, нито пък то ми дава някакво особено усещане за собствена значимост. И все пак, позволи ми да ти посоча тук едно леко озадачаващо обстоятелство около собственото ти поведение, поне в случая: ако действително нещата, за които става дума тук, са толкова маловажни и безсмислени, що щеш тогава тук, да губиш собственото си и мое време, нито канен, нито гонен? Ако нещата ти се струват важни, готов съм да те слушам. Ако не, хайде да не си губим времето взаимно, какво ще кажеш?

- 26-11-2011|Майя Маркова – re: re: питане
Златко писа:

Майя Маркова писа:

Златко, искам също да те попитам – за какви „нови исторически факти“, свързани с България във Втората световна война, намекваш, че са изскочили?

Имам пред вид фактите, свързани с изпращането на евреите от Македония и Беломорска Тракия в концентрационните лагери, Майа. Преди да стане публичен този факт, гордостта ни от спасяването на евреите беше чиста…

Златко, първо бих те помолила да поразмислиш дали да не махнеш системата за гласуване или поне побеляването на текстовете в резултат на отрицателен вот, понеже ми омръзна да гласувам за мнения, които всъщност не споделям (немалка част от тях – твои, на баш-автора на този сайт!), само за да противостоя на онези, които злобничко смъкват палци на всичко, което не е в пълен унисон с дребните им душици.

А по същество – аз подозирах, че ти имаше предвид точно загиналите 11 300 евреи от Македония и Беломорска Тракия, но не разбирах – и още не разбирам – защо мислиш, че тези факти са станали известни неотдавна. Лично аз ги научих точно тогава, когато научих за спасяването на другите 40 000. Бях в 8. клас, ако не греша, и по кината вървеше „Ешелоните“ – филм, описващ (комунистическата версия на) тези събития. Не гледах филма, но от афишите и рецензиите разбрах за какво става дума. Две години по-късно, в 10. клас, учихме за това по история (учебника на Илчо Димитров) и там също пишеше за изпратените на смърт евреи от „новите земи“.

По-късно четох „Извън хватката на Хитлер“ от М. Бар-Зоар. Там също се разказваше за трагедията на тези евреи, беше поместена и прекрасната поема „Влакове“ от Симчо Исаков.

Честно, не виждам как някой може да знае за 40-те хиляди и да не знае за 11-те хиляди, освен ако нарочно е решил да не знае.

- 26-11-2011|Златко – re: re: re: питане
Майя Маркова писа:

Златко, първо бих те помолила да поразмислиш дали да не махнеш системата за гласуване или поне побеляването на текстовете в резултат на отрицателен вот…

Нека не издребняваме, Майа. Много хора със сигурност идват тук САМО за това гласуване. Пък и какво значение има, в края на краищата? Все някъде трябва да се вижда и противоположната енергия…

- 26-11-2011|Майя Маркова – re: re: още 5 стотинки по темата
Златко писа:

…Човек с неизбежност стига до извода, че единственото, което те интересува при този случай (казус?) е мнението на българите. А какво мислят по него самите жертви на процеса, турците, помаците, циганите, изглежда не е толкова важно, щом дори не ги споменаваш. Ще ме поправиш ли, или няма грешка в предположението ми?

Според мен за мнението на жертвите на възродителния процес следва да говорят те самите. Или поне някой, който познава тях, техния живот и техните мнения. Но при всички положения мнението на българите е най-важно, защото те като мнозинство могат да направят повече поразии от всички малцинства, взети заедно.

Много българи в края на 80-те години изпитваха чувство на вина заради „Възродителния процес“, но за разлика от теб аз не смятам, че това чувство беше благотворно. Напротив. То отключва много опасни психологически механизми, пораждащи омраза, която мога да нарека вторична (за да я отгранича от първичната, която според теб е породила „Възродителния процес“).

Човек поначало не обича да съчувства, защото това обременява душата му. Затова, щом някому се случи нещо лошо, другите гледат да го изкарат виновен. Достатъчно е да си спомним – посочвам скорошен пример – колко помия се изля върху Яна Кръстева, младата жена, убита в Борисовата градина. А ако другите са правно или морално задължени да помогнат на жертвата, а по някаква причина не го правят, тогава помията е много повече. Защото мнозина искат да се оправдаят, задето не помагат.

Тези неща за пръв път ми обясни през 1990 моя приятелка, пред която се чудех на глас защо толкова българи искрено са смятали лагерниците от Ловеч за хулигани. Ами, защото „те са хулигани, пада им се“ звучи по-добре от „те са невинни хора, а аз като истински страхливец си трая, за да не ме сполети същото“.

Тези българи, които не намразиха турците, изпаднаха в друга грешка – бяха склонни към прекалени отстъпки и разбиране спрямо ДПС, пак заради чувството на вина. По-късно някои, включително етнически турци, коментираха, че Доган е можел да окаже натиск върху съдебната власт да осъди виновните за „Възродителния процес“, но е предпочел да не го прави, за да бъде целият български народ обременен с вина и съответно да може да бъде изнудван.

Когато през 92-ра Доган би „синия депесарски шут“ на Филип Димитров, аз очаквах, че ДПС ще залезе от политическия небосклон. И когато това не стана, аз – и не само аз – се почувствах освободена от чувството на вина. Един вид, пито-платено. Така че тези достойни за съжаление събития имаха и своята добра страна.

- 26-11-2011|Майя Маркова – още стотинки

В дискусия към предишен пост адашът ти Златко Ангелов разказа как участвал в списването на списание на ДПС, но напуснал, защото една редакторка наричала етническите българи „гяури“.

Тогава аз коментирах (анонимно – забравих да се подпиша), че за жалост човек е по природа склонен да мрази различните. Златко хареса коментара, но изтъкна, че така оправдавам българските агресивни националисти. При това дори не забеляза, че оправдавам и онази дама с „гяурите“. Повечето добронамерени представители на мнозинството признават правата на малцинствата, без да изискват от тях същите задължения.

Всъщност дамата едва ли има нужда от изрично оправдание. Мненията на човек са си негова лична работа. Стига да не ги изразява с насилствени действия и да не ги натрапва на други хора, които зависят от него.

Разбира се, когато човек има политически права, мнението му, изразено в начина на гласуване, влияе на живота и на другите хора. (Това обяснява защо българите – и не само те – като че ли са били далеч по-толерантни в недемократичните периоди.) Но тук не можем да направим нищо освен да се опитваме да разпространяваме идеите, които смятаме за правилни, с пълното съзнание, че поддръжниците на други идеи няма дори да прочетат писанията ни.

Помаците например като че ли мислят, че държавата е длъжна да се погрижи за стопанския подем на техните райони. Аз, напротив, мисля, че те или трябва сами да осигурят такъв подем, или – по-реален сценарий – да се преместят към стопанските центрове на свои разноски. Ако кажа това на някой помак, той сигурно ще каже, че ми е лесно на мен, родената на пъпа на София… – което, строго погледнато, е вярно, но не прави верни неговите идеи по въпроса.

Колкото до циганите, там нещата са зловещи и според мен „Възродителният процес“ е само една допълнителна капка, понеже и тези цигани, които винаги са били християни, са в ужасно положение.

- 26-11-2011|Майя Маркова – за национализма

Ти смяташ, че „Възродителният процес“ е резултат от българския национализъм. Аз обаче го приписвам на нещо съвсем друго – присвояването на прекомерна власт от държавата и пълно безправие на индивида, което ѝ позволява неограничена намеса в неговите лични дела и вътрешен свят.

Според мен, за да разберем „Възродителния процес“, трябва да го сравним не само с „Кръстилката“, а и с процесите на обезбългаряване в края на 40-те години.

Има ли значение дали помаци и турци са натискани да се пишат българи или българи са натискани да се пишат македонци? С какво съдбата на помаците и турците, репресирани, защото държат на турските си имена, е по-различна от тази на помаците от Дружба „Родина“, репресирани, защото са предпочели български имена? Има ли разлика между агресивния национализъм и агресивния – как да го нарека – интернационализъм?

Важното е, че държавата си присвоява властта да гази в душата на индивида и се разпорежда как той да се казва, за какъв да се смята и изобщо как да мисли.

- 26-11-2011|Златко

Имам чувството, че в това, което казваш, има много истина, Майа. При всички случаи това е тема, по която може да се стигне до някакви изводи единствено под формата на дискусия, обществена дискусия. Въпросите тук са много, а и много големи. Да вземем например това: в твоята представа за нещата, ако не греша, нашето етническо прочистване е нещо като еднократен акт на масова психоза, чието по-късно разглеждане и анализиране не може да доведе до добри резултати, защото то непрекъснато засяга чувствителни места, а това не позволява на хората да стигнат до някакво разумно разбиране (осъждане) на онова, което са направили. И може би си права, защото онова, което наблюдаваме тук по сайта, са най-вече този тип реакции, под няколко типични форми, например: 1. Това не сме ние, това е извършено от някои други, ние само гледахме; 2. Така не може да се говори, няма смисъл да се иска покаяние от всички, трябва да се посочват конкретни виновници; 3. Това просто не е важно, днес ние имаме други, далеч по-важни проблеми.

Според мен обаче работата е там, че има и много други начини да се гледа на проблема, и че според някои от тях нещата могат да изглеждат доста по-различно. Да вземем например следните съображения:

Първо: историята на Европа. а и на целия свят, показва повече от ясно, че там, където има извършено престъпление от такъв мащаб, последиците за съответните нации са кошмарни – и толкова по-тежки, колкото по-силни са опитите за отричане на извършеното, под каквато и да е форма. Нека погледнем към съседите си например – Турция (арменския геноцид) и Сърбия (войната), за да видим колко тежко обременяващи са подобни исторически факти, понякога цели столетия след извършването им. Примерите са толкова многобройни, че просто не виждам смисъл да изреждам (не случайно и непрекъснато превеждам тук текстове, които се занимават с тази тема, например неотдавнашния „геноциди“). Разбира се, за щастие нашето собствено престъпление не успя да се разгърне чак до такива мащаби, но това не го прави по-малко уникално и забележимо в най-новата ни история. Според мен то е като обица на ухото, която в момента повечето хора предпочитат да игнорират.

Второ: ако действително би имало основания да се вярва, че това е някакъв еднократен акт, то тогава може би наистина би имало смисъл да си мълчим и да изчакваме, докато раната зарасте от само себе си. Обаче… отново историята. Пак същата работа – поглеждаш към опита на другите, които са минали преди теб по този път, и всичко, което виждаш е, че единственият шанс за заздравяване на раната и постигане на някакъв вид обществен консенсус се състои във всеобщото признаване на вината и опитите за анализиране на причините, които са довели до нея (западният свят, и най-вече Германия, показват именно това; но не е само тя – всички големи западни култури преосмислят от доста време насам и поставят под въпрос много факти от миналото си – колониализъм, различни войни, геноциди – край няма…).

Трето (и може би най-важно): виждаме сами, че нещата продължават да къкрят отдолу и етническият конфликт, ако и не в същата степен и форма, продължава да си остава един от основните проблеми на обществото ни. Хората живеят бедно, необходимостта от намиране на виновници за това е изключително силна и с неизбежност се стига до все нови и нови избухвания на етническа омраза, просто защото на този проблем се гледа като на маловажен (голяма работа сега, че няколко хлапета подпалили на циганина сараите или килимчетата на богомолците пред джамията…)

Надявам се да става поне донякъде ясно защо за мен самия този/тези въпроси и проблеми са от такава изключителна важност и защо продължавам да пиша и умувам по тях вече от толкова време насам, въпреки почти еднозначната реакция на отхвърляне и порицание. Такива проблеми – познато отново от историята – натоварват нациите-извършители с огромно психическо и културно бреме, и те изискват поколенчески промени, за да бъдат поставени сериозно под въпрос. Поколенчески – и икономически. Докато това общество си остава толкова бедно и толкова тясно емоционално свързано с проблематиката на етническото прочистване, хората няма да бъдат склонни да се занимават с тези въпроси. Неудобството, болката, срамът, изглеждат прекалено големи, докато ползата от това „ровене“ изглежда прекалено неясна и отдалечена от „реалните“ проблеми на обществото. Така че да се очаква някаква скорошна промяна на умонагласата смисъл няма. Но в един по-дългосрочен мащаб аз не виждам алтернатива. Обществото не може да стъпи здраво на краката си, ако не е разчистило сметките със собствената си гузна съвест и история. Това ни показват всички, които са по-напред от нас, и според мен съмнение в неизбежността на една подобна „шокова“ терапия не може да има. Кога точно – това вече не е мой проблем. Моята работа е да не давам мира на самия себе си и да продължавам да мисля, говоря и пиша по тези проблеми. А кога и при какви обстоятелства хората ще бъдат склонни да слушат и да се занимават с подобни неща – това, повтарям не е моя работа. Следващото, по-следващото, още по-следващото поколение? Не знам, пък и не ме интересува чак толкова много. Аз мисля, че знам каква е собствената ми задача и работа. Това е.

- 26-11-2011|Златко – re: за национализма
Майя Маркова писа:

Ти смяташ, че „Възродителният процес“ е резултат от българския национализъм. Аз обаче го приписвам на нещо съвсем друго – присвояването на прекомерна власт от държавата и пълно безправие на индивида, което й позволява неограничена намеса в неговите лични дела и вътрешен свят.

Според мен, за да разберем „Възродителния процес“, трябва да го сравним не само с „Кръстилката“, а и с процесите на обезбългаряване в края на 40-те години.

Има ли значение дали помаци и турци са натискани да се пишат българи или българи са натискани да се пишат македонци? С какво съдбата на помаците и турците, репресирани, защото държат на турските си имена, е по-различна от тази на помаците от Дружба „Родина“, репресирани, защото са предпочели български имена? Има ли разлика между агресивния национализъм и агресивния – как да го нарека – интернационализъм?

Важното е, че държавата си присвоява властта да гази в душата на индивида и се разпорежда как той да се казва, за какъв да се смята и изобщо как да мисли.

Отговорът ми е прост: самият аз смятам, че, за да може да провежда етнически чистки от какъвто и да е мащаб, „държавата“ се нуждае от поддръжката на масите (етническото мнозинство). Това е вярно дори и при тоталитаризма. Самият аз не вярвам, че тоталитаризмът може да просъществува и два дена, без поддръжката на масите, които го желаят (както и видяхме през 89-та). Така че опитите да се търси източника на това зло в някаква отчуждена фикция, наречена с някакво отвлечено съществително, според мен само размазва и прикрива реалността на нещата. А тя е, че зад етнически мотивираното насилие винаги стоят конкретни хора, които го одобряват, и че тези хора винаги са мнозинство. Погледни световната история, погледни и настоящето. Щом погледът ти само малко се отдалечи от родните места, които не може да наблюдава без изкривяване, веднага ще видиш как това правило важи за всички останали, „само не и за нас“.

- 26-11-2011|Майя Маркова – още нещо

Забравих да спомена още един източник на вина и оттам омраза у някои българи – че след като „Възродителният процес“ доведе до „Голямата екскурзия“, някои българи от смесените райони решиха да изкярят нещичко от събитията. Например да си накупят овце по 5 лв. или да продават минерална вода по 1 лв. шишето.

Според мен държавата трябва да признае и да се извини за Кръстилката и различните „Възродителни процеси“, защото тя е повече или по-малко същият субект, който ги е осъществявал. Петър Стоянов на времето се извини на наши изселници в Турция – но защо не и в България? Неотдавна беше провален опит да се гласува от Народното събрание декларация, осъждаща „Възродителния процес“. Нямам понятие защо; изглежда, вървят някакви игрички, за които избирателите не знаят.

За връзката между народ и държава – не съм изцяло съгласна с теб. Смятам, че винаги, когато няма свобода на словото или когато управляващите имат властта да се разправят жестоко с опозицията, можем да очакваме разминаване между волята на народа и политиката. Например мисля, че мнозинството либийци отдавна не искат режима на Кадафи. Също така мисля, че мнозинството иранци не желае режима, който предишното поколение си нахлузи. Най-простата илюстрация е Андерш Брайвик на остров Ютьоя. Един-единствен човек тероризира стотици, защото е въоръжен.

Учудвам се, че виждаш прилика между подпалените от „Атака“ молитвени килимчета в София и подпалените имоти на Рашков в Катуница. Изобщо мнозина, включително хора, които уважавам, осъдиха палежите в Катуница. Аз обаче ги подкрепям. Защото другото за мен би значело, че е ОК убийството на младия Ангел да остане без последствия. Впрочем фактът, че почтените граждани в България са оставени на произвола на престъпниците (кой с цигански произход, кой без) и не могат да привлекат вниманието на уж своята държава освен като сами станат закононарушители, за мен е достатъчно опровержение на тезата ти.

- 26-11-2011|Златко

Тук малко нещо взехме да си говорим кой за каквото му дойде на ума, без особено да се интересуваме от това какво казва другата страна, но, след като толкова се учудваш, ще ти кажа защо поставям Катуница и Баня Баши на едно и също място: просто защото хората нападнаха имотите на Рашков защото е циганин, а не защото е бандит. Този факт (ако си склонна да го приемеш като факт), занимавал ли те е някога, Майа?

А инак, това, че между апогея на някоя диктатура и падането ѝ минава доста време, не казва нещо против аргумента, че всички големи тоталитарни режими на 20 век – и престъпленията им – са се основавали на огромна подкрепа от страна на масите (отслабнала с годините, поне при комунизма, за да изчезне в достатъчна степен преди падането на режима). Не знам дали това се отнася до всички насилствени управления (сигурно не), но ако сега започнеш да ме убеждаваш, че българското Голямо етническо прочистване е направено без одобрение от страна на нашето, българско мнозинство, (а може би и против волята му, може и така да смяташ), то аз ще ти отговоря, че и в БКП хората по принцип не са искали да влизат, и гърците не са искали заемите, дето им ги давала Европа, и изобщо… Като мине време, никой не иска да е имал нещо общо с гадорията, всички само са гледали отстрани и тихичко не са одобрявали, нали така, Майа?

- 26-11-2011|Майя Маркова – re:
Златко писа:

…Хората нападнаха имотите на Рашков защото е циганин, а не защото е бандит. Този факт (ако си склонна да го приемеш като факт), занимавал ли те е някога, Майа?

…И в БКП хората по принцип не са искали да влизат, и гърците не са искали заемите, дето им ги давала Европа, и изобщо… Като мине време, никой не иска да е имал нещо общо с гадорията, всички само са гледали отстрани и тихичко не са одобрявали, нали така, Майа?

Първо да уточня, че съм била в Катуница толкова, колкото и ти си бил:-).

Но не смятам, че имотите на Рашков са запалени, защото е циганин. Преди близо 15 години участвах в подобни събития – сблъсъците около Народното събрание, след като двама министри блъснаха момчета с джиповете си. Наистина тогава се опитах да убедя другите демонстранти да не палят коли, но само защото колите бяха държавни. Ако бяха лични на въпросните министри, нямаше да имам нищо против да изгорят. Смятам, че всяко здраво общество трябва да реагира много рязко, когато някой овластен се самозабрави дотолкова, че започне нарочно да гази хора.

За БКП… Един човек, който ми е помогнал неимоверно в професионалното развитие, веднъж ми каза: „Нямаше начин да те допуснат да станеш асистент в нашата катедра, ако не си член на БКП“. Такива случаи имаше хиляди и хиляди. Разбира се, можем да поставим въпроса дали непременно човек трябва да се пъне да прави кариера, когато може да стане селски учител или лекар и да е горе-долу чист пред съвестта си – но сам разбираш, че такива умувания не водят доникъде. Обвинявайки личностите, огънали се пред Системата, ние повече или по-малко оправдаваме самата Система.

Не обвинявам и гърците, задето затънаха в дългове. Моята държава да не би да е на златен стандарт, та да обвинявам тях? Никой нормален избирател не чете бюджета, а и да го чете, колко ще разбере? Явно и там е имало генерална издънка в Системата. Обвинявам тези гърци, които сега – след като издънката стана явна – вместо да си закърпят Системата, да затегнат коланите и да стиснат зъби, протестират и настояват друг да ги хрантути.

Струва ми се, че аз гледам на нещата по-скоро прагматично и с разбиране към слабия ангел на човека, а ти – по-скоро от морална гледна точка, търсейки нравствено съвършенство (според стоическия идеал) и оттам идват много разлики.

Изкушавам се дори да те запитам дали търсенето на нравствено съвършенство не те е накарало да напуснеш България, но това май е твърде личен въпрос.

- 27-11-2011|Майя Маркова – re:

Златко писа:

…Никой не иска да е имал нещо общо с гадорията, всички само са гледали отстрани и тихичко не са одобрявали, нали така, Майа?

Сещам се за есето ти за Радичков, където ти беше писал, че по нашите географски ширини, ако не си съгласен, само мърдаш палци в ботушите и най-много почваш да дуднеш като ручило на гайда;).

А поначало от абсолютно-морална гледна точка си прав. Щеше да е добре да бяхме поне като румънците, където мнозинството намери смелост да подкрепи унгарското малцинство.

Хайде, свършвам вече по тази тема, че я окупирах. Дори рицарите на смъкнатите палци не ми смогват.

- 27-11-2011|Марги Милева

Ганкиното кафене в интернет!

- 27-11-2011|Мехмед Боюкли – За малко и от мен за национализма

Първо трябва да признаем че почти във всяка страна има национализъм или просто националистически партии. Харесаха ми някой неща които е писала Мая. Аз имам някой гледни точки за българския национализъм и помаците. Може би това е достойно за нещо като есе или некакъв текст. Ако приемем че помаците са се формирали като общност по време на Османската Империя, то трябва да се приеме и в публичното пространство легитимноста на самата Империя. Това обаче не се случва в България по нормален начин, освен разбира се Османистиката като наука в потенциални български университети. Във всяка една уважаваща себе си цивилизована страна се изучава Османистика. Поради руския колониализъм, предполагам самата дума „Османска империя“ или „Османистика“ е станаизирана. Ок. Обаче при това положение според мене, българската национална идея след 1878 г е било нормално да се уповава на – „Една нация, един народ, една вяра…“. Просто такива са били времената. И така минават повече от сто години до днес. Днес българският мейнстрийм не допуска да се говори отново за такива неща като Османска империя, Османистика, наследство от Османската империя. Допуска се само ако се говори негативно за Империята изобщо. В същото време се използва и употребява целия академичен капацитет за „дешифриране“ на османските документи и архиви за произхода на помаците, щото да бъде – „правилен произход“. Доктрината „Възродителен Процес“ изцяло е погрешна според мен. Като разбира се слагам настрана насилието и репресийте на държавната машина. Тя е погрешна поради слепотата на онези „архитекти“ на националната доктрина, които не са взимали примери на подобни национални идей и практики в развитите цивилизации. Там, например националните идей са проявили гъвкавост, еволирали са, а българската национална идея като че ли си стой във времето когато Пайсии е писал в Атонския манастир. Днес например в една Великобритания, във армията им има различни по произход воници и офицери. Изкушен съм да спомена за гурките. Те са азиатци от Хималайте, но са потомствени бойци, именно в британската армия и са авангард при всяка сухопътна акция на армията от повече от 100 г може би. Но са си Гурки, различни са, обаче достойни и верни на британската корона. Това е пример за класически колониализъм. Такъв пример бих дал и за чуждестрания легион на Франция. Дори и армията на Византия е била по подобен начин съставена. Спомнете си филма, суперпродукция – „Хан Аспарух“, където във Византийската армия има и негри! А в българската разбира се няма! И защо? Нима армията на българите тогава е била съставена от само от най „чисти“, „най бели“ най „истински“ българи?. Бих добавил разбира се и пример от българската народопсихоилогия за „църните арапи“ в аскера, по време на Османската империя. Защото е била нормално в една имперска армия да бъде съставена от представители, не само на различни народи но и на различни раси. Това е било печелившо за всяка една империя. Но какво се случва с нас помаците? Имаме български национализъм, но имаме ли и български колониализъм? Макар че след 1878 г България не е била империя,/Велика България?/ аз, считам че в България през тези сто и косур години, опитите за асимилиране на помаците е именно някаква /злощастна за турците и помаците/ разновидност на имперски колониализъм. Най напред е сътворен митът за Родопите, като планина и народ автохтонен, после изпращане на кохорти от „учени“, „възрожденци“, „учители и поети“, който на практика се изживяваха като „български имперски колониалисти“, громейки всички свързано с миналото в Османската Империя – паметници, османизми, носии, фолклор и история. По варварски с много малки изключения. В Брезница например, паметните плочи на нашите деди, са били начупени и една част от тях са поставени в основите на бъдещото българско основно училище, в което съм се учил и аз,:) там където учителите ни караха да пеем до плач руски революционни песни като – „Падалинам“. Да декларираме до припадък наизуст стихотворенията на Иван Вазов – „О Шипка“,“Аз съм българче свободно“… Тези плочи ги има в профила ми на сетаната във Фейсбук. Но да оставим и това настрана. Въпросът ми е, толко ли е бил глупав тогава българския политически и власт имащ елит, та не е могъл да сътвори нормална идея за национална държава, така че помаците да сме били такива каквито сме и едновременно с това достойни като британските гурки, този път достойни граждани на Родината ни България? С какво толко българите са били тогава по велики от британците та са си позволили толко скъпи и деструктивни социални инжинерства с цел да постигнат идеална нация? Нима ние тогава помаците не сме участвали безплатно в изграждането на български държавни институции?. Защо помаците никъде не сме посочени като държавотворна общност? Нима тогава нашите деди не са умирали за каузата на България в пясъците на Шам и Египет, Дойран в Македония и по време на Втората Световна война? Затова днес, аз казвам че трябва нов софтуер. Модерен истински. Никакво прекрояване на национални граници. Пълноценно участие на представители на определените засегнати общности в сътворяването на модерна идея за народ, нация. Това е бъдещето според мене. Иначе ни чака бездна, дълбока, коварна и много мрачна..

- 27-11-2011|Петър П.

На г-н Боюкли мога да му кажа, че със същата лекота, с която той твърди, че „Доктрината ‹Възродителен Процес› изцяло е погрешна“, аз пък мога да му докажа, че събитията, проведени от тогавашните управляващи у нас през 1989 г. са по-скоро правилни и за всички нас днес по-скоро е добре, че събитията са се развили точно така.

Тъй като виждам, че Златко продължава (в коментарите по-горе), да нарича едни събития у нас от 1989 г. с очевидно неправилния термин „етническо прочистване“, ще се наложи да му изнесем една малко по-специална лекция по въпроса.

Самото понятие „етническо прочистване“ („ethnic cleansing“) започва да се употребява СЛЕД 1989 г. – но НЕ във връзка с нашите събития, а поради събития в бивша Югославия, които са добре известни.

Което е добър повод да излезем малко от своето самозатваряне (в обсъждането само на нашенски тукашни си работи) – и да отправим един така по-широк поглед върху събитията на Балканите.

Някой замисля ли се как се получи така, че именно в Югославия, където и управлението (а и обикновените хора, покрай него) все пак през времето на комунизма беше като цяло по-либерално настроено (в сравнение с българското, което беше най-верният съюзник на комунистическа Русия) – се случиха много ПО-ГОЛЕМИ (и по-кървави!) конфликти на национална и етническа основа (в сравнение с България)?

Аз имам свой отговор на този въпрос – но ще ми е интересно да видя и другите, които коментират тук, какво мислят.

- 27-11-2011|Златко

Ето какво пише в статията (българската) „Етническо прочистване“ в Уикипедия:

Цитат:

Етническото прочистване или етническа чистка е процес на планирано и координирано изтребване или насилствено изселване на даден етнос от неговото землище.

Като по-ясни примери за етническо прочистване може да се посочи Арменският геноцид, проведен от младотурците в началото на 20 век, когато 2 милионна арменци на турска територия са поголовно избити, без значение на техния пол или възраст в продължение само на 2 месеца.

Други примери за етническо прочистване са Изселването на тракийските българи в началото на 20 век и заграбването на имотите им от турската държава (които и до днес не са върнати или компенсирани на наследниците им), както и множеството подобни кампании по време на войните в бивша Югославия от началото на 1990-те год.

Най-актуалният пример за етническо прочистване са позаглъхналите насилствени опити, включващи заплахи и убийства, от страна на косовските албанци за изселване на другите малцинства от Косово.

Ще бъдете ли така любезен, господин П., да ми обясните защо това определение изглежда толкова просто и ясно, когато бъде приложено към други извършители, и внезапно губи цялата си валидност когато бъде приложено към нас самите? Защо смятате, че терминът е „очевидно неправилен“?

- 27-11-2011|Лияна Фероли

Живея в сърцето на Източните Родопи вече доста години и още не съм напълно наясно спрямо това, което пишещите по-горе искат да осветят посвоему. Но неотдавна прочетох книгата на мой приятел, описващ коментираните събития. Тогава спонтанно реагирах със следния текст.

Книгата – усещане за дълго чакана среща

От сбогуването до посрещането – една крачка

Често съм се питала защо етническите турци в нас не искат да овладеят добре българския език. Естествено има и доста изключения от това правило, както е във всичко друго. Дори сега, когато стана ясно, че това ги лишава от цялостното присъединяване към същността на българската култура, отново има съпротива и доброволно лишаване от някои преимущества. И така питанията ми се увеличаваха с всеки следващ ден. Докато не прочетох книгата „Сбогуване по никое време“ на Мехмед Коджамустафа. Ролята на нейн прототип изиграва дневникът, който си е водил авторът по време на т. н. Голяма екскурзия през 1989г.

Разсъждавах, докато я четях, и за поводите, и за времената на сбогуванията в нашия живот. Сигурно щяха да се намерят толкова много обяснения, колкото са и хората, които ги търсят. И все пак, трябваше да има и нещо, което е общо, което тече като тънка червена нишка сред различните мнения.

Разбираме добре, че животът е абсурден, непредсказуем, често извън всяка логика. Че всяко време хем е подходящо за сбогуване, било то с мечта или химера, хем не е. Зависи от гледната точка на оценяващия този момент. Но когато нещо, като това да говориш на родния си език, ти е било забранявано дълго време, впоследствие няма как да не се превърне в сладкия забранен плод от градината на Едем. Толкова сладък, че дори и когато отмине забраната, той продължава да изкушава със своята сладост.

Ето какво правят идеологиите. Сами се възпроизвеждат и сами се сриват. Затова всяка теза един ден прераства в своята антитеза. Може би, пак с Божие допускане, за да има движение на идеи и учения. Нищо че това твърде често струва на движещите се с тази помощ доста скъпо. Вероятно, защото застоят би бил по-болезнен и рушителен от всяка една болка.

Пък и как ние българи и турци, толкова дълго съжителствали заедно с нещо недоизречено между нас, щяхме да свалим маските и да се погледнем право в очите. И да си кажем:“Хасане, Иване, между нас не може да има някой, ако не му позволим да го направи. Ние сме от едно тесто, от една кръв, една земя ни е родила. Ето в „казана“ на Щатите „врат“толкова много народности, без да вгорчават, а само да облагородяват общия „продукт“. Нима ние не искаме същото и не милеем за това, което ще завещаем на децата си?

Та щом като родното е като чист и бистър извор, както казва Мехмед, може ли то да се търси на друго място, в друго време? Та щом като дори карачалиите, бодливите храсти, които са един вид пазачи на родните чукари и които още помнят босоногите ни убождания, са ни мили, къде другаде ще намерим точно такива? Нали точно сега и тук дишаме въздуха на случвалото се някога – и хубаво, и лошо. А утре ще бъдем трева, а тя нищо не помни.

Колко хубаво би било времената за сбогувания вече да могат да преминат във времена за срещи. И тогава всяко време ще бъде добро. А никоето време ще отиде в историята, където му е мястото. Ако успеем да го пречистим от наносите и задръстванията на човешката несъвършеност, Хасане, Иване!

- 28-11-2011|Боян – Драги Златко,

Струва ми се, че и ти, като нашия сънародник Хр. Стоичков, искаш да бъдеш едновременно играч и съдия. Верно, сайта си е твой, ама що ли се чудя -- еднаж вече си говорихме по въпроса „що е либерален преглед и има ли той почва по наш›те виртуални земи“ -- това по повод, дето „що съм щял тук, да губя собственото си и твоето време, нито канен, нито гонен?“ ОК, да оставим това.

Темата не е толкова маловажна, обаче забележи -- и аз като тебе не живея в България от много дълго време, но съм убеден и знам -- никой там не само че не ще, но просто не си и спомня за Голямата екскурзия и нейните причини(тели), камо ли пък да се гърчи от срам и угризения на съвестта. За това ми беше думата -- на тебе какъв ти е интересът, освен литературен (може би рекламен?) – да раздухваш тоз угаснал огън. Или искаш да се увериш, че темата на романа ти наистина вълнува народа? Няма да копая повече в това направление, отговорът е ясен. Само се питам защо си се захванал да се самобичуваш именно по тая тема, а покрай себе си бичуваш и нас (по етнически признак)-- толкова ли няма други теми, зарад които да се самобичуваме;-(И последно -- áко и да имам принципни възражения с/у позоваването на Уикипедия, дори и да приемем определенията ѝ само за конкретния случай, прочети отново първия абзац и сам ще си отговориш на въпроса защо това определение е неприложимо към Възродителния процес -- той определено не беше „планирано и координирано изтребване или насилствено изселване“. Прочее, за какво собствено е спорът?

П. П. По повод на уважението -- въпреки несъгласията ми с теб, ако съм тук, то е защото намирам много „хляб за мислене“ и надявам се -- няма да ми го откажеш;-) И каква по-голяма похвала от тая?

- 28-11-2011|Зелен Бетон

Тръгвам от частното към общото:

Когато започна смяната на имената, първоначално ми се стори разумна: за българските граждани е нормално да носят български имена. Така или иначе фамилиите на почти всичките ми познати турци завършваха на -ов(а)/-ев(а), и не бях усетил някой от тях да чувства дискомфорт от това. В допълнение, познавах турци, които още преди тези събития бяха сменили имената си с български по свое желание.

Подразни ме най-вече изненадващият, повсеместен и принудителен характер на действието. Приличаше ми на ония партийни кампании за щяло и нещяло, които ме нервираха с малоумието, формализма и неефективността си. Тогава нямах почти никаква представа за исляма и въобще не се замислих, че една смяна на името може да бъде изключително жесток акт, ако се погледне в религиозен контекст. Но тъй като самият аз не съм вярващ, а и бях свикнал да мисля, че в България религиите са на доизживяване, изобщо не разсъждавах в подобна насока.

Продължих да наричам познатите си турци с имената, с които ги знаех; „новите“ им така и не научих. Окачествявах целия процес като поредната идиотщина на изкуфялата власт. Съчувствах на турците – но смятах, че обстановката не след дълго ще се уталожи, а и властта сигурно ще даде донякъде заден ход, за да не нагнетява безсмислено напрежение.

Усетих, че нещата са сериозни, когато разбрах, че променят дори имената на умрелите; още повече – когато чух за сблъсъците и човешките жертви. Отварянето на границата първоначално приех с облекчение („е, поне ги пуснаха“); дори и с малко завист – те можеха легално да емигрират, а аз не. После се ужасих от разказите на познати за безогледния грабеж, тормоз и унижения, на които са подложени заминаващите. И си помислих, че Живков и сие наистина трябва да са изкукали окончателно, по брежневски, за да създават насила подобни проблеми в иначе кротката държава. Дори се чудех дали властта не е разбрала за някакъв подготвян план за етническа дестабилизация на България, та да предприема всичко това като изпреварваща мярка – но хипотезата, че то се дължи просто на сенилността на Политбюро, намирах за несравнимо по-вероятна.

Накратко, възраженията ми бяха основно към нечовешкото отношение спрямо свестни и нормални хора (от които аз не бях видял нищо лошо, нито те от мен), и най-вече – към неадекватността на партийно-номенклатурната власт. Смятах приемането на български имена вместо турските за нещо логично, което така или иначе би се случило с течение на времето като еволюционна промяна; но в никакъв случай от такава критична важност, та да оправдава налагане по подобен драстичен начин. Това беше мнението ми, изградено върху тогавашните ми представи и информацията, с която разполагах – и не се притеснявах да го изказвам, когато се отвореше дума по темата. Някакси съм се разминал с „привиквания“ от страна на властите; само веднъж партийният секретар на завода ме смъмри, че продължавам да наричам един работник бай Юмер, а аз му отговорих, че бай Юмер ми е комшия, познавам го откак се помня и не мога да си обърна езика да му казвам другояче.

След 89-та се зарадвах искрено, че се създаде ДПС (т. е., мислех си, турците няма да бъдат изолирани, а ще градим демокрацията заедно), че се появи Доган (очевидно интелигентен, и с биография на дисидент), и че едно от първите направени неотложни неща беше връщането на имената. И бях (и съм) изключително разочарован, че самото ДПС така и не направи нужното, за да бъдат установени и наказани виновниците за този срамен епизод в българската история. (Между другото, бездействието на ДПС по въпроса е точно толкова срамно, колкото и въпросният епизод… но да не влизаме в друга тема.)

Та – това е моето участие, неучастие и въобще историята на отношението ми към „възродителния процес“. Не виждам в нея нищо нередно, заради което да нося някаква вина или отговорност за този процес.

Нито съм участвал в замислянето му; нито съм участвал в осъществяването му; нито съм го одобрявал; нито с думи или действия съм дал какъвто и да било повод на властта да мисли, че има пълномощията ми да осъществява нещо подобно от мое име; нито, след като той вече беше започнал, съм способствал с думи или действия за неговото одобрение или приемане от страна на хората, с които съм комуникирал. Напротив, винаги съм казвал ясно и директно какво мисля.

Така че по този въпрос съвестта ми е абсолютно чиста. И не приемам опити да ми бъде вменявана каквато и да било вина, по какъвто и да било начин. Точно обратното: бих реагирал много рязко срещу подобни опити. По следните причини:

Първо, крайно скептично се отнасям към процедурата „грях -> вина -> катарзис“. Тя ни най-малко не е задължителна: най-елементарният начин да се избегне е просто като не изпадаш в грях. А особено уродливо е да си съчиняваш грях (който не си извършил) и да си вменяваш вина (която не е твоя) само заради съмнителното блаженство на катарзиса. В това има един особено отблъскващ мазохизъм, който на всичкото отгоре се кичи с благороден ореол. Имам алергия към подобни феномени.

Второ, категорично отказвам да нося чужда вина. Дори и частично. Най-вече пък – групова вина. Такова нещо няма, както няма и групова отговорност. Мисленето с подобни категории ме връща към ненавистния социалистически колективизъм – този апотеоз на уравниловката и на тезата „Никой не е невинен“. Отвратително.

И трето: е ли предмет на вина това което бих могъл (евентуално) да направя тогава, през 80-те, а не съм направил?

За по-лесно, поставям въпроса така: ако днес дуото Борисов-Цветанов реши да сменя насила имената на турците, бих ли реагирал категорично и публично? Уха, и още как! Бих ли си оставил удобния апартамент и вечерното питие, за да отида в Делиормана и да застана срещу бронетранспортьор? Ако ме вбесят достатъчно – като нищо.

А защо не съм ги направил тия неща преди четвърт век?

Ами много просто: тогава България беше различна, и аз бях различен. Двайсет и няколко годишен, значително по-неинформиран, доста по-неопитен, с неулегнали критерии и със съвсем различни приоритети. И (да не се лъжем) – значително по-лесна плячка на пропагандната машина. Тогава не си задавах и половината от въпросите, които си задавам днес. Не че не смеех, просто не ми идваха на ум.

Отказвайки да поема вина за това, което съм можел (евентуално) да сторя, за да се противопоставя на „възродителния процес“, а не съм сторил, аз всъщност защитавам правото си да съм бил такъв, какъвто съм бил. И да съм действал (или не) според тогавашната си преценка: както казват англичаните, to the best of my knowledge, belief, and judgement.

Ако бях участвал по някакъв начин в осъществяването на този процес, тогава вече се влиза в един друг дебат: доколко е било съзнателно или неволно. Но след като не съм, въпросът за вина автоматично отпада.

И, доколкото мога да преценя, това важи за огромната част от все още живите съвременници на тези събития. Няма „поколение от извършители“, Златко.

Иначе съм съгласен, че талазите на „българския национализъм“(?) в най-новата ни история си струва да се разискват. Но не в контекста на груповата вина и груповия катарзис: колкото и примамливо-драматично да звучи това последното, то не върши никаква полезна работа. По-скоро е интересно да се види, чрез една прецизна и безпристрастна дисекция, къде са корените, и откъде черпи жизнени сокове латентната ксенофобияна българина (това е верният термин според мен, „български национализъм“ е твърде гръмко – и неточно – казано).

При това „възродителният процес“ въобще не е характерен случай. Виж, събитията около Катуница – да.

- 28-11-2011|Самолет 005 – re:
Зелен Бетон писа:

И бях (и съм) изключително разочарован, че самото ДПС така и не направи нужното, за да бъдат установени и наказани виновниците за този срамен епизод в българската история. (Между другото, бездействието на ДПС по въпроса е точно толкова срамно, колкото и въпросният епизод… но да не влизаме в друга тема.)

===

Нито съм участвал в замислянето му; нито съм участвал в осъществяването му; нито съм го одобрявал; нито с думи или действия съм дал какъвто и да било повод на властта да мисли, че има пълномощията ми да осъществява нещо подобно от мое име; нито, след като той вече беше започнал, съм способствал с думи или действия за неговото одобрение или приемане от страна на хората, с които съм комуникирал. Напротив, винаги съм казвал ясно и директно какво мисля.

Така че по този въпрос съвестта ми е абсолютно чиста. И не приемам опити да ми бъде вменявана каквато и да било вина, по какъвто и да било начин. Точно обратното: бих реагирал много рязко срещу подобни опити. По следните причини:

…особено уродливо е да си съчиняваш грях (който не си извършил) и да си вменяваш вина (която не е твоя) само заради съмнителното блаженство на катарзиса.

Ако бях участвал по някакъв начин в осъществяването на този процес, тогава вече се влиза в един друг дебат: доколко е било съзнателно или неволно. Но след като не съм, въпросът за вина автоматично отпада.

…

По-скоро е интересно да се види, чрез една прецизна и безпристрастна дисекция, къде са корените, и откъде черпи жизнени соковелатентната ксенофобия на българина (това е верният термин според мен, „български национализъм“ е твърде гръмко – и неточно – казано)…

Добре че се намери човек, който да отговори (виж абзаца в синьо) на един от въпросите, които поставих в началото – колко дълго жертвите бяха жертви… Зелен Бетон – ти си анонимен – срам и позор; сигурно си някой скрит хомосексуалист – лимонка такава! (това за тези, които нямат чувство за хумор, да знаят, че е шега!)…

Абзацът в зелено е просто един бисер и го боядисах в зелено в чест на Зеления Бетон. Това нещо ми сглобява една много отдавна търсена причина за демоничността на авраамитската религиозна традиция и ми спестява гмуркания в юдаизма и ленинизма.

Абзацът в червено ми дава възможност за малко злобно коментарче – нещо като малка нощна музичка. Въпросът за вината никога не отпада, защото ползата от нея (вината) е огромна. А в демоничен свят никой не пропуска ползи така залудо…

Моят коментар на лилавия абзац е – ами, оттам откъдето черпеше сокове и комунизма – от профанизиране на християнството. Българският национализъм започва не като антитурско движение (антитурско или антиосманско – на таратанци!). Българският национализъм се ражда като антигръцко движение. Но тук има много, ама много писане… Неслучайно хваля навсякъде Иларион Макариополски (ама това е защото съм малко, злобно националистче-педерастче – е те такова животно нема!:))))

Благодаря ти, Зелен Бетон, за коментара. Беше ми много от полза…

- 28-11-2011|Златко

Благодаря ти, Бетоне, за чудесния коментар. Както винаги, казваш много важни неща. Мисля, че има какво да се научи от теб.

И все пак самият аз не успявам да намеря алтернатива на формата, която засягането на този въпрос всеки път придобива при мен. Разбирам и сам, че да се говори за колективна вина няма смисъл, но пък всички виждаме със собствените си очи какво става, когато вината бъде подметена под килима, по нашенски. Виновни, както винаги, няма. И ей това според мен е най-голямата вина, най-голямата корупция. Всеки свива рамене и вика, „абе, майната му, аз имам по-важни проблеми“. И накрая – всички колективно в батака. И България си остава все същата – все последна, все нечула, все невидяла, все ни лук яла, ни лук мирисала. Е, как да се говори тогава? За мен поне е очевидно, че всяка друга форма освен настояването за колективно покаяние, или поне някакъв вид пробуждане, проглеждане за неимоверната тежест и отговорност на това, което сме извършили, означава замлъкване и… така, като всички.

Е, няма да стане, братко! Това поне ми се вижда сигурно, поне в момента. Няма да стане!

А инак, свободна държава – всекиму неговата си воля. Който иска да приема, който не – не. Всички вършим онова, което намираме за правилно, да ни съди времето…

- 28-11-2011|Самолет 005 – re:
Златко писа:

Виновни, както винаги, няма.

Виновни има! Те са виновни за това, че дадоха на българските турци и мюсюлмани сгрешена идентичност. Но никой от европейските ширини не желае да ги назове… Защо ли?

Вероятно, ако човек се порови във все още неизгорени архиви, ще открие на кой комунист принадлежи гениалната идея да се прекръщават и гонят турците. Дори и само Тодорин да е, нека да се каже… ама изглежда не е само свети Тодср Правешки…

- 28-11-2011|Константин – още един въпрос

Този интересен дебат се случва в дните около 27 -ми ноември (Ден на Западните покрайнини). Можем ли да подминем въпроса, защо за поредна година в т. нар. национални медии тази тема не присъства. Вероятно …

- 01-12-2011|Г. Гатев

защо българите, един сравнително мирен и без особена ксенофобска диря в историята си народ, най-неочаквано, в края на двадесети век, се поддадоха на една елементарна анти-малцинствена кампания и в резултат на това опетниха себе си с първото в историята на следвоенна Европа масово етническо прочистване, и разрушиха почти непоправимо етническия мир в страната си?

---------------------

Авторе, подчертаното подлежи на редактиране!

- 07-12-2011|Златко

Я гледай, не сме били само ние…

Цитат:

Всички те обвиняват комунистите, Тито и партизаните за всичко. А след тях „американците“, „руснаците“, „евреите“, „светът“, лошите звезди, съдбата. Всички, без разлика, настояват да интерпретират събитията – които самите те поставиха в ход, които те не успяха да предотвратят, или в които самите те взеха участие – като природни катастрофи, в които само те са жертвите.

Дубравка Угрешич, „Радован Караджич и неговите внуци“

- 07-12-2011|без значение

Аз мисля, че този дебат и шум около това кой е виновен и колко струва трябва да спре, за да станем най-после щастливи. Грозните атаки и злоба към всеки и всичко в България са разбираеми. Аз съм живял в това мъничко общество (по-точно в тази миниатюрна невротична държавица) и не съм бил по-различен… но трябва да дойде момент когато ние (и обществото ни) решаваме да си починем – ние да си починем, не някой да ни даде почивка -, да простим, да разберем, че злото, което виждаме всеки ден е всъщност в голяма степен отражение на самите нас… Знам, че звуча ала-бала, но ако всеки направи екперимент и поживее един месец с прошки, с разум, без страх и непрекъсната обида, без виновни за хала му, да види какво има, а не какво е загубил или няма, ще забележи, че света светва на втората седмица…

- 09-12-2011|Златко

Хубавичко е. Или по-скоро, „хубавичко би било“. А ето какво намерих току-що у Солженицин, в текста, който пуснах днес:

Цитат:

Чак прекалено меко: четирийсетгодишният позор на лагерите не бил опетнил честта. Чак прекалено безконтурно: „било, каквото било“, „щем не щем, това е“. Така и за всички видове фашизъм може да се каже. Тогава и Нюрнберг ли е излишен? – Било, каквото било…? Безпомощна философия, негодна за мерило на историята.

Александър Солженицин, „Конспиративен писател“

Не че знам кое е право и кое е криво. Нито пък мисля, че нашият позор може да се мери с руския, това също не. Но абстрактно-християнските призиви не са по моя вкус, това поне ми е ясно… Инак всеки най-добре си знае, разбира се.

- 09-12-2011|без значение

Има една теория: conflict resolution, Солженицин не е чувал за нея и със сигурност не е „христянско-абстрактна“. Малко литература:

„The Resolution of Conflict: Constructive and Destructive Processes“ by Morton Deutsch

„Mutual Aid“ by Petr Kropotkin (за по-глобално разбиране на човешката природа)

„My Neighbour, my Enemy: Justice and Community in the Aftermath of Mass Atrocity“ by Eric Stover and Harvey Weinstein

„Conflict Resolution among Peaceful Societies: The Culture of Peacefulness“ by Bruce Bonta

„Dignity: The Essential Role It Plays in Resolving Conflict“ by Donna Hicks

Ако целта ни е наистина да разрешаваме тежки проблеми в историята ни, то селско-пазарският начин не е най-удачния… Иначе нямам нищо против публикациите в Прегледа, напротив, смятам ги за необходими.

- 09-12-2011|Златко

Благодаря ти за ценната библиография, Цончо, това наистина е област, в която има много какво да се учи. Понамерих из мрежата това-онова, сега остава само да намеря времето и енергията за четене.

- 09-12-2011|без значение

Радвам се, че ти харесва, Златко. Книгите са академични (без Кропоткин), но са супер-интересни, четат се лесно; и аз бях впечатлен, когато ги открих(всъщност имах изпити по тях)…

- 10-12-2011|Зелен Бетон – re:

Златко, нямах намерение да тормозя аудиторията с още пространни разсъждения, но те разбирам, като казваш

Златко писа:

И все пак самият аз не успявам да намеря алтернатива на формата, която засягането на този въпрос всеки път придобива при мен. Разбирам и сам, че да се говори за колективна вина няма смисъл, но пък всички виждаме със собствените си очи какво става, когато вината бъде подметена под килима, по нашенски. Виновни, както винаги, няма. (…) И България си остава все същата – все последна, все нечула, все невидяла, все ни лук яла, ни лук мирисала. Е, как да се говори тогава? За мен поне е очевидно, че всяка друга форма освен настояването за колективно покаяние, или поне някакъв вид пробуждане, проглеждане за неимоверната тежест и отговорност на това, което сме извършили, означава замлъкване и… така, като всички.

Е, няма да стане, братко! Това поне ми се вижда сигурно, поне в момента. Няма да стане!

- и затова ще се опитам да допълня и довърша това, което съм написал по-горе.

Възможно е генезисът на българския национализъм наистина да е антигръцки, както казва Самолетът. Фундаментът му обаче еопределено антитурски – и това е лесно обяснимо. Третата българска държава се е създала изключително върху отрицанието на петвековното турско владичество. В края на XIX век всичко, което е откъсвало, разграничавало, еманципирало България от Турция и турското, е било добро. Излизането от орбитата на бившата империя-поробителка е било национална кауза.

По-точно: националнаТА кауза.

Дори без да бъде изрично формулирана, тази кауза е била естественият модус на българското национално съзнание. Логично: градежът на собствената национална идентичност се е основавал върху разрушаване и низвергване на образа на онзи, който за векове ни е бил лишил от нея. Това е била опорната точка на неоспорим консенсус между всички обществени групи.

И тук опираме до ключа от бараката. (Нямам претенции да излагам стройна теория, просто пиша и си мисля.)

Бих казал, че същинският (полезният, градивният) национализъм може да съществува само като идейна среда, съпътстваща национална кауза. Такава кауза му дава смисъл и предназначение; без тях национализмът се редуцира до шовинизъм – самоцелен, самодостатъчен и самовъзпроизвеждащ се национализъм, който е по-скоро вид религия, отколкото идейна платформа.

Възстановяването на независимата българската държава като еманация на националната идентичност след 1878 г. е последната национална кауза, която сме имали. Тогава е можело да се говори за български национализъм (без кавички).

Съвременният ни „национализъм“ не е нищо повече от остатък, ехо от тези времена. Това обяснява защо първосигнално асоциираме думата „национализъм“ с „турците вън“ – макар че „турците“ отдавна не са нещо, което трябва да се гони или унищожава; всъщност, от днешните проблеми и предизвикателства пред нацията, потенциалните такива с турски корен далеч не са сред най-значимите.

„Турците“ – това е мухлясалият образ на националния враг отпреди век и половина. Мирисът на мухъл е твърде осезаем дори за върлите „национални поборници“, затова този образ се актуализира ad hoc, по целесъобразност – с добавяне на циганите, Брюксел, Сорос, Ран-Ът, МВФ, световния юдео-масонски заговор и пр. Между впрочем, любопитно е да се отбележи, че Русия по дефиниция не присъства в композицията на „националния враг“ (макар че има купища аргументи да бъде там, и то на челно място) – което отново връща към настроенията от края на XIX век.

Освен това: национализмът е доктрина, предназначена да прокламира и брани определена национална идентичност – а като слушам и чета какво и как говорим самите ние за собствената си национална идентичност (основно в светлината на т. нар. „народопсихология“), бих казал, че днес почва за български национализъм реално няма. За съжаление.

Затова казвам, че съвременен „български национализъм“ не съществува. Дори и шовинизъм няма – не ни достига национално самочувствие да бъдем шовинисти. Съществува само една елементарна латентна ксенофобия.

Елементарна, защото не е осмислено и последователно противопоставяне срещу чуждото, а по-скоро рефлекторна реакция на слабост и неувереност – насочена срещу този, който (бъде заподозрян, че се опитва да) „ни работи“ по някакъв начин; и най-вече – срещу този, който стане причина, най-общо казано, да си нарушим табиетите и рахатлъка.

Латентна, защото обикновено не ни личи: много сме готини, сърдечни, радушни, чужбинците ще се изтрепят да ни хвалят. Колчем обаче се почувстваме застрашени или немощни, се свиваме в духовните си черупки и пущаме ксенофобията като куче-пазач, да святка злобно с очички и да ръмжи с оголени зъби. Слава богу, че това куче-пазач повече ръмжи, отколкото хапе: именно на това, според мен, се дължи фактът, че ни смятат за толерантна нация. (Дали става дума наистина за толерантност или за нещо друго, е отделна тема.)

Тази ксенофобия не е само „българско срещу чуждо“. Тя е от махленски тип: „мойто срещу не-мойто“. Така неин обект става не само чужденецът, а и колегата, комшията, или просто различният, според както дойде. (Също така – и инакомислещият…;))

Тъй че – няма как да сме (истински) националисти, защото нямаме национална кауза; а и толкова отдавна не сме имали, че сме забравили какво е. Всичките ни политически субекти, лепнали си националистически етикет – от групичките на отец Гелеменов и Петър Гогов (тия помни ли ги някой още?), през Расате, до „Атака“ – са просто клапани за изпускане на агресия, озлобление и негативизъм. В този смисъл, като обществена функция, те са от същата категория като футболните агитки.

___________________________

Аз неусетно заприказвах за днес, макар че идеята ми беше да разсъждавам за 80-те – но нещата не са много различни. Дори тогава ксенофобията беше по-слабо изразена, отколкото е днес – защото имаше по-малко неща, които да ни „развалят рахатлъка“.

При така описаната картина не смятам, че „възродителният процес“ може да се разглежда като колективно провинение на нацията вследствие на някакъв неин присъщ национализъм. Аргументът „за“ такова разглеждане е: ако българите не бяхме такива националисти, подобен процес не би бил възможен. Това не е вярно. Не само че не сме националисти per se, а дори и махленско-ксенофобската ни нагласа не е онази критично необходима предпоставка, която е „развързала ръцете“ на режима да извърши това престъпление.

Предпоставката според мен е друга: ние бяхме (успешно) отгледани да бъдем пасивни. Бяхме свикнати да знаем, че партията-ръководителка мисли вместо нас – и затова няма нужда да го правим ние.

Убеден съм, че бихме реагирали по сходен начин (т. е. без да се противопоставим особено) и ако живковият режим беше решил да събере насила всички цигани в едно национално гето, забранявайки им да излизат от границите му без специално разрешение. Или ако беше въвел задължителна трудова повинност за всички с висше образование. А може би – и ако беше направил България 16-та съветска република. И т. н.

Факт е, че въобще не осъзнахме колко тежки последици ще има „възродителният процес“. Реакцията ни беше елементарна и късогледа: съчувствие, страх (смътен и безадресен, като при земетресение), тих ропот и мантри от типа на „дано да се оправят нещата“. Все още, въпреки всичко изписано и изговорено по темата от 89-та насам, твърде много хора не схващат колко сериозно е отражението на тези събития върху миналото и настоящето ни – а и върху бъдещето. Само да си представим колко различно би било, ако Доган не разполагаше с плашилото „нов възродителен процес“ – и ако българските турци, вместо да се капсулират и да присъстват като някакъв генератор на „другост“ и неясно напрежение, просто бяха застанали редом с всички други български граждани, когато дойде време да изриваме боклука и да си ремонтираме къщичката.

При това положение, Златко, не можеш да очакваш дори разбиране на упрека за колективна вина – да не говорим за колективно покаяние. Мнозинството просто няма да проумее за какво говориш.

__________________________________

Но това не е толкова трагично. Истински тревожното е, че фактът, че не са посочени (и не са даже търсени) виновниците за „възродителния процес“не впечатлява никого.

Виж, за това вече може да се търси вина. Даже, бих се съгласил: национална и колективна. Но най-важното – днешна. Защото ако през 80-те сме имали оправданието, че сме били отглеждани в контролирана среда като парникови зеленчуци, днес го нямаме. Днес никой не ни пречи да мислим – и ако някой не го прави, вече е отговорен за това.

Или, да го кажа другояче: трудно можем да бъдем обвинявани, че не сме се надигнали да сваляме комунистическия режим (като Унгария 56-та, Чехословакия 68-ма или Полша 80-та). Можем обаче – и трябва – да бъдем обвинявани, че след като демокрацията ни беше сервирана наготово, ние я оставихме настрани като досаден подарък и продължихме (и продължаваме!) да чоплим семки.

В този смисъл вината ни не е че сме допуснали „възродителния процес“ или че не сме въстанали масово срещу него – а че не го осъдихме. Нямам предвид във вид на политически декларации; като общество не го осъдихме. И тази вина е част от една по-голяма – и значително по-съществена – национална вина: че не осъдихме комунизма.

Ние някакси приехме, с нещо като „мълчаливо съгласие“ (да използвам чиновническия термин), че комунизмът не е бил непременно нещо лошо; или най-малкото – че е било съвсем в реда на нещата да ни се случи. И заедно с това фактически приехме en bloc всички негови извращения. Включително и „възродителния процес“.

А можеше иначе. И то съвсем лесно. Можеше да се заделят някъде десетина декара и да си направим една национална Грамада – където всеки да може да отиде, да хвърли камък и да изрече „Проклет да е…“. Колкото и лековато на пръв прочит да звучи, ако бяхме си направили такава Грамада, много неща със сигурност биха били по-различни.

______________________________

Някой навярно би казал, че така разводнявам въпроса за отношението ни към „възродителния процес“; напротив, мисля, че го фокусирам. Този въпрос е частен случай от по-голям проблем – и трудно (ако изобщо) би могъл да бъде решен без да се реши големият проблем. Може би – казвам: може би – единствените, които биха могли да инициират разглеждане (и консумиране, и затваряне) на казуса „възродителен процес“ отделно, сам за себе си, са българските турци. Но те не го направиха. Сега вече е късно дори за тях – защото, ако се опитат да започнат днес, моментално ще бъдат заподозряни в стремеж към дестабилизация на страната.

Какво трябва да се направи при това положение? Честно казано, не знам. Единственото, което ми идва наум, е да се надявам на тия, малките, които не знаят и не помнят. Когато им дойде ред да поемат кормилото, да видят тъмното петно – и, с характерната за дистанцията на времето безцеремонност, да го изтрият някакси радикално. По начин, който ще е консенсусен за тяхното поколение.

Може би така е и правилно: ние да си отидем с угризението, че не сме успяли да се справим – и с облекчението, че все пак някой е успял.

____________________________

Златко, не вярвам това да успокои терзанията ти по темата (те не са такива, че да се успокоят с една теза, колкото и аргументирана да е тя); просто давам един алтернативен поглед върху нещата – надявам се, от полза за разговора.

А че времето е това, което ще ни съди – то е повече от ясно. И неминуемо.

__________________

P. S. Извинение към четящите, много се разписах. Но пък то, или трябва да си каже човек всичко, или въобще да не започва…

:)

- 10-12-2011|Българин от Мисури

Да се върнем на фразата, с която завършва статията на автора (Златко Енев) по-горе. Според мен тя е ключова. Ако оставим настрана разни други подробности в текста, тази фраза вероятно показва какво точно авторът очаква да се случи. Златко Енев пледира за: „реална, фактологическа, сериозна, зряла, не-страхуваща се от неудобни разкрития наука.“

Това звучи много добре. Кой не би искал да има „реална, фактологическа, сериозна, зряла, не-страхуваща се от неудобни разкрития наука.“?

Само че по-нататък, в един коментар на Златко има едно място, където той доизяснява своето виждане така: според него последиците от въпросните събития (упорито наричани от него „етническо прочистване“) могат да бъдат предоляни „единствено с помощта на задълбочени и подробни исторически анализи, които да покажат как то е било подготвяно в продължение на минимум 150 години“…

Съжалявам. Това е някакъв абсурд. Така не се прави. Никаква „реална, фактологическа, сериозна, зряла“ НАУКА не можеш да направиш, ако ПРЕДПОСТАВЯШ какви „трябва“ да бъдат резултатите от нея.

Разбира се, извън науката – на терена на „художественото претворяване“ – нещата стоят по съвсем друг начин: там действително ВСИЧКО е възможно. И всичко е допустимо. И никой не може да вини никого. И там вече Златко Енев е напълно в правото си да напише какъвто си пожелае РОМАН, в който художествено да пресъздаде каквито си пожелае исторически процеси – включително и, щом смята за необходимо, такива с продължителност от по 150 години…

- 10-12-2011|Златко

Благодаря и на двама ви! Мисля, че тези два коментара ЗНАЧИТЕЛНО разширяват темата и дискусията, която инак няма как да не бъде стеснявана до някакво лично гледище, щом я представя и разчопля само един човек. Всъщност това е и всичко, което мога да си желая в момента: темата да бъде подхващана, доразширявана, развивана от други хора, да бъде превърната във въпрос, чието значение хората да разбират и към което да добавят собствените си гледища, но без тази толкова неприятна и анти-комуникационна конфронтация, която характеризира почти всеки разговор тук.

Към Бетона: имах чувството, че изказваш неща, които винаги са били в главата ми, само че съм ги виждал малко по-различно. Не виждам принципни различия в тезите ни, с изключение на това, че за мен думата „национализъм“ звучи като нещо остаряло, ненужно и архаично, което само спъва по-нататъшното развитие на Европа по пътя на нейния над-национален проект. Според мен ти тук се придържаш към стари истини, приятелю.

Към човека от Мисури: ок, съгласен съм. В случая наистина съм направил от собственото си желание един вид пожелание, което при определен прочит може да бъде възприето като предписание. Разбира се, бъдещите историци сами ще определят кое и защо е важно. Изразът тук е просто отражение на моето собствено убеждение, че нещата не са се появили на празно място, а имат предистория, която засяга не само етническото прочистване.

- 10-12-2011|Златко Ангелов

Винаги съм твърдял, че на българите липсва колективна цел--успешнии сме като индивидуалности, но неуспешни като народ. Бетон, ти идеално фокусираш това схващане като го наричажш липса на наицонална кауза. И оттам, цялата ти постройка изглежда много солидна. Но тя не е алтернатива на Златковия зов да дефинираме и анализираме колективната си вина, а, според мен, е пълно нейно потвърждение с привличаането към обяснителния модел на изключително важния момент за състоянието на нацията при комунизма.

В моето разбиране, именно на периода на комунизма трябва да погледнем с нови очи, за да разберем защо днес--абсолютно правилно твое твърдение--Възродителния процес не е осъден, а на по-същественото ниво, Комунизмът не е осъден. Аз съм готов да защитавам твърдението, че всъщност българите виждаха в Построяването на социалистическо общество своята национална кауза. Тя не изглежаше и днес като че ли не изглежда, че е съществувала, защото не беше провъзгласена от интелигенцията на всякакво ниво, вкл. и от литературата, която само следваше указанията на Партията и т. н., може дори да се допусне, че беше заглушена от партийната пропаганда като дело на световния пролетариат. Ала всъщност българите харесваха социализма и го смятаха за свой. И българската интелигенция, която беше разбрала, че става дума за фалшива кауза, капитулира. В този смисъл ми изглежда спорно твърдението, че сме били отгледани да бъдем пасивни. Нямаше защо да ни отглеждат такива. Повечето хора прегърнаха социалистическата идея, защото тя пасваше на тяхната представа как „масите“ могат да бъдат господари на съдбата си, без елити, без богати, без интелектуалци.

Така че, втора национална кауза имаше -- но тя се провали, по известни и неоспорвани причини. Въпросът е, че наистина след нея не се появи нова, съвременна, истинска национална кауза. Причината затова аз виждам в същото, което позволи на Комунизма да просъществува без да бъде кауза: а) капитулацията на интелигенцията тогава, обезглавяването ѝ и невъзможността ѝ днес да се съвземе, да се обедини около нещо, което да се превърне в кауза; б) съжалението/фрустрацията на масите, че тяхната кауза се провали--и те не искат да се включат в нова кауза, защото не я разбират. Като че ли наистина трябва да се надяваме младите, които не помнят онова време, да съумеят да се обединят около нещо, което ще се приеме от всички.

Какво е това нещо? Една възможна национална кауза днес е икономическото възраждане на България чрез нейното европеизиране. Но наистина кой да я подеме и ще намери ли такава кауза подкрепа в „широките народни маси“? Никой не може да каже. Но времето, когато трябваше да бъде осъден комунизма сякаш отмина, беше пропуснато. И затова няма нужда да се надяваме той да бъде осъден. Дали Възродителния процес ще бъде преоценен и осъден, също никой не знае. Но поне младите, неопетнените от миналото да започнат да наричат хората, които се смятат от турски призход ТУРСКИ БЪЛГАРИ--самото това понятие, че са българи, но с друг произход, ще измести обществения дискурс в една благоприятна посока. Ще ги приобщи и в далечна, историческа перспектива, може и да послужи като някакво признаване на вина.

- 10-12-2011|Серкан

Тук виждам един много важен момент, който искам да отбележа.

Това, как „всички, които коментираме“, един след друг, се надяваме „младите“, новото поколение, „в един далечен ден“ да направят това, което тези, които живеем сега сме неспособни да създадем.

И тук има един такъв мой акцент: ако ние сме толкова „импотентни“, толкова неспособни да отворим И ДВЕТЕ ОЧИ, да спрем да включваме нови възродителски нарицателни и определения („Турски българи“ – г-н Златко Ангелов, вече поне за 3-ти път го прави и въпреки, че го разбирам, в много отношения и въпроси, считам, че малко трябва да се огледа дали около него хората, които нарицава с тези нови понятия не им се гади от тях. Обърнете внимание на това, ако искате може и да попишем, но мисля, че тук не сте дообмислил нещата, както трябва…), да търсим нови и нови, НАШИ важни каузи, да сме все така вглъбени в себе си и своята КРАЙНА И НАЙ-ВАЖНА оценка за това, кое е първично, кое вторично, кое след това (…, етническо прочистване, …, класово и общностно прочистване, комунизъм, …,???, …, етническо прочистване, национализъм, …, …, …, …) много трудно ще определеим „Какво е това нещо около, което може да се обединим“. Ще стигнем приблизително малко пред собствения си, така важен нос (като посоко-показател).

Преди време ви писах за филма „Тъжна балада за тромпет“.

Когато „две страни“ постоянно воюват помежду си за любовта на „Красотата“, накрая завършват в полицейската кола (новия поробител/освободител), а „Красотата“ с пречупен гръб в линейка на път за моргата.

Сега… Писах ви и за още един филм – „Pa negre“ – „Черен хляб“. Много важен филм за връзката между „младите“, които всички „лелеем“ някога да оправят собствените ни бакии и НАС – ХОРАТА, КОИТО ЖИВЕЕМ ДНЕС, учим, градим, въртим се около нашите си идеали. И как всичко рухва един ден, когато се оказва, че не си спазил най-важния от всичките – да живееш така, както проповядваш в идеалите си.

Съжалявам, сигурно дразня с повторението и връщането към МОЕТО ВАЖНО, но аз пък там виждам връзката между „едните“ и „другите“ неща, над които размишляваме.

- 10-12-2011|Златко

В случая с „турските българи“ аз съм на страната на Серкан. Опасно нещо, така ми се струва. Все пак бих искал да защитя и адаша си, когото познавам достатъчно добре, за да съм сигурен, че го прави просто защото е заслепен от американския си живот, а не защото на сериозно се опитва да подхвърли на турците някаква примамка. Самият аз си мисля, че тук става дума за опит за механично прехвърляне на американската идея за национално претопяване тук, в Европа. Но Европа не е Америка, и европейският проект не е национален, а над-национален. Той е логичното продължение на американската идея за претопяване на националните различия в името на една друга, по-обща идея. Проблемът тук е, че не може да се предложи замяната на една национална идентичност с друга, още повече когато зад гърба си имаме опита на насилственото прокарване на същата тази идея само преди двадесет години. Казано най-просто: не „турски българи“, а „турски европейци“, по същия начин, по който и „български европейци“. Само една над-национална идея може да ни обедини и склони в достатъчна степен да започнем полека-лека да се отказваме от толкова свидните ни национални различия и да се обединяваме под над-националните прилики. Българската идентичност не може и не трябва да се предлага на българските турци като алтернатива на тяхната турска. Европейската идентичност е единствената реална алтернатива – и даже тя се сблъсква с огромни предразсъдъци и съпротива, при турци, при българи, при немци, при всички. Но самият аз смятам думите „турски българи“ за опасно – и със сигурност не достатъчно премислено от адаша – повторение на идеите на Етническото прочистване („възродителния процес“), само че с други средства. Така не става, това е анти-продуктивно.

- 10-12-2011|Златко Ангелов

Златко ме предизвиква да обясня тезата си по-детайлно. Действително, идеята за семантичното „обръщане“ от Български Турци на ТУРСКИ БЪЛГАРИ ми дойде по аналогия с възприетата от американците „номенклатура“, в която новодошлите или местните малцинства се наричат американци, а техния оригинален произход служи за прилагателно-определител на думата Американец.

Съществените причини да мисля, че това е правилния дискурс, са две: първата и главна е опитът ми от времето, когато работех за ДПС и ходех по турските села в северна и южна България, това беше през 1990-91. Много от хората тогава ми казваха, че смятат България за своя родина. С много от тях говорихме за опита им от Възродителния процес, който беше съвсем пресен спомен и те искрено казваха, че искат да се върнат в България, въпреки отнетите им права и проявената в процеса жестокост, защото им е родината (ако ставаше дума за хора, току-ще прибрали се за малко да се видят с близките си), или че не биха напуснали България, защото Турция не им е родина, чужда им е (за тези, които бяха останали). В края на краищата родината е онова, което съставлява най-голямата част от идентитета--в това не може да има спор.

Втората съществена причина е семантично-социална. Онова, което се установи в публичното простанство действа на семантично ниво много силно--в съчетанието „български турци“, ударенито не е върху български, а върху турци. А подсъзнателно турчинът за българите е нещо чуждо, дори по простата причина, че турци са гражданите на Турция, тези, чиято родина е Турция. Затова ако се обърнат местата, с това ще се обърне и ударението, то ще пада вече върху българи. Тогава тези хора на подсъзнателно ниво няма да изглеждат ПРЕДИ ВСИЧКО турци, а ще изглеждат ПРЕДИ ВСИЧКО българи. В същото време тяхната турска идентичност ще бъде уважена в достатъчна степен: прилагателното „турски“ остава в названието.

Сега, 20 години по-късно, аз наистина не съм питал хората, за които това се отнася, дали те го приемат така и дали го мислят така. И че има голям риск, щом предложението идва от българин, то да се възприеме като друг вид „възродителство“. Но тук се обръщам към всички етнически турци, които четат този сайт с молба да погледнем заедно нещата от възможно най-неутралната позиция. Първо, вие НЕ СТЕ НАШИ СЪСЕДИ. Вие сте НАШИ СЪГРАЖДАНИ. Вие носите български паспорти и си печелите хляба в българска валута и участвате в българската икономика. В голямото си мнозинство бащите, дядовците и прадядовците ви са живяли на същото място, дори в същата къща, където сте се родили и вие. Следователно, вашата идентичност е повече българска, отколкото каквато и да било друга. Вие не бяхте религиозни и исляма за вас нямаше значение, докато не ви подпалихме чергата. Вашата турска идентичност беше започнала да се претопява, без да изчезва. Възродителният процес спря този естествен процес и върна вашата собствена идентичност насила към турската ѝ половина. Второ, аз употребявам толкова турски думи във всекидневната си реч, че като отидох в Истанбул, с изненада разбрах, че разбирам много от написаното--т. е., чрез езика аз, етническият бълргарин, съм също възприел много неща от вашата идентичност. Освен това лично аз съм човек, който абсолютно и безусловно уважава самоопределянето на всеки човек и, ако говоря тези неща тук, то не е с цел да наложа нещо, а с цел да предложа нещо, което е само средство в общия стремеж към етнически мир и съгласие в България.

Ако казаното дотук е вярно--повтарям, базирам твърденията си на лични контакти и на реални факти от българското всекидневие--става дума НЕ за национална идентичност, а за етническа идентичност. Това, според мен, обезсмисля аргумента на адаша, че трява да мислим не за турски българи, а за турски европейци, просто защото европейският проект бил наднационален.

Българският проект в този момент е национален.

В края на краищата, за какво са всички тези спорове? а) За да може да се подкопаят всички възможни български националистични теории и политически партии, които се базират на анти-турски сантимент. Самото отнемане на думата „турски“ от назоваването на тези хора се явява естестевено оръжие; и б) За да може хората в България да живеят мирно и приятелски под един покрив. Понятието Турски Българи отговаря именно на тази идея: то приобщава тези хора, които живеят в България, не искат да емигрират, искат децата м да се родят там и т. н., то отъждествява и етническите българи, и етническите турци, като части на едно и също цяло.

Трудността действително идва от това, че И ДВЕТЕ СТРАНИ трябва да работят за осъществяване на този проект. Ако моята добронамереност бъде взета като чиста монета и моите аргументи имат достатъчно анти-националистична тежест, то аз бих очаквал моите съграждани-етнически турци също да извървят своята част от пътя към сближаване на двете общности, които живеят под един национален покрив. Ако адаша призовава българите да познаят своята вина за Възродителния процес--една огромна вина!--то аз бих призовал турските българи да се замислят над това кое от тяхната идентичност е по-силно, кое е водещо и кое по-лесно ще им помогне да не бъдат смятани от българите за наследници на техните поробители (прекрасен аргумент на Зеления Бетон, нека отбележа). Серкан се държи като жертва--ако той се държеше като равен на българите, не виждам защо ще бъде опасно или неправилно или унизително да бъде смятан за турски българин.

Лично аз приемам да нося прозвището български американец, защото съм в Америка достатъчно дълго, за да се чувствам ангажиран в американските работи, чувствам, че в някаква степен принадлежа там и че ВЕЧЕ съм американец. Казвам това не защото бързам да се „изпиша“ такъв, а за да покажа една важна разлика: Америка приема и новодошлите мигранти се съгласяват в течение още на първото поколение всички да бъдат американци--участници в амерканския проект. В България става дума за хора, които поколения наред са живяли на тази територия, хора, които не помнят някога да са били в Турция и по всички основни белези смятат България за своя родина. Не е ли дошло времето това да се отрази и в името, което публично се употребява за тях--име, които ще снеме голяма част от стигмата, свързана с тяхната идентичност?

- 10-12-2011|Златко

Понеже с адаша водим и паралелен разговор зад сцената, в който предварително обменяме аргументите, които след това излагаме и тук (надявам се това да не се превърне в пореден повод за заподозиране в „предварително нагласяване“ на резултатите от мача – разликите в мненията ни по този въпрос са дълбоки и искрени, и никой от двама ни не се опитва да манипулира другия, нито пък публиката; мисля, че ония, които ни познават достатъчно, няма да се нуждаят от повече приказки). Та, понеже водим дискусията и помежду си, а не само публично, ето моите (предварително обмислени) аргументи:

Идеята на адаша ми със сигурност би заслужавала внимание, ако не беше толкова утопична и отдалечена от действителността, към която се прилага (не твърдя, че това ще бъде винаги така; ако времето ѝ засвидетелства някаква жизненост, толкова по-добре за всички ни; в този случай аз ще бъда първият, който ще каже: „хвала ти, адаш!“). Ще дам за пример собствената си ситуация: аз възприемам себе си като САМО българин, живеещ в Германия. Не като „български немец“. В същото време децата ми без никакво съмнение имат немска идентичност (немци с български баща и корен), което за мен не е ни най-малък проблем, дори напротив. Няма ли противоречие с това, което говоря? Защо моите деца са приели идентичността на страната, в която живеят, но не и децата на турците, живеещи в България, при това от поколения насам?

Отговорът според мен се крие в различната привлекателност на предлаганите идентичности-алтернативи. „Немското“, плюс още няколко неща от този род („френското“, „английското“ и пр.) са в някакъв смисъл определящите компоненти на онова, което в бъдеще ще наричаме „европейско“. За децата ми има определен момент на „печалба“ (моля да не се бърка с печалбарство – имам пред вид английското win) в това да бъдат приобщени към нещо, което носи достатъчно конотации на цивилизованост и прогрес, и което всеки намира достойно за уважение и приемане. (Това, че самият аз не го правя се дължи просто на факта, че то е невъзможно – да се опитвам да ставам „немец“ би означавало с неизбежност да направя от себе си някакъв клоун, това е собственото ми, изпитано в реалността усещане; напълно съм склонен да приема, че в Америка нещата са по-различни, което пък обяснява способността на адаша да се чувства американец). В алтернативата „българска“ срещу „турска“ идентичност обаче няма такъв еднозначен момент на печалба. Българската идентичност не е нещо очевидно по-високо развито от турската, има и много основания да се твърди точно обратното – култура, икономика, влияние върху световните работи и пр. – всичко това е далеч по-силно в модерна Турция, отколкото у нас.

Какъв смисъл има да се предлага на турците българска идентичност, след като няколко стотин години живот на това място не са им дали никакви аргументи в тази насока? Какво ѝ е толкова по-доброто на българската идентичност в сравнение с турската, та да я пожелаят и приемат? Остава си единствено аргументът на „възродителите“ – да, ама вие живеете на българска територия, следователно… Само че това не е аргумент. Ако той беше, хората щяха отдавна да са го приели. Защо руснаците, които отиват в Германия, стават германци след второто или трето поколение, но не и германците, които отиват в Русия? Просто защото едната идентичност е на по-високо стъпало на развитие, точно толкова просто. Водата не може да тече нагоре, това е прост физически факт. Останалото са софистически напъни, в които аз не виждам смисъл.

Не е вярно разпространеното сред много българи мнение, че турците не се опитват да се интегрират И В ГЕРМАНИЯ. Това просто не е вярно и то се говори от хора, които не са го преживявали отблизо. Действително, различията между ислямско-турската и християнско-немската култура май са по-големи отколкото между нас и немците, и за много млади турци, включително и от трето поколение, е много трудно да се изживяват като немци. Това обаче не означава, че те не го желаят и че не се опитват. Така че, предварително заявявам, че за мен аргументът „ама те никъде не се интегрират“ просто не е валиден. Интегрират се, но културата им е много силно различна и им е трудно. Инак и те искат същото, което искаме и ние – да бъдат приети като равни, с уважение, без дискриминация. Турците са хора с много дълбоки корени, сериозни, силно държащи на семейство и чест – понякога до степен, която в Европа изглежда остаряла и дори малко ретроградна. Това обаче не ги прави „други“ в смисъла, който тази дума има в България.

Според мен няма кой да подкрепи идеята на адаша ми, нито сред българи, нито сред турци. Така както я възприемам аз, тя е равносилна на това да се опитваш да лекуваш пациента като го убиеш, като го накараш да престане да бъде това, което е – или което мисли, че е – за да не се страхува останалата част от общността от „заразата“. Но не е ли ясно, че това е не само утопия, ами и доста опасна утопия – просто защото няма начин тя да не предизвика гнева и на двете страни, нито пък има начин да получи подкрепа някъде отвън, откъм единствения източник на авторитет в България – „Европата“? За какъв обществен мир може да си мечтаем, след като единствената очевидна последица от това предложение е ожесточение и от двете страни – и липса на подкрепа от някаква трета? За самия мен е напълно невъзможно да видя практичността ѝ. Общо взето това, на което се настоява тук, е някакъв вид саможертва от страна на турците, другояче няма как да го нарека, в името на абстракцията „обществен мир“? Е, как да не ни отговорят в случая: „абе аз мога ли, или не мога?“ Те са турци, живеещи в България, за тях е изключително важно именно това, че не са българи, защото „са си платили“ за това. А сега ние идваме и им казваме, откажете се от всичко това, за да не дразните националистите. Не виждам как може да има някаква реалност във всичко това, наистина не виждам.

- 10-12-2011|Серкан

Предполагам, че разбирате как докато разсъждава всеки един от нас и прави някаква „дисекция“, става така, че дисектира до голяма степен и НАЙ-ВЕЧЕ себе си.

АКО един човек иска някаква промяна, иска да бъде уважаван от другите, то трябва и той да проявява същото.

Е, как да ви кажа, иска ми се да виждам повече реални „жертви“ като „МЕН“, дето все пак преглъщат, подсмърчат, но пописват, ама това, което виждам е, в огромното мнозинство от случаите, ХОРА, КОИТО НЕ СА УСПЯЛИ ДА СЕ ПРЕБОРЯТ …(я докато си бил „известно време в ДПС“, я като си им ял шута – ДЕПЕСАРСКИЯ, я като са ти трябвали няколко години за да разбереш какво се случва с твоите собствени сънародници по време на възродителния процес).

Тук (дори и в тази малка дискусия) плоскостта е много неприемливо наклонена и обременеността е огромна.

А иначе, уж никой няма вина, а защо така ни тежи, странна работа.

Тъй, това беше по най-мекия начин, който ми идва в момента.

Аз имам много мисли, мои, търсещи, четейки ви, дори разписах някои неща, но виждам голяма неподготвеност, предполагам, че и от моя страна ще е същото и не смея да ги развия, но…

Пак ще обърна внимание, но не като жертва в една етническа чистка, не, като жертва, която я учат в едно, а учителите не могат да видят своите собствени „падения“. И тук ми е големия проблем. Тук човек започва да разбалансира собствената си мерна система, онази, най-… – на доброто и злото в нас.

Мислим си, че е трудно е да нараниш точно хората, с които си най-близък, а го правим с голяма лекота.

Мислим си, че поучаваме и съветваме само хора от най-близкото си обкръжение, а с другите сме по-така, но… не е така, не е така.

И все пак, и все пак…

Във всяка история има нещо ценно, надявам се, освен упорството да ме нарича „турски българин“, Златко (Ангелов) да успее и от тук да вземе НЕ САМО, което му е нему нужно.

Все пак – идеали имаме, път извървян, опит натрупан. Озаряваме.

- 10-12-2011|Златко Ангелов

Идеята ми безспорно е утопична. Но това не я инвалидизира. И то е така, според мен, защото сменяйки местата на двете думи, аз не предлагам смяна на идентичността, далеч съм от подобна мисъл дори. Още и защото дори от утопичните идеи са се раждали големи проекти.

Прочитайки систематично предложените аргументи на адаша, аз съзирам в тях личен опит и дълбок смисъл. Но и моите аргументи изхождат от личен опит и търсят смисъла на онова, което т. нар. Възродителен процес разруши в България. Ако нищо не беше разрушено, защо тогава да търсим у някого вина за неговото осъществяване, нали? И ето, дори чрез тази дискусия ми става все по-ясно, че онова, което този процес е разрушил, е възможността двете етниески групи в България да стигнат до разбиране за самите себе си, а с това и да се примирят едни с други. Аз приемам тезата на адаша само защото тя доказава, че е извършено нещо непоправимо и необратимо. Само от тази гледна точка моето предложение изглежда утопично. Представете си, че ги нямаше Възродителния процес и неговите последствия? Тогава естествено щеше да се стигне до преливане на вода от единия съд в другия--защото в България няма по-високо и по-ниско ниво, така поне мисля аз. Казано шеговито, любимата ми българска баница си е всъщност турски бюрек, който правят най-добре в Истанбул. Да не говорим за турското кафе.

Тогава, питам аз адаша, защо трябва непрекъснато да бъдат предизвиквани българите да си признаят вината--ако я имат--за Възродителния процес? И със, и без признанието -- все тая! Нещата са разрушени завинаги и ще останат такива в превдвидимто бъдеще.

Така че може би е по-добре да отстъпя и да не настоявам на утопичната си идея. Което правя с дълбоко чувство на тъга, предизвикана от истината, за която именно адаша ми отвори очите: че България, като страна на балканите, е толкова обременена от миналото си и толкова лишена от авторитети, както и от идеи за прогрес, че трябва да си я търпим каквато е. Наша си е. И нека в нея и извън нея всеки се спасява, както може.

- 10-12-2011|Серкан

Не бях чел поста на Златко (Енев) от преди малко.

Сега след като го прочетох набързо, веднага искам да отбележа един момент, който абсолютно не е така. Моля, забележете, размислете. не става тук дума само за етнос, нация и подобни, тук има нещо друго.

„Те са турци, живеещи в България, за тях е изключително важно именно това, че не са българи, защото „са си платили“ за това.“

Пак повтарям, аз не виждам нещата така, дори доста по-различно от това, така казано.

Тук хора става дума за нас, за отношенията ни като хора, там нещата между „едни“ и „други“ (не българи и турци, не антикомунисти и комунисти и виолетки), са много зле развити.

В грешна, непродуктивна посока отиваме, но е важно ЗАЩО отиваме в такава. От тук все пак може да се извлекат важни поуки.

- 10-12-2011|Златко

О, много се радвам, че не си съгласен с мен, Серкане, защото това ми дава надежда, че противопоставянето между двата етноса не е толкова тежко, колкото го виждам (или си го представям) от тук. Но дали това не се дължи на факта, че и ти като нас с адаша вече си извън страната и нямаш директна връзка с огъня, който гори под задниците на повечето хора там? Дано да си прав, истински ми се иска да е така.

Адаш, това с вината е само един аспект от нещата, които говоря от дълго време насам. Онова, което ми е най-важно, е идеята за пречистването от наслоенията на миналото, от което – надявам се всички поне веднъж да се съгласят – имаме страхотна нужда, всички. А не виждам как може да се стигне до пречистване без покаяние, без искане на прошка – това е единствения познат начин, не случайно всички религии базират процедурите си върху някакви ритуали на пречистване (изповед, пост, искане на прошка и пр.) Целта ми изобщо не е някакво инатесто навиране на думата „вина“ в очите на хората. Целта ми е търсене на път към бъдещето. Възможност – поне теоретична – да си представя едно по-чисто, по-малко затормозено от нашето/нашите поколения. Възможност за повече разбиране, по-малко комплекси, някакво по-естествено усещане за свобода, волност, не толкова силно ограничавано от обстоятелствата на живота съществуване. Повечето хора живеят с мисълта, че материалният прогрес автоматично води до такива неща. Аз не съм съгласен с това. Няма вътрешна свобода без пречистване, без освобождаване от греховете, включително и тези на предишните поколения, независимо от това, че хората могат да живеят богато. Говоря като религиозен човек, без да съм последовател на която и да е религия, освен моята си собствена, която не мога да опиша. Именно затова толкова много натискам върху думата „вина“, без да вярвам в това, че някой ще вземе и, ей така, от единия сърбеж, ще започне сега да се тръшка и покайва само защото някакъв си перко откъм Берлин му бил казал това. Онова, което върша, е насочено не към нашето, а може би и не към следващото поколение (големи думи, съжалявам). Всичко, което върша – или по-голямата част от него – се връща върху ми под формата на отхвърляне, понякога доста яростно, от хората, към които е отправено. Изглежда, че навсякъде по света „вината“ – също както и в Германия – може да бъде обсъждана и изследвана истински задълбочено едва от поколенията, които нямат директна връзка с нея и за които не е необходимо да доказват на самите себе си своята невинност. Така е било тук в Германия, така ще бъде и в България (ако имаме късмет – защото в Турция вината за геноцида се отхвърля и до днес, вече не знам колко поколения по-късно, за голяма вреда на цялото турско общество; дано ние да се окажем малко по-различни от тях, поне в това отношение). Не знам, това не е моя работа. Моята е да не позволявам на хората да се успят и оядат отвъд степента на излечимото. Не че аз съм този, който ще каже кое и как е лечимо. Но при всички случаи „вината“ е само лостче за постигане на тази цел – непозволяването на заспиването (за онези, при които изобщо е възможна някаква будност.) Другото не е моя работа.

- 11-12-2011|Серкан

Добре, понеже има опасност пак да стане развален телефон, ще опитам да напиша АЗ как виждам това изречение, което ми прозвуча ужасно неподходящо.

Етнически турчин, гражданин на България. Роден в нея, и майка ми и баща ми и до не знам кое коляно. Чувстващ същите задължения и искащ същите права, както всички останали граждани на тази държава.

От много отдавна, не знам точно от кога, наричат моя етнос български турци. Много от нас са свикнали с това определение. След събитията около „възродителния процес“, немалко хора получиха особена чуствителност дори към него – български турци.

Сега – последната година – един, втори, трети път чувам ново „турски българи“. От Златко Ангелов. Първия път го подминах. След втория, в коментар, който се намира в темата за „Голямата екскурзия“ показах, достатъчно деликатно, че тук има нещо нередно, че се прекрачват едни граници, които от много време са сложени по един определен начин.

Днес, за 3-ти път.

Последва моя реакция.

От кое?

От нечувствителността, от дебелокожието, което и най-близките ни хора проявяват и ще продължават да проявяват, ако не се изправиш срещу това.

Подобна е и историята с наставките в турските имена.

АКО толкова държи някой хората да се разбират, няма да тръгне да човърка в неща, които са сложени по един начин, пък на тях видиш ли, ПО ОПРЕДЕЛЕНИ, ВАЖНИ ЗА ТЯХ МОТИВИ, им се вижда, че може и да е иначе.

Може и да може, ама така не се прави.

Слон в стъкларски магазин, това е за мен подобно поведение.

И сега, да разширим малко това, което ТОЛКОВА СТЕСНИХМЕ, поради мотиви, които ще оставя на вас да размислите също ЗАЩО. Аз каквото имах, казах, дори доста, доста повече, от това, което е необходими, за да се усети един „сроден“, мислещ човек.

Човек, който сам съзнава, както и аз, че сме в един много труден, трънлив, но небходим път. Онзи, който може да даде някаква база, от добре обмислени слова, които да раздвижат вкоченелостите. Наши.

И, другата тема – засегнаха се някои хора, че видиш ли СПОРЕД тяхните теглилки комунизъма, тъй иначе, сравняват с възродителния процес, Ловеч с Белене, и подобни… Подобни абсурдни мерила.

Аз знам, защото съм чел каква ужасия е било в лагера в Ловеч (края на 50-те, началото на 60-те). Знам съм бил, защото съм чел – абсурно нали, това, което пиша?

Чел съм за ужаса на лагера в Ловеч, нямам нужда от такива сравнения. Такива сравнения обаче са много показателни.

На първо място – за огромната несправедливост, за безчет и безчет ненаказаности в България. Нашата България.

На второ – за една грешна позиция в живота като цяло. Като хора, като струни трептящи с чувствителност дразнеща.

Така не се прави, така не се гради „задруга“.

Няма да имаме и общност, докато вървим по този начин.

Последно, Златко, аз съм навън, да, разбирам те, и дори до известна степен знам, че в думите ти има ТЕЖКА истина.

Тук обаче има неща, които, ако имаме възможност, ще поговорим занапред, за текста на тази тема, за твоята книга, за ред други неща, които просто не виждам един човек живял винаги само на едно място, бил винаги само от едната страна, да може да усети, да понесе, да разбере, да преглътне, да се трогне, да оцени, да се възмути, да подобри.

Прошката за мен е тук, в това да преодолееш, да продължиш да обичаш, но да не спреш да се бориш, за нещата, за които си струва.

Много български турци, погледнато по този начин, са простили някаде много назад във времето. И са продължили напред. Запазвайки опита и раните, които нямат лек и искат единствено малко по-голяма чувствителност, когато пипаш около тях.

- 11-12-2011|Златко Ангелов

Серкане, прощавай братко. Щом съм обидил само един човек, значи не съм прав. По-горе казах, че оттеглям предложението си, но тук искам да го повторя, защото мнозина няма да прочетат внимателно. Не съм прав да търся промяна по този начин и няма да го правя. Стена с главата си никой не е успявал да пробие. Самоопределението на човека е по-важно от всичко останало.

- 12-12-2011|Metin – Istanbul – „български турци“

Отдавна следя сайта, но за първи път пиша.

Та накратко да се представя:

1989-та година се изселихме в Турция – бях на 18 години.

Живея и работя в Истанбул.

Реших да си кажа мнението, защото смятам, че и двамата(Серкан и Златко Ангелов) грешат(или може би и двамата са прави).

Мисля, че владея достатъчно добре и турския и българския език. Езиците са ми слабост – винаги ме e привличала мисълта как са възникнали и как са се развили.

Та, да се върнем на „българските турци“.

Да си призная, че много ме дразнеше този израз. Звучеше ми като „турци, но малко или повече българи“ или „не чак толкова турци, колкото българи“ или най-лошото – „българи, които се самозалъгват, че са турци“.

Интересното е, че си промених(разширих, надскочих) възгледите, няколко години след като се изселихме в Турция. Разликата мисля се дължеше на задълбоченото усвояване на турския език.

Как ни наричаха самите турци(„турските турци“ – може би в този израз е разковничето:))?

Нека си спомним:

„булгар тюрклери“ – „български турци“,

„Българистан тюрклери“ – „турците на България“,

или в най-кратка форма…

само „булгар „– „българин“.

Но дали за „турците на Турция“, значеше това, за което си мислехме ние – новодошлите „турци на България“?

Езика определя мисълта…

А дали ние „турците на България“ мислехме на турски език? – Не, разбира се… Повечето от нас, само говореха на турски, но мислеха на български. Ето защо и изразите ни звучаха някакси особено на „турците на Турция“. Словореда, интонацията и т. н., бяха някакси български.

И не само езика – ние „турците на България“, не бяхме ли израснали в същия комунистически режим в който бяха израснали връстниците ни „български българи“?

Обиждахме се, сурдехме се на „турците на Турция“, почти толкова ненужно, колкото и на „българите на България“.

Може би по простата причина, че не ги разбирахме.

Турците в Турция, наричат „булгар“, всеки човек който е от България. Защото според техния мироглед, думата „булгар“ е пряко свързана със страната в която живее, а не с етноса от който произхожда. За тях етническия турчин, живеещ в Русия е руснак. Принадлежност към земя – това е.

Според мен, израза „български турчин“ е правилен и не е обиден. Това е мое лично мнение, разбира се.

Но пожелах да го споделя, защото нявга го считах за обидно и неправилно – подобно на Серкан.

Нито критикувам, нито съм страна в дискусията за „български турци“ – само я считам за ненужна. Ако неволно съм наранил някого, се извянавам предварително.

Мисля, че проблема не е в изразите, а в правото на самоопределяне, правото на избор.

И ако евентуално един израз ни е неудобен, непременно трябва да споделим това, с тези които го използуват.

В Турция, никoй вече не използува израза „булгар тюркю“, защото той звучи обидно за нас – „турците на България“. Но докато ние не им го обяснихме, нямаше откъде да знаят, нали?

Те не бяха израснали в България а ние не бяхме израснали в Турция – говорехме на един и същ език, но се разминаваха понятията.

Използувам кирилизатор:)

Поздрави…

- 12-12-2011|Серкан

Метин, здравей!

Много се радвам за включването ти. (Особено ако си Метин Сеит от филма „Гьоч“.:) Човек, към когото изпитах огромна симпатия. Заради съдбата (донякъде споделена), заради мисленето и дори заради чувствата, които пресъздаде в мен.)

Сега… по отношение на коментара ти.

Аз не се срамувам от израза „български турци“. Тук по някакъв начин си се заблудил.

Ако се срамувах, нямаше да го използвам в края на коментара си от 11-12-2011 02:29:11:

„Много български турци, погледнато по този начин, са простили някаде много назад във времето.“

В същия коментар в началото описвам:

„От много отдавна, не знам точно от кога, наричат моя етнос български турци. Много от нас са свикнали с това определение. След събитията около „възродителния процес“, немалко хора получиха особена чуствителност дори към него – български турци.“

Тук, това, което предизвика спора, а дълбочината му е много по-голяма И ИЗКЛЮЧИТЕЛНО ВАЖНА, но за нея, когато имам време е израза“турски българи“.

Това е израза, който аз не приех и бих се радвал, ако имаш време да изкажеш своето мнение.

В момента съм на работа и сега се налага да я продължа. Когато мога обаче, ще пиша по някои от темите, които аз лично улових, след като ги осмислям.

На Златко Ангелов ни най-малко не му се сърдя нито съм обиден, напротив, благодаря му за коментара, но… тук има тема. Само това мога да кажа в момента.

- 12-12-2011|Златко Ангелов

Серкан, Метин посочва, че в Турция хората от България, независимо от етническия им произход, ги наричат българи. Хората от Русия наричат руснаци, и т. н. Интересно е етническите турци от Германия дали ги наричат немци (особено ако са второ и трето поколение). В турското съзнание човекът принадлежи на земята, където живее. Метин много точно разделя национална от етническта принадлежност. Но както адаша посочи, онези етнически турци, които останаха да живеят в България, няма да приемат да бъдат наричани българи, дори и с определението турски, защото то е натоварено с много отрицателен заряд, със стигмата на преименуването. И това е, за което аз съжалявам и заради което оттеглих предложението си. Но Метин оставя една вратичка отворена: трябва да се питат онези, за които това се отнася. Ти си един от тях и не го приемаш. Дали някои други ше го приемат? Явно не е моя работа да кажа. Според мен САМООПРЕДЕЛЕНИЕТО има върховенство над всичко. Мисля, че това е дълбоката тема, която теб те вълнува: самоопределението, което в България е исторически натоварено с много противоречиви наслоения.

- 12-12-2011|Златко – re:
Серкан писа:

На Златко Ангелов ни най-малко не му се сърдя нито съм обиден, напротив, благодаря му за коментара, но… тук има тема. Само това мога да кажа в момента.

Абе тема, тема, ама накрая на всекиго може да му стане байгън. Човекът вече десет пъти каза, че съжалява, и ти се извини, и всичко. Ха стига вече си въртял на празни обороти, Серкане!

- 12-12-2011|Серкан

Абе вие сте много „интересни“ хора!

Минава ли ви през ума, че дори пишейки ги тези неща (предполагайки коя „тема“ имам предвид) правите неща, които не трябва да правите.

Може да любопитсвате, но може и да подценявате…

Изчакайте! Препирате и разваляте всичко.

- 12-12-2011|Metin – Istanbul – …

Да, аз съм Метин от филма…

„Турски българи“ – „тюрк булгарларъ“…

подминал съм го този израз или съм го прочел като „български турци“.

В Турция този израз се отнася за тюркоезичните народи, самоопределящи се като „българи“. Като например татарите в Татарстан.

Не знам Серкане…

Изразите отдавна не ме вълнуват. За мен е важно да имам свободата на избор и практикуване на език, култура, вероизповедание, традиции, равни права пред закона и т. н.

Всички тези неща взети заедно, за мен значат самоопределяне.

Останалото са формалности…

- 12-12-2011|Metin – Istanbul – do Златко Ангелов

Правилно си предположил:

турците живеещи от няколко поколения в Германия ги наричат „алманджи“.

Това е малко по-различно от, „алман“ – „германец“.

В турския език наставката „-джи, -чи“ придава някаква професионалност към корена на думата, някакво занятие.

Като например:

боя – бояджи

демир(желязо) – демирджи(железар)

беклемек(чакам) – бекчи(пазач)

Та преведено булквално, „алманджи“ означава „човек занимаващ се с нещо в Германия“, „временен германец“.

Относно „турски българи“.

Не смятам, че се отнася за турците в България.

- 12-12-2011|Серкан

Сега, Златко (Енев), иска ми се да отмина тези твои думи (които написа и след това виждам, че си изтрил). Да ги оставя поне на един по-заден план, ако се наложи, ще пиша втори коментар и ще ти дам „дължимото“ внимание и то този път по подобаващ начин. С уважение, на границата, но… така, че всеки да си получи своето и да се помним цял живот.

Все пак, като човек (З. Енев), като последовател на идеите на Фокнър, като мой учител, за добро и лошо, ще ти дам още една възможност. Ще дам още една възможност на Човека и на неговото право да преБъде. И този коментар ще го посветя на човека, който много повече от теб го заслужава В СЛУЧАЯ. Твоя адаш, Златко Ангелов.

Златко (Ангелов), съжалявам много, ако си се почувствал зле ПО МОЯ ВИНА. Напълно възможно е да е така.

В никакъв случай не искам да се чувстваш зле, но знам, че това е невъзможно.

Аз мога да ти помогна по един единствен достоен начин. И той е като опитам да пиша нещата така, както ги чувствам. Моята истина.

Ето къде е историята.

Една история, която не ми оставихте необходимото време да улегне.

Сега, тази история не е лесна, така че ще получите нещата в един сравнително суров, откровен, реален вид.

Не е лесна защото трябва да я извърви с мен и друг човек, за който съжалявам искренно, но… няма как (точно както да си черен в САЩ или турчин в България, г-н Ангелов, ще ме разбере). Дано и страничните явления, недоразумения и псевдоадвокати да се освяткат и държат на ниво.

Аз вярвам в Човека, който се ражда в словото.

В събота, след коментарите, не съм спал цяла нощ. Нито минута. Съответно цяла неделя не бях добре.

В края на съботния ден усетих две неща.

Първо: Златко Ангелов (човек, който от всичко, което съм чел от него последната година е един от хората, за които бих се изправил дори срещу един тиранин) сподели в събота много важни мисли, които той ги вижда така и е техен носител. Той е искрен, достоверен, облогороден представител на своята епоха и своето време. Време, в което по някакъв начин всички се застъпихме някакси. Сред тези мисли не се засегна САМО темата за ПРАВОТО НА САМООПРЕДЕЛЕНИЕ. ЗАСЕГНАХА СЕ МНОГО ПОВЕЧЕ НЕЩА, МНОГО ПОВЕЧЕ ТЕМИ и ДОРИ ПРЕКИ АНАЛОГИИ С ЕДНО ДРУГО ВРЕМЕ, КОЕТО ДОРИ ТАЗИ ТЕМА КОМЕНТИРА. (Продължава към края на коментара.)

Второ: Хубаво, ама тези мисли, ги изрича Златко Ангелов. Човек, който го чувствам близък. И аз съответно нищо не казвам (това в ранните часове на неделя). Просто стискам зъби, за да не нараня. Да дам възможност да поговорим, да намерим НЯКАКЪВ ИЗХОД. Аз САМ в него момент не мога да го намеря.

И не мога и да заспя. И чакам някакво развитие – все пак в тази микро-тема не съм сам. Както винаги съм правил, давам нов шанс. ЧАКАМ ДА ДОРАСНЕМ.

Към обед, след коментара на Златко Ангелов съвсем останах без думи. Просто ситуацията беше нерешима.

Прочетох коментара ти Златко (Ангелов), смесих го с моите мисли, с моята смачканост в него момент и… нямах думи. Просто нямах как да кажа две елементарни изречения, да ти благодаря, да ти кажа, че всичко е наред, че не за мен става дума, че ни най-малко не съм ти обиден, че ти благодаря, че пишеш, че си истински… че си добър, но… има нещо, което не ми дава мира тук, има нещо, което не е никак в ред. И пак, дори в добрината ти, дори въпреки нея ще трябва да разтуптявам сърцето си, а с него и твоето. Дано не е само нашите две, щото това си е напълно безсмислено и не това ми е целта.

Какъв е проблема? Дори и с този коментар на Златко Ангелов, където той ми дарява добро, несправедливостта продължава да съществува. И тя не е в някаква игра на думи, не е в това да насочиш всичко към един човек (мен; моя хипотетична обида; искана прошка от мен, че съм наранен).

Тези мисли, идеи (звучащи дори като убеждения, като неща, които няма начин да не са така) в неделя нямах сили да анализирам, да реагирам адекватно. Днес, въпреки, че повече от 12 часа съм бил на работа, размишлявах над това. На обяд, в малката почивка също, но тогава пък нямам достъп до интернет, нямах текста пред себе си.

Днес, понеделник вечерта, въпреки, че нямах никакво желание да чета, защото ме натоварва емоционално, което неЗнайно защо определени хора бъркат с обида, отидох и четох отново коментара на Златко Ангелов от 10-12-2011 20:40:35.

НЕ Е ГОТОВ ДА СЕ ПРЕБОРИ ЗА МЕН. ЗА МЕН ТУРЧИНА.

Без оправдания, без облагородявания, без омекотявания. За мен българския турчин, тук в България. ТАКА, КАКТО АЗ СЕ БОРЯ ЗА НЕГО. Дори с тирания, дори в моменти, в които е най-добре да се свия и притихна, да се скатая.

… … …

… … …

… … …

ЗА МЕН, като човек носител на една „друга“ страна в тази история това е много силно, емоционално. И истински. Това е България. Със всичко хубаво, което може да ти даде, си носи и тази НЕсподеленост.

Прошката (не тази от коментара) си я дължите един на друг, НО ИСТИНСКА.

ВИЕ, които и до ден днешен така лесничко минавате зад тезгяха на „собственика“ и започвате да поучавате, кои са „другите“ и де са родени „тяхните дядовци“.

А полека лека, да се превръщате в онези същите, оплюти и от вас, поне на думи, тирани.

(Това, което описвам съм го срещал през целия си живот, с много малки и ЗАПОМНЕНИ ОТ МЕН ЗАВИНАГИ изключения. В случая с Златко Ангелов обаче беше много символично, понеже той, поне до събота не беше осъзнал, че дори и в „българския турчин“, аз на тоя етап от живота си препочитам да си остана турчин. За добро и за лошо. И ДА СЕ БОРЯ КАТО ТАКЪВ. И след коментара му от неделя И след коментара му от днес, аз чувствам ПОЧТИ СЪЩОТО, което чувствах и в събота срещу неделя вечерта. Това, не е моят идеал за Чиста и Свята Република, в която всички ще се борим ЗАЕДНО.)

Няма как да съм обиден, как да дам прошка.

Това, което описвам е с мен цял живот.

Развълнуван съм обаче от обстоятелствата и хората, с които „крача“ в момента, тъгата ми е силна.

И сигурно ще натъжа, но няма как…

- 13-12-2011|Metin – Istanbul – …

metinseyit@gmail. com

- 19-01-2012|Златко – re:
Боян писа:

Подкрепям възраженията на „самолета“ и на Петър П. за липсата на съдържание в така зададения въпрос -- нито имаше етническо прочистване(какво точно е това, холокост ли, що ли???), нито е имало анти-малцинствена кампания (в смисъла, който подразбирам че влагаш)-- имаше дежурна соц-обработка на и без това обработения народ, който обичайно си траеше, щото проблемите му бяха други, така че за „съзнателно поддаване“ въобще не може да се говори, а дали и кой разрушава етническия мир, разрушен ли е той -- едва ли си струва да виниш простия ни народец за мълчанието му.

М-да, господа…

Парламентът прие декларация на Синята коалиция за осъждане на насилствената асимилация на българските мюсюлмани по време на тоталитарния режим. „Обявяваме прогонването на над 360 000 български граждани от турски произход през 1989 г. за форма на етническо прочистване, извършено от тоталитарния режим“, се заявява в декларацията.

Народното събрание осъди насилствената асимилация на българските мюсюлмани

- 19-01-2012|Иван Рангелов

Самият факт, че Иван Костов е вносителят на тази „Декларация“, достатъчно добре ѝ придава достойния за такива актове предателски привкус…

Освен това: близо половината депутати в Народното събрание изобщо не участваха в гласуването на тази декларация…

Както се казва: образец за „национален консенсус“…

- 19-01-2012|Златко

Интересен текст в „Редута“ (макар че самият аз бих предпочел да гледам по-скоро към нашия собствен проблем със съвестта, вместо да поема сравнително лесната линия на кастрене не турците – без да отричам арменския геноцид, разбира се; просто смятам, че докато не сме изчистили собствената си съвест, нямаме право да размахваме пръст пред другите). Но да речем, че всичко е само още в началото си и нещата тепърва ще придобиват по-ясни очертания. Впрочем, ето част от споменатия текст:

Цитат:

Култура на съвестта

Тони Филипов, д-р

На днешния ден през 1951 г. влиза в сила Конвенцията на ООН за преследване и наказване на престъплението „геноцид“. Можем, дето се вика, да посрещнем 61-та годишнина на конвенцията с „чувство за изпълнен дълг“. Вчера депутатите от българския парламент отхвърлиха предложението да се признае за геноцид избиването на милиони арменци в Османската империя през 1915-1922 г. Франция, Холандия, Швеция, Белгия, и други прогресивни държави вече го признаха. Да не забравим Германия, за в случай че някой се присети да опонира с компактни маси от граждани от турски произход… А също и Гърция, ако пък се извади картата на добросъседството. От името на ДПС Лютви Местан заклейми самата идея да се признае геноцида: „Парламентът е законодателен орган, който не може да присвоява територията на храма на науката. Парламентът не е орган, който да раздава исторически истини като последна инстанция…“

Същевременно парламентът прие декларация на Синята коалиция за осъждане на насилствената асимилация на българските мюсюлмани по време на тоталитарния режим. „Обявяваме прогонването на над 360 000 български граждани от турски произход през 1989 г. за форма на етническо прочистване, извършено от тоталитарния режим“, се заявява в декларацията.

Браво, за декларацията срещу покръстването браво! Трябва да осъдим тоталитаризма. Но дали това е достатъчно? Дали това ни измива срама като нация? „Единствената ваксина, осигуряваща имунитет срещу възможната поява на нов тоталитаризъм, остава чувството за лична отговорност за всяка дума и действие“, казва един автор, с който по-долу ще ви запозная. Да чувствате личната отговорност в думите на вносителите? Айде, Мартин Еваджелиста да го оставим настрана, той по това време още е пишкал на ламарина да му тропка… Но Иван Костов е бил вече преподавател във ВУЗ по време на покръстването, малко или повече, част от самата тоталитарна машина. Всички ние подло си мълчахме, когато турците разпродаваха на безценица имотите си и заминаваха… А не малко потриваха доволно ръце: „Да се махат!“

Колкото до второто, отхвърлянето на арменския геноцид, то явно за герберите е мотивирано с „високите“ политически съображения на премиера Борисов спрямо Турция. А поведението на депесарите няма как другояче да определим, освен като пета колона на турската държава и нейната политика. Да, за съжаление няма друго обяснение.

В „Преодоляването на тоталитаризма като проблем…“ Сергей Аверинцев, завършил живота си като професор в университета във Виена, пише: „Явно не всяка култура приема самата представа, според която нацията има нужда да размишлява върху колективната си отговорност за греховете и престъпленията на собственото си минало и да изповядва пред целия свят тези грехове и престъпления. В известната класификация, водеща началото си от Рут Бенедикт, всичко това се обозначава като култура на съвестта.“

Наистина явно не всяка култура го приема. Културата на турците, в това число и на лидерите на българските турци (с направената по-горе уговорка), явно не го приема.

„Цивилизациите на Изтока, продължава Аверинцев, традиционно се определят като култура на срама: там човек трябва „да пази лицето си“ и тъкмо поради това за него е по-добре да не разкрива неприятните си тайни… Бъдещето на европейската традиция на свободата е свързано с културата на съвестта. Културата на съвестта е особен феномен… Аз не мога да си представя китайски Солженицин… И до днес не ми се е случвало да чуя за някакъв опит за размисъл относно известното изтребване на арменци, на който и да е турски романист или есеист, дори опозиционен. А самият факт, че Солженицин притежава стигащо до болезненост национално чувство, само засилва контраста…“

Разбрахте ли г-н Лютви? Бъдещето на европейската традиция на свободата…“ И ако искате да сте част от нея, а не от „културата“ на срама, трябва да признаете арменския геноцид. А не да говорите врели-некипели за териториите на храма на науката…

Не казвам, че ние сме стигнали далеч по пътя към културата на съвестта. Това „…извършено от тоталитарния режим“ показва, че сме стигнали до някаква „култура на полусъвестта“, или пък „полукултура на съвестта“, не знам как е по-правилно. Но поне се опитваме. Но не би ли трябвало в това ни усилие да се включат и лидерите на ДПС, една немалка част от които са били агенти на ДС? Всъщност, чули ли сте някой от турските лидери да се извини на своите избиратели за това, че, по едни или други причини, е сътрудничил на тоталитарната държава? Аз не съм.

- 19-01-2012|Дафина Д. – „Преименуване“, а не „покръстване“.

Тони Филипов очевидно е бързал.

И ако обича да не обобщава. Ако той е виждал някой да „потрива ръце“, вероятно е бил от оная прослойка, която имаше право да си купува винаги каквото пожелае и където пожелае.

- 20-01-2012|Любомир Сирков

Към Златко (по повод неговите думи по-горе:“просто смятам, че докато не сме изчистили собствената си съвест, нямаме право да размахваме пръст пред другите“):

това изискване (първо изчисти собствената си съвест, пък после размахвай пръст на другите) всъщност и в горния цитат се вижда, приложено от самия автор (Тони Филипов, д-р): той на практика казва на г-н Лютви: „Г-н Лютви, вие, лидерите на ДПС, изчистихте ли първо своята съвест? Тогава защо говорите?“

Само че, ако действително приложим такъв подход, то, по обясними причини, никой няма да може да каже никого…

- 20-01-2012|Златко

Интересна – и според мен справедлива – забележка, Сирков. Действително, в собствената ми (не особено реалистична, но пък затова етически изчистена) позиция, почистването на собствената съвест трябва да предшества желанието да накажем другия. В смисъл, това вероятно е невъзможно, тъй като би означавало опит за завръщане обратно към едно пред-греховно състояние, тоест към рая, но като императив на личното поведение то съвсем не е толкова абсурдно. Етическият императив трябва да бъде високо вдигнат, дори и ако това прави достигането му (почти) невъзможно. Всичко останало оставя толкова много отворени врати за компромиси, че човек в края на краищата с неизбежност се заплита в някоя от мрежите на баналното зло. Това поне е собственото ми разбиране за тия неща.

- 20-01-2012|Златко

Не ще и дума, изискването за строгост преди всичко към самия себе, а едва след това към другия, е важна част от нещата, които се опитвам да говоря тук. Това е една от малкото здрави опори в борбата с лицемерието, поне така ми се струва.

(А че нерядко сам мога да се оказвам не на висотата на принципите си е, за съжаление, неразделна част от живота. М-да…)

- 28-01-2012|С. Борисов – За потомците на евреите-комунисти АПБФК

Благодарните евреи обичат България, нехранимайковците – не!

Написана от Самуил Ардити

С еврейска кръв – партиен помен

Български евреи и българи, били те учени, политици или обикновени хора от лявото пространство трупат политически капитал от трагедията на евреите от Тракия и Македония по време на Холокоста. Начинът на действие на историците от ул. Позитано № 20 е следния: някои исторически факти са отречени, други измислени. Историята е фалшифицирана и написана отново според директивите получени от централния комитет на Партията. След това, когато историята допълва теорията на „историците“ се правят погрешни заключения, че България е отговорна за депортацията на евреите от новите земи.

Ето такава е приказката за депортацията на моите братя от Тракия и Македония. Те не са единствените унищожени мои сънародници в Европа. Нацистите унищожиха шест милиона мои братя и сестри и за всички тях аз тихо ридая. Добрите душички не се интересуват за тях, защото от това не могат да изкарат някаква политическа полза. Те постоянно говорят за евреите от Ксанти и Гюмурджина, но за 56000 души от Солун събрани от гръцката полиция и със сътрудничеството на местните велико гръцки шовинисти хич не им дреме. Мъчно е да се обвини цар Борис III за нещастието на солунските евреи, и защо тогава да си правят труда да леят крокодилски сълзи за тях, когато няма политическа печалба.

Най-напред фактите

Нека да направим преглед на основните факти.

1. Германия съсредоточава огромна армия от 850 000 войници, начело с генерал Лист, на румънска земя – до Дунава срещу град Русе. Хитлер трябва да спаси своя съюзник Мусолини, който е загазил в Албания. Той казва – „Ще мина с добро или с зло „. Българската армия е храбра, но лошо въоръжена, без сериозна авиация и бронирани части. Една българска съпротива срещу германската армия можеше да доведе до ужасни резултати. Десетки хиляди български войници –щяха да паднат в сраженията и без съмнение – цялата еврейска общност в България унищожена.

България е жертва на една нацистка агресия, и след десанта в Русе тя е една полу- окупирана страна с едно мнимо „самостоятелно“ правителство.

2. Цар Борис III е изправен пред едно предложение подобно на предложенията на Дон Корлеоне, а на тях не се отказва.

Вермахтът минава през България и напада Гърция и Югославия. Гръцката и сръбската армия са разгромени и затова е необходимо само около две седмици.

Югославия и Гърция окончателно капитулират, сръбският крал и гръцкият цар бягат в Лондон. България не участва в войната, и не се пролива българска кръв. Този факт е решителен и определя до каква степен България ще може да владее в Македония и Беломорието в бъдеще. Германия предава тези области на България за временно гражданско управление до края на войната – а до тогава ще видим – казва Хитлер. Сделката е добра и за двете страни. Вермахтът пести няколко дивизии, които трябва да остави като гарнизон в Македония и Беломорието. След кратко време той ще прати тези части на източния фронт.

За България блянът за Македония и излаз на Бяло море е постигнат. Филов може да подаде на народа лъжливата пропаганда за обединението на България.

Фактически само Добруджа е истинска обединена с отечеството земя.

Това е осъществено според международните закони и признато от великите сили, Англия, Германия, Русия и САЩ. След мирните преговори в румънското градче Крайова между правителствата на България и Румъния се подписва един мирен договор. Разликата е грамадна между обединението на Добруджа и същото в Тракия и Македония. Златна Добруджа е законно присъединена, Македония и Беломорието са временно харизани земи до края на войната.

Евреите от златна Добруджа получават българско поданство, въпреки че и тя е новоосвободена българска земя. На 02-03 -1943 год българското правителство решава, че депортация ще има само в Тракия и Македония. В Добруджа комисарят Белев не може да пипне нито един евреин. България не предава нито един евреин, български поданик, който живее на българска земя.

Конференцията в вила Ванзее определя кой е български евреин и кой не

Империята на злото има своя стратегия и тактика. Конференцията в вила Ванзее взима решение за крайното решение на еврейския въпрос в Европа. Нацистите правят списък на евреите за всяка страна по отделно, които трябва да бъдат унищожени. До името на България те записват 48000 души. Това става 8 месеца след обединението. Значи евреите от Тракия и Македония са съответно гръцки и сръбски евреи, поданици на държави окупирани от Германия, където тя коли и тя беси. Генералната позиция за унищожаването на евреите в Европа е определена от германци, а не от българи. А вилата Ванзее се намира в предградията на Берлин и не в Симеоново или Бояна. Да видим каква е тактиката на империята на злото. Най големите врагове на България не могат да твърдят, че съдбата на евреите от новите земи е българска инициатива. Подготовката на депортирането започва след голям натиск от страна на Германия. В началото на 1943 год. в София е изпратен главния помощник на Айхман, есесовецът Теодор Данекер. Той и само той бе злият дух, който като двигател тласкаше напред машината на Холокоста. Нито стратегията, нито тактиката на депортацията бяха българско дело.

Можеше ли цар Борис III да спаси евреите от новите земи?

До ден днешен се водят дискусии дали България е имала възможност да откаже сътрудничество с нацистите в акцията за депортацията на евреите от Македония и Беломорието. Един отказ от страна на България щеше да бъде дръзка постъпка, и като последствие щяхме да сме свидетели и участници в една война между Германия и България. Цялата еврейска общност, към 49000 души, щеше да бъде изпратена в Полша и хиляди български войници унищожени.

Цар Борис III отказа да предаде българските евреи на палачите от Берлин. Но това бе възможно защото българските евреи бяха негови поданици. Да докажа тази теория не е трудно. Както знаем режимът, който дойде на власт след 9 септември 1944 не привлече под отговорност в народния съд, нито един офицер от полицията или генерал от армията, която събра евреите в Тракия и Македония. Това не пречи на синове и внуци на тези военни днес да леят крокодилски сълзи и да хулят и псуват България. Лиляна Паница, секретарката на комисаря от Комисарството по еврейските въпроси бе арестувана и хвърлена в мазето на „народната милиция“. Там тя е най жестоко изтезавана и малтретирана. Ето какво декларира в своите показания от 02-11-1944: „На много пъти след това Данекер протестираше пред Белев, че не е изпълнил договора, и че тези 12000 души биха могли да се вземат (от германците –бел. С. А.) и без съдействието на България, тъй като те преди всичко са били техни (на германците –бел. С. А). Дали евреите щяха да бъдат събрани от българи или от германци, резултатите щяха да бъдат едни и същи.

Да се запознаем с още едно свидетелство на очевидец на събитията. През време на гоненията на евреите в София действа един нелегален еврейски комитет. Той се състои от пет члена от различни партии начело с легендарния полковник Аврам Таджер, добър приятел на царя. Моят баща, Бенямин (Буби) Ардити беше член на комитета, като представител на евреите от дясното пространство. В Израел под клетва пред израелския съд той свидетелства: „През месец март 1943 год. през гара София минава ешалон от гръцки евреи. Спасителният комитет от еврейските водачи започва кампания, която цели да прекрати депортирането на евреите от Беломорието, чрез ходатайства пред българските власти и чуждите представители, включително и папския нунций. Ходатайството пред държавната администрация не доведе до положителен резултат. Отговорът бе, че Тракия и Македония са области окупирани от Германия и за това германците могат да правят там каквото им скимне. Освен това тези земи са „военни зони“ и германците провеждат тези акции по военни причини.“ Еврейските водачи предложиха: „Ако евреите не могат да бъдат върнати в техните домове, то те да бъдат концентрирани в България. Българските власти отговориха, че те не са господари на положението. Съдбата на евреите е в ръцете на германците“.

Всички тези благородни българи, които вдигнаха глас в полза на българските евреи от старите предели на страната не се застъпиха за евреите от новите земи. И защо? Тези българи знаеха много добре, че новите земи не са дадени на България с международни договори, а са завзети от Вермахта през 1941. След това са предадени на българско временно гражданско управление за ограничен период, да края на войната. Знае се също, че германците бяха предложили на Турция да им предадат цялото Беломорие с цел да я привлекат към тристранния пакт. Тези българи са живели в България през 1943, а не през 2011. и са познавали добре действителността.

В езика на компютрите има един израз „default“ (неустойка). Съвсем излишно е на днешното поколение хайтекисти да се обяснява това понятие. През Холокоста очаквания „default „бе унищожаването на евреите. Спасяването на българските евреи бе едно изключение. Наистина разстоянието между София и Скопие е 220 км. но каквото се случи в столицата на България не можеше да се случи в Македония, защото там условията бяха съвсем други.

Синовете на родоотстъпниците от 1946, днес през 2011 са родоклеветници. Те обвиняват България в отговорност за нещастието на евреите от новите земи без да разберат че „българското чудо“ не можеше да се повтори. Българският народ бе един „wizard“ (магьосник), който не успя да повтори още един път своят фамозен номер, но за това не се бие по палците.

На българското гражданско общество писна от неблагодарните български евреи

Към българите родоклеветници се присъединяват и неблагодарните български евреи. Те дават алиби на техните другари защото твърденията на евреи са по убедителни и звучат по искрено от обвиненията на българите. За синекурни службички, за командировки, за дневните и за дребните парички трябва да се плати. На чело на обвинителите срещу България винаги ще намерим някой български евреин болен от амнезия. Но за да се роди той или тя българският народ спаси неговите дядовци и баби, неговите бащи и майки. Срам и позор на тези нехранимайковци.

Преди известно време написах едно есе на име „Чистачите“. Една българска еврейка,“второ поколение“ ми отговори по facebook.: „По лошо е че пратиха моя дядо да троши чакъл в гара Лакатник“. Отговорих на момичето: „Една възможност бе твоя дядо да троши чакъл на гара Лакатник, втората възможност бе да трошат твоя дядо на чакъл в гара Треблинка. Цар Борис III избра по добрата възможност за твоят дядо. И дядо ти оцеля., и ти се роди, за да можеш да хулиш българския народ.

Три години от моя живот посветих в борба да бъде признат за „праведник“ македонският войвода Владимир Спиридонов Куртев. Не беше лесно да се преборя с бюрократичната машина на мемориалния комплекс „Яд вашем“ в Ерусалим. Трябваше да се отхвърлят лъжливите обвинения, че е бил осъден на смърт и екзекутиран поради изсмуканата от пръстите лъжа, че е бил „фашист“ и сътрудник с нацистите. Накрая истината победи и той получи званието „праведник“. Този път българите се стъписаха. Най- после един благодарен евреин. Министърът на външните работи на република България ме награди с знака на златната лаврова клонка. Това не е много, но може би ще започне една нова епоха в която българските евреи ще изразят своята благодарност към своите спасители.

Заключения и послеслов

Наистина, евреите от новите земи бяха събрани по жесток начин от български войници и български полицаи. Наистина тяхното имущество беше ограбено от корумпираните чиновници на КЕВ. На тези въпроси не може да се отговори, ако не познаваме истинските факти от тази епоха. Въпросите се задават от едно честно малцинство, което не познава фактите и от едно голямо болшинство, което действа с зла умисъл за да трупа политически капитал.

Младежите, които служеха в войската и полицията нямаха още житейски опит. Тяхната глава бе промита от лъжливата пропаганда на Богдан Филов. В края на краищата те получиха заповед и не можеше да не я изпълнят. Относно грабливите чиновници на КЕВ – между кой народ няма разбойници и крадливи мутри? България трябва да се извини за жестоките деяния и грабежите по време на депортацията. Но в никакъв случай република България не носи отговорност за случилото се на евреите от новоосвободените български земи. Българите които действаха там, в никакъв случай не бяха истинското лице на българския народ. България няма право да поеме отговорността, защото тя ще отрече деянията на 70-80 хиляди българи, които помогнаха на българските евреи в всекидневието, без никой да им даде заповед. Тези българи са част от народа, който живя през тази епоха и спаси 49000 евреи когато обстоятелствата позволяваха и това бе възможно.

Депортацията бе организирана от платени агенти на Гестапото като Петър Габровски, Александър Белев и Дени Костов и наивни фенове на нацистите като министър председателя Богдан Филов.

Този, който хвърля вината върху България, крие истинските убийци: Адолф Бекерле, Адолф Айхман и Адолф Хитлер. Те са инициаторите на депортацията и истинските виновници и те бяха осъдени от цял свят като военни престъпници и престъпници срещу човечеството.

Окончателен отговор е даден от израелския върховен съд

Много български евреи, от лявото пространство, емигрираха в Израел в периода 1948- 1950. Напуснаха земния рай на социализма и се заселиха в капиталистическия ад. Тук в Израел публикуваха много исторически издания, в които цар Борис III бе обвинен за всичко, за депортацията, за ЗЗН, за жълтите значки, за трудоваците, за изселването от София, за тежката зима и разбира се за сушата през лятото. Когато българските евреи предявиха искане за компенсации, чиновниците от финансовото министерство на Израел им казаха – „искайте пари от България или от наследниците на цар Борис“. Дълги години българските евреи се мотаха по съдилищата от нисша инстанция. Накрая, като последна възможност се обърнаха до Израелския върховен съд. Съдиите от този съд са известни по цял свят като най-компетентни и прогресивни. Беше определен състав от седем най -добри съдии. Присъдата беше произнесена на 09-10 -2005 с голямо болшинство, шест срещу един гласа в полза на българските евреи. Решението на съда гласеше, че българското правителство през епохата на Холокоста е действувало под влиянието, внушението и натиска на нацистите. На българските евреи, живущи в Израел, беше дадена възможността да подадат искове за компенсации и на фалшификацията на история бе сложен край.

* Статията е отговор на публикацията на журналистката Еми Барух. Редакцията напомня, че вестник „Алия“, излизащ в Израел, е демократично издание и ще даде гласност на всеки читателски коментар по темата.

Истинският гений на Стив Джобс

Автор: Малкълм Гладуел

Недълго след женитбата си, през 1991, Стив Джобс се нанесъл с жена си в къща от 1930-те, в стил Котсуолдс, от старата част на Пало Алто. За Джобс винаги било особено трудно да мебелира местата, където живеел. В предишната му къща имало само матрак, маса и столове. Той винаги имал нужда от това нещата да бъдат перфектни, и обикновено траело доста дълго, докато открие какво точно е перфектното. Този път заедно с него имало жена и семейство, но разликата не била голяма. „Говорехме за мебелировката на теория в продължение на осем години“, казва жена му, Лорийн Пауъл, на Уолтър Айзаксън в „Стив Джобс“, увлекателната нова биография на основателя на Епъл. „Прекарахме доста време с въпроси от рода ‚Какво е предназначението на една кушетка?‘„

Най-изнервящ обаче се оказал изборът на пералнята. Джобс открил, че европейските перални използват по-малко прах за пране и вода, отколкото американските, и щадят прането повече. Но пък те се нуждаели от двойно повече време, за да свършат работа. Какво тогава да прави семейството? Както обяснява Джобс, „Прекарахме известно време, цялото семейство, обсъждайки въпроса, кой компромис да направим. Говорехме много за дизайн, но също и за ценностите на семейството. Дали най-важното за нас е да свършим прането за час, вместо за час и половина? Или по-важно е дрехите да са истински меки и да се носят по-дълго време? Важно ли е за нас да ползваме една четвърт по-малко вода? Прекарахме около две седмици, разговаряйки за това по време на вечеря.“

Стив Джобс, както става ясно от биографията на Айзаксън, е бил сложен и уморителен човек. „Има аспекти от неговия живот и личност, които са изключително противоречиви, и това е истината“, казва Пауъл на Айзаксън. „И вие не трябва да ги прикривате.“ Айзаксън, за негова чест, не го прави. Той разговаря с всички хора, които са имали значение за кариерата на Джобс, педантично записвайки разговори и срещи, случили се преди двадесет и тридесет години. Джобс, както научаваме, е бил грубиян. „Той притежаваше странната способност да знае точно кои са слабите ви места, как да ви накара да се почувствате дребни, да ви накара да раболепничите“, казва на Айзаксън един от приятелите му. След като приятелката му забременява, той отрича, че детето е от него. Паркира на места за хора с увреждания. Крещи на подчинените си. Плаче като малко дете когато не му се удаде да постигне каквото иска. Полицията го спира за превишена скорост, той ядно натиска клаксона, когато служителят се бави твърде много с писането на акта, а след това потегля рязко – със същата превишена скорост. Отива в ресторант и на три пъти връща обратно поръчаната храна. Пристига в хотела си в Ню Йорк за интервюта с пресата и решава, в десет часа вечерта, че пианото трябва да бъде поставено на друго място, че ягодите не са хубави, а цветята са сбъркани (той е поръчал кала-лилии). Когато прес-асистентката му се връща обратно, в полунощ, той ѝ казва, че костюмът ѝ е „отвратителен“. „Машините и роботите са пребоядисвани отново и отново, докато той маниакално продължава да търси подходящата цветова гама“, пише Айзаксън за фабриката, която Джобс е построил, след основаването на NeXT, в късните осемдесет години. „Стените са музейно-бели, както са били и във фабриката за Макинтош, има черни кожени кресла по 20.000 долара броя и специално направено стълбище… Той настоява машините от 50-метровия конвейер да бъдат програмирани така, че да преместват печатните платки от дясно на ляво, така че процесът да изглежда по-добре за посетителите, наблюдаващи от галерията.“

Айзаксън започва със скромното начало в Силиконовата долина, ранния триумф на Епъл и унизителното изхвърляне от фирмата, която той е създал. След това описва още по-големите триумфи в Пиксар и в отново възродената Епъл, когато Джобс се завръща, в късните деветдесет години и естественото ни очакване е, че сега той ще бъде по-мъдър, поучен от трудния си път. Това никога не се случва. В болницата, на края на живота си, той сменя шейсет и седем сестри, преди да намери трите, които му харесват. „В един момент пневмологът се опитва да постави на лицето му кислородна маска, когато той е дълбоко упоен“, пише Айзаксън:

Джобс я махнал рязко и промърморил, че ненавиждал дизайна и отказвал да я сложи. Макар и едва способен да говори, той им наредил да донесат пет други варианти на маската, докато си избере дизайна, който му харесва… Ненавиждал също и кислородния монитор, който поставили на пръста му. Казал им, че е грозен и прекалено сложен.

Една от големите загадки на индустриалната революция е защо тя започва именно в Англия. Защо не във Франция или Германия? За това са предлагани множество обяснения. Англия например е притежавала богати залежи от въглища. Налице е била добра патентна система. Цената на труда е била сравнително висока, което насърчавало търсенето на нововъведения, спестяващи разходите по работната ръка. В една статия, публикувана по-рано тази година, икономистите Ралф Мийзенцал и Джоел Моукър предлагат едно по-различно обяснение: ролята, която е изиграло британското превъзходство в областта на човешкия капитал – и най-вече онази група, която двамата изследователи наричат „рационализаторите“. Те смятат, че Великобритания е повела индустриалната революция, защото е имала по-голям брой добре подготвени инженери и занаятчии в сравнение с нейните конкуренти: изобретателни, творчески мислещи хора, които са поели най-важните изобретения от индустриалната епоха и са гирационализирали – подобрили и усъвършенствали са ги, направили са ги да функционират по-добре.

През 1779 Самуел Кромптон, един стеснителен гений от Ланкашър, изобретява тъкачен стан, която прави възможна механизацията на текстилната индустрия. Но истинското предимство на Англия е в това, че тя е имала Хенри Стоунс от Хоруич, който прибавя към стана метални ролки; Джеймс Харгрейвс от Тотингтън, който измисля как да се контролира ускорението и забавянето на предачното колело; Уилям Кели от Глазгоу, който добавя водна тяга; Джон Кенеди от Манчестър, който приспособява колелото към по-фини движения; и накрая, Ричард Робъртс, също от Манчестър – рационализаторът на рационализаторите. Той създава „автоматичния“ тъкачен стан: една точна, високоскоростна и надеждна версия на оригиналното изобретение на Кромптън. Такива хора, твърдят икономистите, са направили „микро-изобретенията, необходими, за да се направят макро-изобретенията високо продуктивни и икономически изгодни.“

Но дали Стив Джобс е Самуел Кромптън или Ричард Робъртс? В различните посмъртни статии, които се появиха през последния месец, Джобс беше непрекъснато описван като голямоформатен визионер и изобретател. Но биографията на Айзаксън подсказва, че той е бил много повече рационализатор. Например – заимствал е характерните черти на Макинтоша – мишката и символите по екрана – от инженерите от Xerox PARC, след известното си посещение там, през 1979. Първите джобни дигитални музикални плейъри се появяват през 1996. Епъл въвежда iPod през 2001, защото Джобс прегледал предлаганите на пазара модели и заключил, че те наистина „не стават за нищо“. Интелигентните телефони започнаха да се появяват през 1990-те. Джобс въведе iPhone през 2007, повече от десет години по-късно, защото, пише Айзаксън, той забелязал, че, „както и джобните плейъри преди тях, те също не ставаха за нищо“. Идеята за iPad пък дошла от един инженер от Майкрософт, женен за приятелка на семейство Джобс, който поканил Джобс за петдесет и първия си рожден ден. Както Джобс разказва на Айзаксън:

Тоя тип ме тормозеше с истории за това как Майкрософт щял да промени света напълно със своя софтуер за таблет-РС и да елиминира всички ноутбук-компютри, и че Епъл трябвало да лицензира софтуера на Майкрософт. Но подхода им към устройството беше напълно погрешен. То работеше със стило. Използвате ли стило, значи сте мъртви. На тази вечеря той ми говореше за това някъде към десети път, и толкова ми беше писнало, че когато се върнах вкъщи, си казах: „по дяволите, нека тогава му покажем как трябва да изглежда истинския таблет“.

Дори и в Епъл Джобс е бил известен с това, че е представял идеите на други хора за свои собствени. Джонатан Айв, дизайнерът зад Мака, Айпода и Айфона, казва на Айзаксън: „Той преглеждаше идеите ми и казваше. ‚Това е добро. Това не е много добро. Това ми харесва.‘ А след това ние седим на представянето и той говори така, сякаш това са били негови идеи.“

Чувствителността на Джобс е редакторска, а не изобретателска. Дарбата му е в това да вземе нещо вече съществуващо – таблета със стилото – и да го подобри неимоверно. След като видял първите реклами за Айпада, той издирил техния копирайтър, Джеймс Винсънт, и му казал: „Рекламите ти не стават за нищо.“

„Добре тогава, какво искаш?“, отвърнал Винсент. „Досега не успя да ми кажеш какво искаш.“

„Не знам точно“, отговорил Джобс. „Трябва да измислиш нещо ново. Никое от нещата, които ми показваш дотук, не става.“

Винсент продължил да спори и внезапно Джобс избухнал. „Той просто започна да ми крещи“, спомня си Винсент. Но и самият Винсент е доста нервен човек, така че нещата скоро ескалирали. Когато Винсент изкрещял „Трябва да ми кажеш какво искаш“, Джобс изкрещял обратно „Трябва да ми покажеш други неща, и аз ще го разпозная, когато го видя.“

Ще го разпозная, когато го видя. Това е кредото на Джобс – и докато не успее да види нещото, перфекционизмът му го държи под напрежение. Разглеждал например заглавните линии – онези линии, в които са разположени в горната част на екрана на компютъра, където се помещават менютата – които екипът му бил разработил за оригиналния Макинтош, и решил, че не ги харесва. Принудил ги да направят друга версия, а след това още една, някъде около двадесет различни варианта, настоявайки на различни дребни подобрения, а когато те протестирали, че имат по-важна работа, той се развикал: „Можете ли да си представите да гледате това чудо всеки ден? Това не е дреболия. Това е нещо, което трябва да направим истински.“

Известната рекламна кампания на Епъл „мисли различното“ идва от рекламния екип на Джобс в TBWA\Chiat\Day. Но именно Джобс се измъчвал с лозунга чак докато той му прозвучал истински:

Те дискутирали по граматическия въпрос. Ако думата „различен“ трябвало да модифицира глагола „мисля“, то тогава е трябвало да се избере наречие, тоест „мисли различно“. Но Джобс настоявал „различен“ да бъде използван като съществително, както при „мисли победа“ или „мисли красота“. Освен това лозунгът отразявал разговорната употреба, като при „мисли на едро“ (think big). По-късно Джобс обяснил: „Дискутирахме дали това е коректно, преди да го пуснем. Въпросът е граматически, ако помислите за онова, което се опитваме да кажем. Не е мисли същото, става дума за мислиразличното. Мисли малко по-различно, мисли малко по-различно, мисли различното. „Мисли различно“ не би имало същото значение за мен.“

Тезата на Мийзенцал и Моукър е, че този вид рационализиране е изключително важно за прогреса. Джеймс Уат изобретява модерната парна машина, удвоявайки двойно ефективността на машините, съществували преди това. Но когато задачата се поема от рационализаторите, ефективността на парната машина бързо се учетворява. Самуел Кромптън е отговорен за онова, което Мийзенцал и Моукър наричат „може би най-продуктивното изобретение“ на индустриалната революция. Но ключовият момент в историята на тъкачния стан идва няколко години по-късно, когато работниците в тъкачницата започват стачка. Собствениците на фабриката търсят начини да заменят нискоквалифицираните работници и се нуждаят от автоматичен стан, който функционира без надзор. И кой решава проблема? Не Кромптън, човек без амбиции, който съжалява единствено, че интересът на обществеността не го оставя на спокойствие, така че да може „да получи необезпокояван плодовете на изобретателността и упоритостта си.“ Ситуацията е спасена от Ричард Робъртс, рационализаторът на рационализаторите, който през 1825 създава прототип, а през 1830 – едно дори още по-добро решение. Не след дълго, броят на вретената на типичния тъкачен стан се повишава от четиристотин на хиляда. Визионерът започва с бял лист хартия и вижда света по нов начин. Рационализаторът получава нещата такива, каквито те вече са, и трябва да ги промени така, че те да доведат до по-перфектно решение. Това не е по-маловажна задача.

Приятелят на Джобс Лари Елисън, основател на Oracle, притежава частен самолет, чийто интериор е оформил с огромно внимание към детайла. Един ден Джобс решава, че също се нуждае от частен самолет. Запознал се с работата на Елисън. След това се заел да възпроизведе оформлението на приятеля си изцяло – същия самолет, същата конфигурация, същите врати между кабините. Всъщност, не изцяло. В самолета на Елисън „между отделните кабини имаше врати с копче за отваряне и друго за затваряне“, пише Айзаксън. „Джобс настоява копчето да е едно и също, със смяна на функцията при натискане. Не харесвал полираната стомана на копчетата и ги заменил с матови, пак метални.“ Много скоро той „започнал да подлудява дизайнерката на Елисън.“ Но разбира се. Голямото постижение в живота на Джобс е как той успява да използва за целите на съвършенството неприятните черти на характера си – своята сприхавост, своя нарцизъм, своята грубост. „Гледам неговия самолет и моя“, казва Елисън, „и всичко, което той промени, беше по-добро.“

Най-сърдитият Джобс, когото Айзаксън някога е виждал, бил онзи, който току-що узнал новината за пускането на телефоните с операционна система Андроид, разработена от Гугъл. Джобс виждал в тях просто копие на Айфона. И решил да ги даде под съд. Както сам казва на Айзаксън:

Нашият съдебен процес казва: „Гугъл, вие гадно окрадохте Айфона, окрадохте ни на едро.“ Кражба на едро. Ще се боря до последен дъх и ще похарча, ако трябва, и последния цент от 40-те милиарда, които Епъл има в банката, за да изправя тази неправда. Ще разруша Андроида, защото това е откраднат продукт. Ако трябва, ще водя с тях атомна война. Те са уплашени до смърт, защото знаят, че са виновни. Освен търсачката им, всички продукти на Гугъл – Андроид, Google Docs – всичко е лайна.

През 1980-те Джобс реагира по същия начин, когато Майкрософт пуска в обръщение Уиндоус. Системата използва същия потребителски интерфейс – символи и мишка – като Макинтош. Джобс побеснял и повикал Гейтс в главната квартира на Епъл в Силиконовата долина. „Срещнали се в кабинета на Джобс, където Гейтс бил заобиколен от десет служители на Епъл, жадни да видят как шефът им ще връхлети върху него“, пише Айзаксън. „И Джобс не ги разочаровал. ‚Вие ни окрадохте!‘, развикал се той. ‚Аз ти се доверих, а сега ти крадеш от нас!‘„

Гейтс обаче гледал към Джобс съвсем спокойно. Всички знаели откъде идват прозорците и символите. „Хм, Стив“, отговорил Гейтс. „Струва ми се, че на всичко това може да се гледа по различни начини. Мился, че ситуацията е по-скоро следната: ние и двамата имаме този богат съсед Xerox и аз проникнах в къщата му с взлом, за да открадна телевизора, но открих, че ти вече си го откраднал.“

Джобс е човек, който взема идеите на други хора и ги променя. Но той никак не харесва, когато същото се случи с него. В собствената му представа онова, което върши самият той, е много специално. Той убеждава шефа на Пепси-Кола, Джон Скали, да премине към Епъл през 1983, задавайки му въпроса: „Искате ли да прекарате остатъка от живота си в продаване на захаросана вода, или искате да получите шанс да промените света?“ Когато Джобс за пръв път се обърнал към Айзаксън с молба да напише биографията му, авторът си помислил („почти на шега“), че Джобс е забелязал, че предишните му две книги били върху Бенджамин Франклин и Алберт Айнщайн, и че „виждал себе си като естествен наследник в тази серия“. Архитектурата на софтуера на Епъл винаги е била затворена. Джобс не желае Айфона, Айпода или Айпада да бъдат отваряни и човъркани, защото според него те са нещо перфектно. Големият рационализатор на своето поколение не обича сам да бъде рационализиран.

Може би това е причината, поради която Бил Гейтс – от всички съвременници на Джобс – го дразни толкова много. Отново и отново, Айзаксън пита Джобс за мнението му относно Гейтс, и накрая той не може да издържи на изкушението. „Бил е по принцип лишен от въображение“, казва Джобс на Айзаксън, „и никога не е изобретил нищо, което според мен е и причината за това, че сега той се чувства толкова по-добре в областта на благотворителността, отколкото в технологията. Той просто безсрамно крадеше идеите на други хора.“

След почти шестстотин страници, читателят вероятно ще разпознае в тези думи реалния Джобс: в еднаква степен прозорлив, злобен и налудничав. Вярно е, че в момента Гейтс се занимава повече с опити да изкорени маларията, отколкото да надзирава появата на следващата версия на Уърд. Но това не е доказателство за липса на въображение. Благотворителността в мащаба, в който я практикува Гейтс, ни показва въображението в неговата най-висша степен. В противоположност на това, визията на Джобс, колкото и брилянтна и перфектна да е, изглежда тясна. Той си остава рационализатор до последния момент, подобрявайки до безкрайност една и съща територия, която е резервирал като млад човек.

Когато животът му започва да помръква и ракът започва да разяжда тялото му, голямата му страст става проектирането на новата главна квартира на Епъл в Купертино, с всичките ѝ 280.000 квадратни метра. Джобс се захваща с детайлите. „Отново и отново той измисля нови концепции, понякога напълно нови форми, и ги кара да започнат отначало и да му представят нови алтернативи“, пише Айзаксън. Страстта му е стъклото, при което той разширява опита, придобит от огромните прозорци в магазините на Епъл. „В цялата сграда няма да има нито едно правоъгълно парче стъкло“, продължава Айзаксън. „Всичко ще бъде закривено и съединено без видими спойки… Планираният централен площад ще бъде голям колкото три футболни игрища, и той ми го показа с фотомонтажи, показващи как в него може да се побере цялата римска катедрала Свети Петър“. Архитектите искали прозорците да могат да се отварят. Джобс казал „не“. Той „никога не харесваше идеята хората да могат да отварят нещата. ‚Това само ще им позволи да развалят всичко.‘„

Източник

Малкълм Гладуел е американски журналист, автор и бизнес консултант от британски произход. Той е автор на няколко книги, две от които стават номер едно в списъка с бестселъри на „Ню Йорк таймс“ – Повратната точка: Как малките неща могат да доведат до големи промени (2000) и Проблясък: Силата да мислиш без да се замисляш (2005).

Коментари (15)

- 27-11-2011|Ученик – Капитализъм

Ами индустриализацията и капитализма в Англия – се дължат на олигархията създадена от ограбването на католиците там. Тази олигархия почва да внася много земеделски продукти на безценица от колониите и така разорява селяние – които са били по право земевладелци.. Така тази олигархия изкупува земята на много хора – като част от тях остават като ратай, друга част остават без работа – и занимават за градовете – където вече са изгодни за чираци и наемни работници в новите преработващи фабрики.. Тоест вече земеелието не е било определящ за икономиката чак толкова, но бедността и богатството се засилват. Има и планова икономика – което е важно – и сега в протестантските държави има силна планова икономика – това се дължи на голямото общностно образование в църковните общности – и осмомадаване на колективно действие и творчество.. Поради тези причини има доста образовани хора на всякакво ниво. Така се появяват иноваторите. Така е било и по време на Леонардо до Макиавели в Италия..

- 27-11-2011|Ученик – Комунизъм

Много евреи пишат срещу колективното. Защо? Защото те най-много му знаят силата.. Като този автор.. Интелигентноста е всъщност – изпреварваща информация – нищо повече.. И такива държави като тези с протестантска религия са имали почти напълно грамотно население преди 100години.. Нещо което капиталистите мразят – защото това води до марксизъм и планова икономика и обществен контрол. Но това е сила.. И тя трябва се оплюе от така наречените десни или неолиберали.. За да е само за тях.

- 27-11-2011|Златко

Момче младо, ха стига си ни заливало с ученически премъдрости, че по някое време човек започва да се чуди дали да те слуша или да ти запее приспивно „Зайченцето бяло…“ Разбираме ли се, или не?

- 27-11-2011|Комитата – Преводача, преводача!

Може ли поне да показвате превода на специалисти, когато се отнася до IT теми. Интерфейсът, който Епъл и Майкрософт „взаимстват“ от Ксерокс, е графичен интерфейс с ИКОНИ и мишка. Като кажете „символи“ никой няма да ви разбере. ИКОНИ е утвърден термин в IT индустрията.

- 27-11-2011|Златко

Не познавам такива специалисти, нито пък съм склонен да отдавам чак толкова много значение на подобни неща. ОК, свикнали сте да четете „икони“, а тук пише „символи“. И сега ще започваме тук някаква ненужна препирня относно това дали хората са достатъчно интелигентни, за да направят връзката между едното и другото? Give me a break, ok!

А после, ако поискате, можем да поговорим и за правописа на българския език – да си В-заимстваме по нещо, както казвате сам…

- 27-11-2011|Златко

Виждате ли, няма никакъв проблем в това човек да бъде лилипут – АКО САМО ГО ЗНАЕ. Не знае ли, че е такъв, всичко отива по дяволите.

- 27-11-2011|emaiv. worpress. com – Преводът е чудесен

Комитата, как може да се заяждате за превода! Дали са „икони“ или „символи“ наистина не е важно в случая – текстът цели друго и го постига. В това отношение е преведен достатъчно добре. По-добре се радвайте, че не ви се налага да се мъчите да четете на английски, благодарение на този великолепен сайт! Поздрави за превода!

- 27-11-2011|Климент – re:
Комитата писа:

Може ли поне да показвате превода на специалисти, когато се отнася до IT теми. Интерфейсът, който Епъл и Майкрософт „взаимстват“ от Ксерокс, е графичен интерфейс с ИКОНИ и мишка. Като кажете „символи“ никой няма да ви разбере. ИКОНИ е утвърден термин в IT индустрията.

пичага, Оди се пЕри! повечетео хора като чуят икони и се сещат за църква – само у бг-то вие айтитата си говорите с английски изрази, щот не знаете как да ги преведете – навсякъде по света те са си преведени – справка германия, франция и т. н. дори думата компютър е преведена. аре бегай у лево

- 02-12-2011|Кисела

Златко, уважавам труда, който се полага за тази страница и я следя. Но коментарът Ви към Комитата е на границата с простотията. Имах друго мнение за Вас и това Ваше изказване разочарова много.

- 02-12-2011|Златко

Says who?

- 02-12-2011|Кисела

Не случайно съм оставила виден само за Вас мейла, с който съм и абонирана към Вас.

Дребнаво е!

- 02-12-2011|Златко

Интересна тема, между другото. Нека да я поразчоплим малко.

Всеки наш избор в живота – от избора на лична религия или вяра, та чак до избора на това какво и как да коментираме, къде да щракнем под някой коментар, какво име да поставим над коментара си и пр., е ВЕЧЕ заявление за личен мащаб, личен размер. И когато този размер е лилипутски („икони“ или „символи“ – туй е въпросът!), той няма как да получи други измерения, независимо от това дали ще бъде подкрепен от няколко десетки (или милиони) други лилипути. И обидата, която даден човек изпитва (или не) при досягането на една подобна тема, ОТНОВО е заявление за личен мащаб. Правилото по принцип е едно и също, при всички случаи: човек реагира, тоест демонстрира някаква осезаема реакция, най-вече при теми, явления и мащаби, които инстинктивно чувства съизмерими със своя собствен размер. На езика на джуджетата това звучи така: нашето дело е малко дело – и тежко му, който се осмели да се захване с нещо голямо.

А инак, благодаря за това, че „уважавате“, кисела…

Ах, да, и още нещо – за всички, които натискат пръстчетата надолу: Майа Маркова казва, че това я дразнело. За мен това е най-голямото отличие, което може да ми бъде засвидетелствано. Щом лилипутите не ме харесват, все си остава някакъв шанс, че не съм един от тях. Инак всичко би било прекалено очевидно, не е ли така?

Благодаря на всички ви, любезни мои!

- 04-12-2011|Не е важно

Златко сайта ти е много добър, статията също, забележката за иконите е уместна, но не е съществена, единствено не разбирам, защо си леко напрегнат и раздразнителен към коментарите на читателете ти. Много лично ги взимаш нещата…

- 05-12-2011|Юлия

Прекрасен текст.

- 07-12-2011|Цвят ЛилаФф – Hmm

Аз пък едно нещо не разбрах. Какво ги грее читателите коментарите на дечицата:) незнам аз лично под Комитата – Преводача, преводача! не обърнах внимание на коментарите а и незнам какво нападате преводача като не ви харесва вие си го преведете незнам дали знаете, но превода може по различен начин да се талкува и не винаги дори един е същи човек може да преведе по същия начин. благодаря на преводача а за всички негативно настроени типове и бивши пубертетки бих казал скоро ще ви изчезне пубера и ще бъдете просто тетки

Cyproxima Moraxella Versus

Декември 2011

Преходът към Нарцис

Автор: Норман Мейлър

Последното танго в Париж

Режисьор Бернардо Бертолучи

Да си плати човек петте долара вход и да се присъедини към пълната зала в Транслукс за вечерната прожекция наПоследното танго в Париж означава да му бъде припомнено за пореден път, че планетата се намира в състояние на роене. Сезоните се ускоряват. Снегът, който падна през ноември, си отиде в началото на март. Дали лятото ще пристигне по Великден и свърши в края на юли? Всичко идва от тази атомна радиация, казва всеки фен на окултизма. А ние се роим. Също като мравуняк, почувствал жегата.

Знаем, че шпенглеровата хилядолетна метаморфоза от Култура към Цивилизация си е отишла, окончателно, и че векът, необходим за преминаването на някое от изкуствата от зачеване към декаданс, вече е отминал. Цели моди в киното се раждат, процъфтяват, и умират за двадесет и четири месеца! Все още! Измина само половин година откакПолийн Кел обяви пред читателите на Ню Йоркър, че представянето на Последното танго в Париж на Нюйоркския кинофестивал на 14 октомври 1972, е дата, която „би трябвало да стане знакова в историята на киното – сравнима с 29 май 1913 – вечерта, в която за пръв път е било изпълнено Пролетно тайнство – в музикалната история“, а след това продължи да обяснява как по-новото произведение притежава „същия вид хипнотична възбуда като Тайнството, същата примитивна мощ, същата пробождаща, пронизваща еротичност… Бертолучи и Брандо промениха лицето на една форма на изкуството.“ Но какво толкова може да е било показано на екрана, та да накара Кел да се разтвори за някакъв филм? „Това сигурно е най-мощно еротичният филм, правен някога, а може да се окаже и най-освобождаващият…“ Но възможно ли е това да е нашата собствена Госпожа Кисела, нашата пословична мензура? Първата фригидка сред филмовите критици ни представя своето първо публично открехване. Пророци от Ваал, възхвалявайте Кел! Очевидно това, което ни очаква, няма да бъде някой обичаен филмов час.

Сега, половин година по-късно, филмът вече е история, той притежава цялата осезаемост на историческото. Като резултат от него с човечеството се е случило нещо едва доловимо – или поне с онази публика, която идва в Транслукс, за да го гледа. Те са екип. Те притежават неочаквана за една кинопублика хомогенност. Всъщност те са един толкова тънък социологически отрязък от нюйоркския и онзи на предградията кренвирш, че човек не може да бъде сигурен дали собственият му билет не е огризката по клечката за зъби, докато останалата част от залата е била изкупена на един залък. Най-малкото, налице е същото усещане за естетическо потискане, което човек изпитва, когато залата е препълнена при някое театрално представление. По същия начин и публиката на Тангото е някакъв инфаркт от анални величия от средната класа – ако Фройд не беше вече ни подсказал посоката, човек би могъл и самостоятелно да стигне до заключението, че има някаква връзка между секса, лайната, властта, насилието и парите. И все пак тези лица от средната класа вече са се изместили на един исторически инч от мястото, където сте ги виждали за последен път. Сега те са малко по-близо до състоянието на късните римляни.

Независимо дали са матрони, млади матрони, мъже или момчета, те са суингъри[358]. Мъжкарите имат мустаци на любители на съпружеските размени, жените са стока от бутиците в голям магазин. Изглежда така, сякаш всичко у средната класа, което доскоро изглеждаше неразбираемо-идеалистическо, се е изчерпило в годините на съпротива срещу Виетнамската война – а сега, дайте ни нещо Карибско[359]. Удивително! В Америка дори евреите вече са започнали да изглеждат като френската средна класа, което означава, че егоцентричността на фашистката уста е изписана върху националното лице. Може би това идва от цената на билета, но публиката притежава очевидна мания за секса като доказано ядро на богаташкия живот. Достатъчно е да накарате отсрещната страна да се засрами от собствената ви мания (макар че, къде точно да се очертае различието?) Може би е от това, че тази публика, още през март, вече има слънчев тен, или е направила така, че да изглежда, че има тен. Червените и оранжеви оттенъци на кожите им ще съответстват на прословутите „изцяло утробни“ цветове – наречени така от дизайнера – на интериорите вПоследното танго.

В минутата преди да угаснат светлините, какво напрежение в залата! Сякаш се намирате сред публиката преди започването на някой важен боксов мач. Цяла вечност откак не сме виждали някой филм да започва с такова очакване. Напрежението продължава и след началото на прожекцията. Виждаме как Брандо и Шнайдер се разминават по улицата. Тъй като всички сме били информирани – от никой по малък от самия Таймс – ние знаем, че те скоро ще се впуснат в плътска връзка един с друг, и то много яростно. Публиката наблюдава с безпокойство, сякаш тя също ще участва в акт с някой непознат, а сърцето (при някои хора – вътрешностите) потръпва някъде в скалата между земетресение и очакване. Мария Шнайдер е едно толкова сексуално присъствие. Никоя от фотографиите не ни е подготвила за това. Редките актриси, само няколко сред тях, притежават плътска притегателност. Човек изпитва усещането, че може да ги докосне на екрана. Шнайдер има носова притегателност – човек може да я помирише. Тя е всяка осемнадесетгодишна мома в мини-рокля и макси-палто, която някога се е разхождала по Пето авеню с онази вътрешна арогантност, която сякаш обявява, „моята путка е моята каляска.“

Остават ни само няколко минути за изчакване. Тя отива да прегледа един апартамент, който се дава под наем, Брандо е вече там. Те са се разминали на улицата, после при телефонната кабина; сега са в празна стая. Внезапно Брандо осребрява чека, който Стенли Ковалски[360] написа за нас преди двадесет и пет години – той шиба героинята стоешком. Това разрешава въпроса от стария виц: как се прави това в телефонна будка? – той разкъсва гащичките ѝ. В новата ни поредица от одобрени от Ню Йоркър суперлативи, вече може да се каже, че звукът на късащата се материя е най-вълнуващия звук, дочуван някога в Световната Култура от времето на четирите начални ноти на Бетовеновата Пета. Действително, това е страхотен звук, кратък, но прецизен колкото проблясването на кибритена клечка над куп запалителни вещества; един способ за режисьора да каже „Както може би вече сте се досетили от начина, по който въведох встъплението си, аз съм много добър в правенето на кино, а имам и превъзходна двойка, Брандо и Шнайдер – те са сексуална тежка класа. А сега ви представям режисьорското си обещание в материала: вие ще преживеете нещо важно и великолепно. Ние ще достигнем до самото дъно на един мъж и една жена.“

Така интимничи Бертолучи сред тишината на онази стая, докато Брандо и Шнайдер, напълно облечени, се клатят, грабят, изгърбват, реват, и свършват за по-малко от минута – оргазмите им тътнещи един връз друг подобно на боклучени варели, търкалящи се по някакъв хълм. Те падат на пода и се откъсват един от друг. Сякаш във вътрешностите им е избухнала ръчна граната. Изумителна сцена, хубава като страстна целувка в истинския живот, но и не толкова хубава, защото няма кадър, показващ как Брандо прониква в Шнайдер – и тъй като публиката е гледала с всичкото мрачно благоговение, което би могло да се изпитва на първия ред на някое медицинско представление, нещата са като гледане на операция без проникване на хирургическия скалпел.

Човек може да отиде на който и да е твърдо-порнографски филм и да види петдесет фалоса, движещи се навън-навътре в също толкова вагини в продължение на четири часа (ако може да се намери човек, който да остане четири часа). Има някаква монументална абстрактност в твърдата порнография. Сякаш, колкото повече един изпълнител може да функционира сексуално пред камерата, толкова по-малко той е способен да предложи каквото и да е друго (себе)изражение. В края на краищата, сексуалните органи показват повече характер, отколкото лицата на актьорите. Човек може да разбере нещо за работните условия в живота на някое младо момиче чрез нейната стара и раздразнена путка, той може дори да преживее и триумфи на човешкия дух – стари и вече прегорели срамни устни, които заблестяват с нов живот, върховно! В порното има фалоси, чиито подути вени говорят за интегралността на тежко работещото сърце, но пък само толкова малко съдържание в лицата! Твърдата порнография приспива след като възбуди, и в края на краищата кара мозъка да заспи.

Но реалният кур на Брандо в реалната вагина на Шнайдер би придвижил историята на киното с една огромна крачка по-напред в ултимативното преживяване, което то обещава още от зачеването си (да пресъздаде живота). Човек може да си представи как по време на премиерата на Филмовия фестивал всичко това не е имало толкова голямо значение. Не съвсем подготвени за онова, което ги е очаквало, за зрителите от оная вечер симулираният секс трябва да е изглеждал като реален първия път. Оттогава насам ние вече сме чували, че филмът е велик, така че сме подготвени да се противопоставим на величието, а и сме чели в Тайм, че Шнайдер казва „Никога не сме се шибали на сцената. Никога не съм се чувствала сексуално привлечена от него… той е почти на петдесет, нали разбирате, и – тя прокарва ръка от торса до корема си – ‚той е хубав само до тук!‘„

Така че човек вече гледа по-различно. Да, те наистина симулират. Да, има нещо леко неестествено в начина, по който свършват и се откъсват един от друг. Толкова е стилизирано, сякаш се оказва някаква изящна почит на театъра кабуки. Реалната нужда от реалния кур на Брандо в дълбините на реалната актриса може и да е нещо по-важно за онези по-малко изключителни моменти, които ще последват филма дълго след премиерата му, когато реакцията вече се е уталожила.

Тъй като Тангото обаче е първият голям филм със значителен бюджет, великолепно подготвен млад режисьор, напълно завършен оператор, както и велик актьор, който е готов да отиде по-далеч от някакво импровизационно бъбрене; който всъщност ще навлезе дълбоко в почти неизпробвани територии на филмовата наука, така че законите на импровизацията да се разкрият пред очите ни – то и първият закон, който става ясен от всичко това е, че е почти невъзможно да се изгради нещо върху фалшива основа. Реалният проблем при кино-импровизацията е да се намери някакъв край, който е верен на нещата, които са се случили преди това, и все пак е достатъчно неправдоподобен, за да позволи на героите да излязат живи.

Ще се върнем към това по-късно. Едва ли е време тук да стигнем до обобщението си. Реално или симулирано, по време на премиера или месеци по-късно, само след пет минути ние знаем, че като минимум ни очаква едно задълбочено изследване на мъжа и жената, и че огледът ще бъде направен отблизо. Брандо наема празния апартамент; те ще се срещат тук всеки ден. Неговото име е Пол, нейното – Жана, но те не трябва да научават имената си засега. Те не трябва да си казват такива неща, информира я той. „Не ни трябват имена тук… ще забравим всичко, което сме знаели… Всичко извън това място са глупости.“

Те ще търсят удоволствие. Ние сме обратно при екзистенциалния сблъсък на столетието. Двама души ще се шибат в едно помещение, докато достигнат до трансцеденталното разпознаване на някаква тяхна смърт. Имаме си работа не със сюжет, а с тема, която е отворено пространство за сто филма. Всъщност ние сме лице в лице с фундаменталната структура на порното – разликата тук е, че имаме режисьор, който по мерките на порното е Айзенщайн, и актьори, които са като богове. Така че филмът получава най-простата и най-богата от всички структури. Да се прави любов в празен апартамент, а след това да се отиде обратно при разделения живот. Това е като всяка потайна афера, която е преживявала публиката, само че много повече така – никакви имена! Всеки личен демон ще бъде опустошен чрез секса – човек ще изтрие миналото! Това е огромната санкция на анонимността. То е равносилно на нов живот.

Но какви мощни биографични детайли ние научаваме само в мига, в който те се разделят. Съпругата на Пол се е самоубила. Едва предишната нощ, тя се е самоубила с бръснач във ваната; банята е пред очите ни, червена като кланица. Ридаеща прислужница почиства, докато разговаря страхливо с Пол. Не е дори сигурно дали става дума за самоубийство или той я е убил – това почти не е важно. Важна е кървавата смърт, провесена над живота му като някакво кървящо, ампутирано съществуване. Именно с този ален торс, застинал между очите му, той ще прави любов през следващите дни.

Жана, на свой ред, е на път да се омъжи за млад телевизионен режисьор. Тя е героинята във видеофилма за френската младеж, който той снема. Тя се цупи, измъчва годеника си, наслаждава се на себе си, наслаждава се на специалната идиотщина на мъжете. Тя може да сложи на младия си режисьор рога, които да стигнат до корените на очите му. Тя се наслаждава и на отрязването на собствените си буржоазни корени. В телевизионния филм, който прави вътре във филма, тя представя биографията си пред камерата на годеника: тя е дъщеря на починал армейски офицер, който е бил настроен достатъчно расистки, за да научи кучето си да различава арабите по миризмата. Така че е добре отгледана – показват ни се кратки сцени от вила, намираща се в неголямо оградено имение. Онова, което тя ще отдаде, когато малко по-късно Брандо започне да я шиба отзад, не е нищо по-малко от фамилната чест на френската армия.

Тези отделни произходи разделят филма толкова начисто между биография и разврат, колкото го правят онези хитри чаши за уиски, които от външната си страна показват фигурата на мъж или жена в дрехи, а от вътрешната – без. Всеки път, когато Брандо и Шнайдер напуснат стаята, ние научаваме нещо повече за животите им извън нея; всеки път, когато се съберат, ние сме готови да отидем малко по-далеч. В допълнение, сякаш за да обогати темата си, заради изследователите на киното, Бертолучи ни предлага кратки проби из историята на френското кино. Спасителният пояс от Аталанта се появява като един вид почит към Виго, а Жан-Пиер Лео от 400-те удара е филмовият режисьор – тук вече момчето е напълно пораснало. Долавя се и нещо от мрачното ехо от Денят се ражда и Арлети отново е с нас, както и навъсения спомен за Жан Габен, разхождащ се из мокрите докове на разсъмване, очаквайки полицията да го откара след като е убил любимата си. Сякаш трябва да мислим не само за този филм, но и за всички други сексуални трагедии, които френското кино ни е представяло, докато гледката на всяка сива и мълчалива парижка улица започне да пробужда в нас изгубените звуци на Бал-мюзет и тъжното, почти беззвучно плискане на Сена. Никъде другаде както в Париж осъдените любовници не успяват така да вливат скръб, капка по капка, в кръвта на сърцето на публиката.

И все пак, докато филмът продължава с всяка възможна демонстрация на умение; докато Брандо прави изпълнение, което е напълно незабравимо (а Шнайдер демонстрира всевъзможни обещания да се превърне в първокласна звезда); докато ни се представят историческите содомизации и натъпквания, а езикът разчупва бариери, които дори още не са били издигнати – никой от генералите на цензурата не би могъл да предполага, че армиите на сквернословието са толкова близо! – докато всички тези шокове се увеличават, а страстта изкачва стъпалата до любовта, с филма се случва нещо много странно. Той не успява да експлодира. Той е склад за динамит, и все пак нещо не се получава с експлозията.

Човек напуска киното объркан. Фитилът никога не се е възпламенил. Но къде е бил той? Човек започва да си преразказва хода на историята.

И така ние се завръщаме при Пол, който се опитва да се надигне откъм кървавия хоризонт на смъртта на жена си. Ние дори можем да изпитваме някакво инстинктивно разбиране за начините, по които той унижава своята красива ебалка-от-килера, всъщност ни се предоставя дори прецизния детайл на това как той ще намаже дупето ѝ с масло преди да нашиба семейната ѝ чест. Една или две сцени по-късно, той измамнически увеличава страха ѝ пред самия него, клатейки за опашката мъртъв плъх, който предлага да изяде. „Ще запазя гъза му за теб“, казва ѝ той. „Миши гъз с майонеза.“ Тя стои пред него в бяла венчална рокля – току-що е избягала от снимачния екип, който се е приготвял да заснеме поп-сватбата ѝ. Изтичала е до апартамента в дъжда. Сега – треперейки, но постепенно възстановявайки се от страха си, тя му казва, че се е влюбила в някого. Той ѝ казва да вземе гореща вана или иначе ще хване пневмония, ще умре и всичко, което ще му остане, ще бъде „да шиба умрелия плъх“.

Не, протестира тя – тя е влюбена.

„След десет години“, казва Брандо, гледайки към големите ѝ гърди, „ти ще играеш футбол с циците си.“ Но мисълта за другия любовник го гризе отвътре. „Добър ебач ли е?“

„Великолепен.“

„Знаеш ли, ти си идиотка. Щото най-доброто ебане, което ще получиш, е точно тук, в този апартамент.“

Не, не, казва му тя, любовникът е великолепен. Той е мистерия… различен.

„Местно копеле?“

„Може би. Така изглежда.“

Тя никога, казва ѝ той, няма да намери любов, докато не отиде „директно в гъза на смъртта.“ Той е любовник, който не се страхува от метафори. „Право в гъза ѝ – докато откриеш утробата на страха. И тогава може би ще успееш да го намериш.“

„Но аз го намерих този мъж“, казва Жана. Метафората е продължила вече достатъчно дълго. „Това си ти. Ти си този мъж.“

В старите филми такава една фраза се подчертаваше чрез музикален акорд от филмовия композитор. Но това тук е импровизация. Моменталният отговор на Брандо към нея е да донесе ножичката и да отреже ноктите на дясната си ръка. Два пръста са достатъчни. Пъхни ги сега в гъза ми.

„Quoi?“

„Пъхни пръстите си в гъза ми, глуха ли си? Хайде, давай.“

Не, той не е много сантиментален. Любовта никога не е цветя, а пръдни и цветя. Плюс всеки възможен тест. Така че ние виждаме пред себе си лицето на Брандо – това е онази трагична ангелска маска на несподелимо терзание, която е говорила към нас през всичките тези години откъм неговите неописуеми героични дълбини. Сега той отново навлиза в гладиаторския си елемент и, пред очите ни, както и пред очите на милионите лица, които ще дойдат след нас, тя ще бъде неговата ебачка-заместителка, реална или симулирана. Какво навлизане във финалните образи на историята! Той говори към нас, с нейното тяло зад него, а пръстите ѝ, едва представимо, са вътре в него. „Ще взема едно прасе“, това са думите, излизащи от трагичното лице, „и ще го накарам да те шиба“ – да, докосването до дупката му е открехнало цяла една горгона на фантазията – „и ще искам прасето да повръща в лицето ти. И ще искам ти да гълташ повърнатото. Ще го направиш ли за мен?“

„Да.“

„А?“

„Да.“

„И искам прасето да умре“ – продължителна пауза – „докато ти го шибаш. А след това ще трябва да отидеш зад него, и аз искам да душиш предсмъртните пръдни на прасето. Ще го направиш ли за мен?“

„Да, и много повече от това. И по-лошо от преди.“

Той е изтръгнал едно обричане. В нашата година от двадесетия век, как бихме могли да се обвържем в любов чрез нещо по-малко от двеста килограма свински лайна? Чрез смелостта му да ни се разкрие, ние най-после можем да разберем трагедията на неговото изражение през всичките тези двадесет и пет години. Този израз е бил заключен в невъзможността някога да изрази една такава поредица от лични мисли чрез просяшкото му изкуство на актьор. И все пак той току-що го е направил. Той е може би единственият актьор по света, който би могъл да го направи, но пък и нищо по-малко от Кръстникът не би могло да му помогне да достигне тази позиция. Метафората му е пълна с лайна не за нищо. Той е живял в нея. Гной, лайна и Пузо. Сега Брандо се пречиства. Той взема лайната, които са вътре в него и ги изсипва върху нас. И как публиката обожава това. Те са дошли, за да бъдат покрити. Светът е замърсен не от нищо. Съществува някаква принципна неизправност в двадесети век, що се отнася до отстраняването на нечистотия. И Брандо я напипва. Гениално хрумване, да се направи реч като тази. Отново и отново, в този филм той казва, че човек може да достигне любовта само като изскокне от лайната вътре в себе си.

И така той се опитва да изпразни вечната нечистотия, идеща от смъртта на жена му. Той седи пред положеното ѝ за бдение тяло в мрачна хотелска стая, проклина я, плаче, изтрива червилото от погребалното бюро, размишлява за любовника ѝ (който живее на горния етаж в хотела), и преминава през някаква фаза на непонятност, защото сега, зад сцената, той изнася мебелите си от новия апартамент. Ние го разбираме когато виждаме Жана в празните стаи. Пол е изчезнал. Той ѝ е наредил да се завре в пръдните на прасето за нищо. И така, тя привиква своя телевизионен режисьор да огледа празния апартамент – дали да не го наемат? Дълбоката практичност на френската буржоазия кляка върху нас. Тя оценява ценността на спомените като начин да предостави малко мъзга за прясната си женитба. Но телевизионният режисьор изглежда подушва загорялата манджа, защото си отива внезапно, след като ѝ казва, че ще потърси по-добър апартамент.

Внезапно Брандо отново е пред нас на улицата. Дали е изчаквал появата ѝ? Изглежда подмладен. „Свърши се“, казва му тя. „Свърши се“, повтаря той. „А след това започва отново.“ Той е влюбен в нея. Разкрива ѝ биографията си, мъртвата си съпруга, не-романтичните си подробности. „Имам простата като картоф от Айдахо, но все още съм добро копеле… Предполагам, че ако не бях те срещнал, сигурно щях да се задоволя с твърд стол и хемороиди.“ Те отиват в някаква зала, един почти митичен дворец на тангото, където се провежда конкурс по танци. Напиват се и се влачат по пода. Брандо прави някаква мизерна пародия на танго. Когато съдиите ги отстраняват, той им лъсва голия си задник. Той все още се дупи на Кръстника.

А сега те отново седят и внезапно любовната афера е приключила. Ей така! Тя се отегчава от него. Нещо се е случило. Не знаем какво. Дали тя е буржоазка, отблъсната от евтиния му хотел? Или неговото обезобразяване на тангото е докоснало някакъв нерв из правилата на френското поведение? Твърде дребен мотив. Трябва ли да решим, че сексът без маска вече не е любов, или да заключим след известен размисъл, че никоя маска не е толкова подходяща за страстта, колкото да лежиш без име в леглото на непознат любовник?

Има десет причини, поради които любовта им може да приключи, но ние не знаем нито една от тях. Тя просто иска да се отърве от него. Отървете ме от този петдесет годишен – това, може би, е единственият ѝ повик.

Тя се опитва да бяга. Той я следва. Следва я в метрото, през целия път до дома ѝ. Изкачва се по спираловидните стъпала, докато тя използва бавния асансьор, нахлува в апартамента на майка ѝ заедно с нея, без дъх, дъвчещ дъвка, гледайки похотливо. Той е спомена за всяко отлично ебане, което ѝ е дарил. „Това е началният кадър, бейби. Започваме отново.“

Тя вади армейския пистолет на баща си и го застрелва. Той промърморва „децата ни, децата ни, децата ни ще запомнят…“ и се добира до балкона, поглежда към парижкото утро, вади дъвката си, старателно я залепя за долната страна на железния парапет в един жест, който е чиста проба Брандо – културата е козя фъшкия върху бюста на Гьоте – и умира. Ангелът с трагичното лице се изхлузва от екрана. А гордата Мария Шнайдер внезапно и най-неубедително бива доведена до ролята на путка, предлагаща оправдания. „Не знам кой е той“, мърмори си тя, в очакване на неизбежнитеflics[361]. „Преследваше ме по улицата, опита се да ме изнасили, той е луд. Не знам името му. Не знам кой е той. Искаше да ме изнасили.“

Филмът свършва. Започват въпросите. Предложен ни е по-голям кинематографичен пробив отколкото при всеки друг филм – най-малкото – от времето на Аз съм любопитна, жълто. Всъщност сме отишли много по-далеч. Трудно е да си помислим за някой друг филм, който е направил по-голяма крачка. И все пак, ако това е „най-мощният еротичен филм, правен някога“, то тогава сексът е като очистителното за жената. Защото ни е била предоставена баня от лайна без никакво възнаграждение. Филмът, при цялата му мощ, се обръща с главата надолу в края си. Били сме помолени да следваме двама сериозни и повече или по-малко отчаяни любовници, докато те скитат из дебрите на страстта и дефекацията, през някои модерни варианти на домашно приготвените церове против рак, ако щете, и сме се примирили с техните модерни дълбочини – лайна върху лицето на любимата и намерете любов! – само за да открием накрая някакво особено изнудване в естетическото. Били сме взети на тази разходка долу до простатата, голяма колкото картоф от Айдахо, само за да разберем, че никога не сме присъствали на изследване на катакомбите на любовта, страстта, детството, содомията, нежността и разчупването на емоционалния лед, като вместо това само сме лутали между един или друг онанистки оазис.

Това обаче е филм, който е обявил себе си, чрез силата на встъплението си, като нещо равностойно по преживяване на страхотно ебане, и така мярката на успеха или неуспеха му се взема според същата сексуална естетика. Рядко стойността на някой филм е зависела толкова много от силата или липсата на сила в края му – също както едно ебане, изпълнено с обещания, е готово да бъде провалено от слаб завършек. И така в Тангото няма насъбиране на сили за заключението, няма завихряне на сексуалните съдби (в случая – на публиката и актьорите) в един и същ вихър на ставане, няма полет на сетивата в преследване на нова визия, не. Само челен сблъсък срещу гола стена, спазъм на мастурбатор – получен по погрешна причина и чрез погрешна мисъл – и човек е отхвърлен назад, разбит, прекалено наелектризиран, и изпълнен с критика към непосредствено отминалото. Сега отново припомнените недостатъци на филма подяждат удоволствието, по същия начин, по който пропадналият оргазъм на страстен акт ще постави под въпрос характера на страстта.

Така че излизането от киното е съпровождано от гняв. Филмът е съвсем близо до обхвата на величието, за което говори Кел, но постижението му е само частично. Като всички изпълнения, по-малко божествени от концепциите си, Тангото ще надигне мутации, които с неизбежност ще стигат до задънени улици. Още повече естетическо замърсяване! Изпълнението на Брандо е уникално, историческо, несравнимо – и въпреки това е напълно възможно то да е отишло в изцяло погрешна посока. Той е като любовник, който продължава да разказва страхотни мръсни вицове чак до опустошеното утро, в което девойката ще му каже „Ти да пееш ли си дошъл, или да се чукаш?“ Той е разголил душата си, с огромно достойнство и изключителна смелост. Но в соло. Предлага ни се филм за шибане без шибане. Това е като уестърн без коне.

Сега, финият смисъл на изместване, който е висял над целия филм, вече е ясен. Не е имало никаква особена страст. Брандо е толкова магнетичен актьор, Шнайдер е толкова атрактивна, а сцените са толкова интимни, че ние приемаме, че между ролите им има сексуално лепило, но всъщност това лепило се е варило единствено от нашето либидо, а не от свещените вибрации на актьорите от екрана. Ако Кел е имала някакво сексуално освобождение чрез Тангото, то либидото ѝ не е единствено – публиката също се е наострила – събирайки сополите на знаменитостите. (Освобождението за мълчаливото мнозинство може би е не в присъствието при някое ебане, а в слушането на мръсни вицове.) Така че реалният гъдел на Тангото за петдоларовата публика е ключовата дупка, която Брандо предлага към Брандо. Те са тук за да чуят как един световноизвестен актьор казва в отговор на „Колко силни ръце имаш“,

„За да мога по-добре да изстискам от теб една пръдня.“

„Колко дълги нокти имаш“

„За да мога по-добре да ти дера гъза с тях.“

„О, колко много козина имаш.“

„За да мога по-добре да събирам дамските ти въшки.“

„О, колко дълъг ти е езика.“

„За да мога по-добре да го завра в задника ти, скъпа.“

„А за какво е това тук?“

„Това е твоето щастие и моят ща-пенис.“ (your happiness and my ha-penis.)

Буря от удоволствие в залата. Кой ти иска да гледа акт на любов, когато духът на Лени Брюс е излязъл от гроба? Удоволствието на тълпата е в това, че една национална знаменитост говори мръсотии от екрана. За да се измери медийната привлекателност на един такъв акт, запитайте самите себе си колко стотици километри бихте пропътували, за да чуете Ричард Никсън да каже някоя реплика от рода на „Просто се опитваме да шибаме в движение търкаляща се поничка“[362] или „Следвал съм в университета в Конго. Изучавах шибането при китовете.“ Само либерално непоправимите биха били толкова прогресивни, че да кажат, че не биха пропътували и километър. Напротив, ако Никсън би отправил към публиката речите на Брандо за свинята и повръщането, сигурно биха започнали масови миграции.

Нека да разпознаем феномена. Това би бил един толкова сюрреалистичен акт, че не бихме могли да подминем Никсън. Сюрреализмът се е превърнал в нашия обективен корелатив[363]. Частният поглед към знаменитостите се превръща в алхимия на медиите, във фалшиво злато във века на комуникациите. В епохата на телевизията ние знаем всичко за знаменитостите, с изключение на това как те пърдят. А част от гениалността на Брандо е в това, че разбира как реалният интерес на публиката е не да го гледа как представя нежните пориви и убийствени изблици на неспокойна страст между един мъж и една жена, а по-скоро да получи възможност да надникне в неговите лични мръсотии. Неговите мръсотии предлагат симпатизиращи вибрации към техните собствени мръсотии. Потвърждението на страстта е в това, че ние се издигаме от блатата на собствените си пелени – колкото и мъчителен да е маршрутът – чак до кура и путката; акмето на декадентите се състои в това да се отиде от първия експлозивен изблик на любов в Тангото чак до долу, до подрязаните нокти вътре в ректума му.

А после следва убийството. Само дето не следва. Било е поставено там от мисълта на Бертолучи, още от самото начало, като задължителен край. Вече е било написано в сценария, първоначално подготвен за Трентинян и Доминик Санда. Но след това са се появили усложнения, смени на актьорите. Санда е била бременна и т. н. Появява се Брандо, открита е Шнайдер. Но старият край си остава. И тъй като не следва убедително от материала в оригиналния сценарий, след импровизациите на Брандо той изглежда напълно измислен.

В оригиналния сценарий диалогът е толкова общ и героите толкова размити, че неволно ни се налага да предположим, че Трентинян, Санда и Бертолучи са планирали да ни представят нещо изключително именно преодолявайки скучния си сценарий. Сякаш Бертолучи нарочно е пропуснал цели ключови линии от сюжета, за да ги открие във филма. Само че тук се е появил Брандо вместо Трентинян, за да направи един конкретен характер от размитата роля, да „положи върху ролята“ – в съгласие с желанието на Бертолучи – собствения си характер като Марлон Брандо, както и нещо от живота си, а и немалка част от личните си обсебености. Но докато той прави това, филмът започва да се отдалечава от логиката на първоначалния сценарий, каквато и да е била тя. Например, във варианта преди Брандо, ние бихме били задължени да слушаме неща като тези тук:

Леон (по прякор Пол)

„Аз те карам да умреш, ти ме караш да умра, ние сме двама убийци – убийци един на другия. Но който успее да направи това, е два пъти убиец. И в това е най-голямото удоволствие: да те гледам как умираш, как излизаш от самата себе си, с побелели очи, гърчеща се, задъхана, крещяща така силно, че изглежда като първия път.“

О ла, ла! Ние слушаме един френски интелектуалец. Не случайно Бертолучи иска от Брандо да положи собствената си личност върху ролята. Всичко друго е по-добро от Леон. И Брандо със сигурност изличава този бомбастичен анализ, създавайки вместо това герой, който е наполовина благородник и наполовина простак, един образ, положен на прозрачна хартия върху неговия собствен. Пол е американец, бивш боксьор, бивш актьор, бивш чужд кореспондент, бивш авантюрист, а сега, след смъртта на съпругата си – и бивш жиголо. Той е този герой, и заедно с това – още повече Брандо. Всъщност той е толкова много самият Брандо, че не подхожда съвсем за ролята на Пол – говори малко повече от необходимото, и е малко прекалено изискан, за да бъде собственик на евтин хотел на петдесетгодишна възраст. Нека кажем само, че Пол е достатъчно близо до магнетичното излъчване на Марлон, за да направи за публиката невъзможно да разбере защо Жана би трябвало да бъде отблъсната от това, че той притежава евтин хотел. Кой ли му пука, ако самият Марлон те кани в евтин хотел? От друга страна, заедно с това той е и Марлон Трудният, Марлон – индианецът от Долния свят, Марлон леко отчужденият, младата звезда Марлон, който, запитан при първото си пътуване до Холивуд какво би си пожелал като лично внимание и разглезване, посочва измъчената малка маймунка, която носи със себе си и казва: „Да намеря ебач за маймунката ми.“

Да, той е изучавал шибането на китовете в Конго. Той е дрезгавият глас на прерията. По-късно, размисляйки над провала, ние започваме да разбираме, че той е изтласквал Шнайдер от кадъра. Подобно на майстор-боксьор, разполагащ със стотици трикове, той я е надигравал (с целия си скъпернически запас от актьорско познание), крадял ѝ е сцени, в които тя е напълно гола, а той – напълно облечен, каква виртуозност! Но това е нечестно. Тя прелива от желание да полети. Тя иска да даде младежкото изпълнение на живота си, а той я избутва от позиция тук, надхитрява – там. И едва дълго след като представлението е свършило, ние разбираме, че той желае не мача на столетието, а решение в полза на домакините. Той е дошъл не да шиба, а да дриска. Да дефекира в раззинатите усти на вцепенената публика и да направи публично раковото си лечение. Това е най-бързият начин! Намажете сбруята и давайте свинете! Да, ние бихме приели и цяла кошара с прасета, ако само той би поел онова, за което е филма, но всичко, което той иска, е да направи най-голямото соло в живота си – и двама толкова млади артисти като Шнайдер и Бертолучи едва ли могат да направят нещо, за да му попречат.

И така, той е нашият най-велик актьор, нашият най-благороден актьор, а заедно с това и националният ни простак. Би ли могло да бъде другояче в Америка? И все пак в нас се надига огромен гняв. Той е толкова велик. Не би ли могъл тогава да бъде още по-велик и да стигне до дъното на ужаса за всеки актьор – което означава да остави настрана триковете, прикриващи личността, и да навлезе в истинската арена на импровизацията? Може би в това е бъдещето на киното, но ние няма да го разберем преди някой велик актьор да е направил това всеобхватно усилие.

А сега се завръщаме обратно към ядрото на провала на Тангото. То е скрито в трудността на импровизацията, в разбирането, че една импровизация, която е нещо по-малко от целостта на един филм, вече не е почти никаква импровизация. Тя се е смалила от цялото блюдо до една подправка, добавена към блюдото (обикновено погрешно). Бертолучи е изключителен млад режисьор, склонен към приключения, потопен в културата на киното, благословен с кинематографско изящество. Той ни дава филм, зареден с огромна амбиция, значителен риск, и усещане за миналото. И все пак той попада в най-лошия капан на импровизацията – а това е простият отказ на кинематографиста да се съобразява с непреклонната логика на проблема. Не се прибавя импровизация към сценарий, който вече е бил написан, при това с предварително установен край. Колкото и хубави да са конкретните резултати, това все пак означава допускане на фалша в естетиката: „Вие, черните, можете да работите в тази корпорация, и сте свободни да се изразявате както намерите за добре, но само ако не вършите нищо, което не би извършил никой отговорен бял служител.“ Придържай се към сценария. Това свежда импровизацията до нивото на междучасие вътре в една строга учебна програма.

Фундаменталното изискване към импровизацията е тя да започне със самия филм, което означава, че идеята за филма и стила на импровизацията трябва да дойдат от една и съща мисъл. Още от самото начало, импровизацията трябва да живее в предварителните условия, а не да бъде добавяна към тях. Тази идея не е лесна за схващане и е действително доста неуловима. Може би ще бъде дори по-добре да се отдалечим за малко отТангото и да погледнем към други примери за възможна импровизация. От читателя се изисква снизходителността да помисли заедно с нас за един напълно различен вид филм – което без съмнение е отклонение от спора, но може би това ще ни помогне да разберем по-добре импровизацията.

И така, предлагам ви следния въображаем филм: Орсън Уелс трябва да играе Чърчил, а Бъртън или Оливие – Бийвърбрук[364], в седмицата на Дюнкерк[365]. Нека да допуснем, че сме имали огромния късмет да намерим тези актьори на върха на способностите им, а като auteur имаме някой млад кинематографист, който заедно с това е и брилянтен историк. Като начало той събира компания от интелигентни британски актьори и им дава да изучават един и същи исторически материал, за да осигури обща основа за познанията на всички. В този момент auteur-ът и компанията се съгласяват да приемат няколко предварителни условия на фабулата. Той ще им предлага конкретни ситуации. Ще бъде добре, ако епизодите са достатъчно емоционално натоварени, за да могат актьорите да изгубят първоначалния си страх от импровизацията – която е и начина, по който те ще трябва да създават репликите си.

След това вече от играта между отделните характери може да започне да се появява и някакво разказно действие, по същия начин, по който едно добро парти винаги се оказва по-различно от очакванията на домакинята, и все пак винаги ще се развива в съгласие с първоначалната ѝ концепция. Когато имате сценарий, актьорите се опитват да убедят сценариста, ако той присъства, да поправи репликите им. При импровизацията, те трябва сами да използват интелигентността си. Защо да мислим, че умовете на тази компания от интелигентни английски актьори ще притежават по-малко знание за маниера и историята от онова на сценариста, опитващ се да разработи своята концепция за начина, по който може би са изглеждали Чърчил и Бийвърбрук? Защо да не приемем, че Уелс и Бъртън може да имат по-добри идеи? Не е ли по-вероятно за тях да притежават инстинктивно познание някъде във вътрешностите си? Не е ли в състояние компанията, съставена от добри английски актьори, потопени в собствената си история, да ни разкрие повече от евентуалното съдържание на онази седмица, отколкото би бил в състояние дори и най-вдъхновеният сценарист?

Всички ние притежаваме културата на страните си като част от неизползваните си актьорски способности. Макар че Кларк Гейбъл не е бил в състояние да направи и най-дребната импровизация, тъй като изобщо не е притежавал подобни работни навици, все пак съществува подозрението, че той, ако би бил в състояние да си го позволи, сигурно би могъл да ни предложи някое и друго откровение относно живота на Дуайт Д. Айзенхауер, особено като се има пред вид, че Айк е прекарал значителна част от живота си в опити да имитира гласа на Гейбъл. Ако насилието е в състояние да пусне на свобода любовта, то импровизацията може да пусне на свобода неизползваната култура на един филмов актьор.

И колко прости, в сравнение с всичко това, изглеждат проблемите, свързани с допускането на пълна импровизация в Тангото. Налице е фундаменталната ситуация – едно разглезено младо момиче, което се кани да се жени, един обезумял мъж, чиято жена се е самоубила. Мъжът и момичето са в една стая, за да правят любов. Отново сме там, където сме били в началото. Но не можем да продължим напред! Ако актьорите не изпитват нищо един към друг сексуално, както Шнайдер намеква в няколко интервюта – тя дори може и да казва истината – то няма да се получи никаква вълнуваща импровизация. (В този случай импровизацията би трябвало да се върти около последиците от липса на привличане). Не е необходимо актьорите да изпитват силна страст един към друг, за да дадат на публиката усещането за frisson[366], но все пак трябва да има достатъчно привличане, за да може да се предостави жаравата, която импровизацията да раздухва.

[…]

Ако сега разгледаме Тангото от тази перспектива, рисковете (щом само вече има реално сексуално привличане между мъжа и жената) трябва да бъдат увеличени. В края на краищата те не просто играят самите себе си, а са се вмъкнали вътре в тези силно натоварени същества – мъж, склонен към насилие, с обзор, пълен с кръв, и разглезено момиче от средната класа, със скрита склонност към тирания. Как да избегнат влюбването или взаимното намразване, докато импровизират по този начин? При добрите филмови актьори съществува съвсем реалната опасност присъствието на снимачния екип само да ги разпали още повече, тъй като във всеки драматичен актьор се крие по един оргиаст[367], търсещ начин да излезе на открито.

Така че убийството е първата драматическа реалност между двама такива любовници в един продължаващ филм на импровизация. Те се движат към край, който е плашещо отворен. Може би мъжът ще убие жената, или жената – мъжа. Като актьори те трябва да са готови също и за срама да се разделят тихичко – малка катастрофа, когато целта е да се изгради интензивност, защото един такъв спокоен край е равносилен на липса на вдъхновение, малодушие пред лицето на възможното насилие при другия. Импровизацията е дълбоко мистериозна, когато функционира, тя повдига ставките, зарежда целия драматичен потенциал, търси колизия. Но пък какви измерения на драматичното търсене се предлагат! Защото актьорите могат дори да се влюбят, истински, могат да преминат заедно през някакъв ритуал на израстване, и по този начин да достигнат някаква заключена крипта на сърцето, именно защото са били заснемани да се шибат от всевъзможни ъгли, и въпреки това – а може би точно поради това – са открили заедно някакъв личен източник на интимност, до който никой друг не може да се докосне. Нека светът гледа. Той не е наблизо.

Истинската импровизация, която Тангото предполага, е трябвало да се придвижва напред с всеки ден, следвайки преживяванията на актьорите от предишния ден; тя би предложила много по-силно естетическо вълнение. Именно поради опасността! Има само много тясна разделителна линия в психическото разпознаване между реалните куршуми в един пистолет и халосните патрони. Лудостта на импровизацията е такава, интензивността на волята толкова висока, че човек почти не се осмелява да изстреля халосен патрон към друг актьор. Ами ако той е толкова възбуден, че откаже да падне? Дайте тогава реален куршум. Нека го захапе.

Разбира се, буквалното убийство едва ли е неизбежната развръзка при импровизацията. Но то се крие в личните замисли на всяка актьорска параноя. Подтикнати заедно да отидат по-далеч в импровизацията, отколкото са стигали които и да е актьори преди тях, кой знае какви рискове биха могли да бъдат поети в края на краищата? Може би това е причината, поради която Брандо е предпочел да играе някакъв клоун на много високо ниво, и да потиска Шнайдер. Накрая ние се смеем на онези едри и прелестни цици, които ще стават само за игра на футбол (а самата тя ще предпочете да изгуби петнадесет килограма след снимките – цели петнадесет килограма разкош). С неговата гигантска (и едва ли неоправдана) параноя, Брандо може да е стигнал до заключението, както множество авантюристично настроени артисти преди него, че е отишъл достатъчно далеч. Няма нужда от повече.

И все пак той е пропуснал един шанс за огромния си талант. Ако е бил нашият пръв актьор в продължение на десетилетия, то е защото ни е давал, още от момента, в който се появи в Трамвая, по-силно усещане за импровизация, извлечена от репликите на сценария, в сравнение с всеки друг професионален актьор. Понякога той изглеждаше като единствения жив актьор, който знаеше как да внуши, че се кани да каже нещо далеч по-ценно от онова, което казваше всъщност. Това му придаваше сила. Репликите, които други хора бяха написали за него, излизаха от устата му подобни на някакъв окончателен компромис, който животът му е предложил в борба с пет други мисли. Той винаги изглеждаше така, сякаш разполага с някакъв натоварен подтекст. Сякаш всеки път, когато някой беше искал от него да каже нещо толкова слабо като „Аз те карам да умреш, ти ме караш да умра, ние сме двама убийци – убийци един на другия“, подтекстът– тоест емоцията на думите, които той използваше зад думите – се превръщаше в нещо от рода на „Искам прасето да повръща в лицето ти.“ Именно това придаваше на всичко, което той вършеше, един неуправляем, едва контролиран и винаги тлеещ, привкус на заплаха.

Сега, в Тангото, той нямаше нищо под сценария, защото онова, което преди е било негов подтекст, тук беше сценарий. И така той се появи пред нас като човек, който държи реч, а не импровизира. Но пък една дълга реч едва ли може да бъде импровизация, ако посоката на действието ѝ не може да отиде никъде другаде освен към предварително определената структура на сюжета. Тя е като встъпителните думи на политика, преди да се върне обратно към предварително подготвения си текст, от който пресата вече е получила копия. И така нашият интерес се измества откъм възможностите на самия филм и отива към конкретния човек, към неговото благородство и простащина. Накрая обаче неговият характер се оказа по-малко интересен въпрос, отколкото би трябвало да бъде – и трябваше да изминат седмици, преди да можем да простим на Бертолучи за естетическата какофония на края.

И все пак може да се прости. Защото, в края на краищата, Бертолучи ни е дал един провал, който струва колкото сто филма като Кръстникът. Независимо от всичките му сола, пропаднали величия и напълно ненужни ужаси, дори и като силно несъвършено приключение, той все пак е най-доброто приключение в киното, което можем да видим в тази рояща се година. И той ще отвори пропаст за Бертолучи. Остатъкът от живота му сега трябва да бъде импровизация. Няма съмнение, че той е достатъчно смел, за да може да живее с това. Защото той започва Последното танго с Брандо, който промърморва няколко едва разбираеми думи. Те са: „Шибан Бог!“

Непредставимото в самия себе си сега трябва да даде съвет. Ако Бертолучи ще шиба Бога, нека тогава наистина да даде това шибане. Защото тогава всички ние може би ще разберем малко повече относно това какво точно Бог е склонен да прости или не. Искам да кажа, освен ако Бог е стар и вече наистина е забравил, а ние сме просто изгубени сред едно море от човешка аналност – един колективен Фауст, лишен от Мефистофел и бавно превръщащ се в лайна. Изборът, разбира се, е малък. Щем не щем, ние продължаваме да се опитваме, във всяко изкуство и всяка технология, да пресъздадем някаква версия на Съзиданието. Без съмнение това е начинание, далеч по-налудничаво от съвкуплението с някое прасе, но това е нашето начинание, нашият бял кит, и с него и чрез него ние ще бъдем изкушени. Напред към Конго със секс, технологии, и възпалените синини на човешката воля.

Източник

Норман Мейлър (1923–2007) е американски романист, журналист, есеист, поет, драматург, сценарист и филмов режисьор.

Коментари (3)

- 25-12-2011|Златко Ангелов – Геният на Брандо

Мейлър умря на 84. Брандо си отиде на 80. Рак погуби Мария Шнайдер на 58. Остава Бертолучи, който единствен може да каже нещо за Последното танго, или нещо да промени. Мейлър мачото в горния текст се интересува от две неща: мръсният език (употребен във филма и употребяван от него самия) и геният на Марлон Брандо („нашият най-велик актьор и … националният ни простак“). Вълнува го техниката на импровизацията.

Но ако гледаме Тангото с днешни очи, ще установим, че филмът е изящно структуриран. Т. е., обмислен! И именно, защото в него няма нищо случайно, геният на Брандо, геният на неговите тяло и глас, ИЗГЛЕЖДАТ като импровизация. На нашето око, обучено от 40 години сексуални сцени след 1972, веднага прави впечатление, че, когато е върху Шнайдер, Брандо не е точно на мястото си. Облечен в панталон, той не се шиба, той се движи, неговият задник не е сексапилен като нейния, когато тя стимулира оргазъм. Колкото и да е бил революционен за началото на 70-те, Бертолучи все пак не е посмял да покаже истинското шибане -- и двамата голи, и двамата обзети от спазмите си. Но той може би не е искал. Защото филмът не е за секс и ексхибиционизъм.

Онова, което Мейлър не е видял или не е искал да види е, че филмът е за любовта и семейството. Френското във филма е детството, в което се създава и изживява мечтата за любов, за идеалната любов и любенето с любимия. Тази мечта възрастните превръщат в душевно и физическо насилие. Американското във филма е монологът на Брандо за семейството. В прословутата сцена с маслото, центърът не е върху секса, а върху онова, което Брандо кара Шнайдер да повтаря след него: „Семейство, а? Семесйтво … Свещена институция.. Църква на почтении граждани … Семейството – институция, която трябва да възпитава добродетели у диваци. Децата ги малтретират, докато кажат първата си лъжа … Светът се разпада след първата депресия. Свободата е умъртвена … Семейство, а!“ Докато говори, Брандо насилва младата французойка, насилва я отзад--насилва всъщност нейната френска мечта за семейство, защото знае, че той самият е развален продукт на американското семейство, което въплъщава пуританското лицемерие. Вътре в нея той си отмъщава на своето семейство, на идеята за семейство, от която се е отвратил.

Детството и възрастните. Любовта и семейството. Любенето и шибането. Чистото и оскверненото. Това са полюсите, между които е разпънат героят на Брандо. И той извървява през цялата мръсотия на езика и шибането, за да стигне до момента, в който искрено и чисто ѝ казва „Обичам те“ и ние чувстваме, че е готов да я люби чисто -- и в същия този миг тя го застрелва с пистолета на баща си.

Тя го наказва за това, че е убил нейната детска мечта за чиста любов.

За някои филмът е женомразки--но той изглежда такъв само, ако сексуалните сцени между двамата се схванат като съдържание, което е и гледната точка на Мейлър. Всъщност те са само контекст, в който се преживява житейската драма на един американец, който се опитва да избяга от Америка, от мита за добродетелното американско семейство и от ужасните спомени за американското му дество, в което е миришело на кравешки лайна, вместо на кестенови дървета, както е било в нейното детство. Увредата му е необратима. Той, който е отдал цялото си сърце на жена си, не разбира защо тя му е изневерявала и защо внезапно се самоубива. С мръсотията на езика и скверното шибане той иска да се очисти и от този последен спомен, иска да повярва, че е намерил жена, в която може отново да се влюби. Някой трябва да го убие.

Когато сме близо до явлението, особено едно толкова визуално и еротично явление като един голям филм, дори и големи писатели като Мейлър не могат да се освободят от късогледото му тълкуване. От дистанцията на времето не е трудно да се види, че Последното танго в Париж е нещо много повече от сексуален трилър. Тангото действително е освободило много кинотворци и зрители от тяхното престорено благочестие. Но то е всъщност аналитично изследване на човешкото състояние и типична критика на американските нрави, направена от един свръх-гениален американски актьор, направляван от италиански режисьор. Американското семейство и днес не се различава твърде много от бруталното описание, което му прави Брандо, докато го шиба.

- 25-12-2011|Златко

Хубава, красива интерпретация. А ето и някои от нещата, които казва самата Мария Шнайдер в едно интервю от 2007, малко преди смъртта си:

„Гледах го отново преди три години, когато Марлон умря, и изглеждаше като кич“

„Мисля, че Бертолучи е надценяван и че никога след Тангото не е направил нещо, което да е имало същото въздействие“

„Бях прекалено млада, за да мога да преценявам по-добре. По-късно Марлон каза, че се е чувствал манипулиран, и това беше Марлон Брандо, така че можете да си представите как съм се чувствала аз.“

„Тази сцена не беше в оригиналния сценарий. Истината е, че това беше идея на Марлон.

Казаха ми за това едва преди да започнем да снимаме и бях толкова гневна.

Трябваше да позвъня на агента или на адвоката си да дойдат на снимачната площадка, защото не можете да накарате някого да снема неща, които не са в предварителния сценарий, но по онова време аз не го знаех.

Марлон ми каза:, Не се безпокой, Мария, това е само филм’, но по време на сцената, макар и онова, което правеше Марлон, да не беше реално, аз плачех с истински сълзи.

Чувствах се унижена и, ако трябва да бъда честна, малко изнасилена както от Марлон, така и от Бертолучи. След сцената Марлон не се опита да ме утеши или да се извини. За шастие направихме само един дубъл.“

I felt raped by Brando

- 25-12-2011|Златко Ангелов

Радвам се, че цитира от това интервю на Шнайдер, което и аз прочетох онзи ден във връзка с есето на Мейлър. Бертолучи сам е потвърдил, че е разбрал, че Мария се е чувствала предадена от него и Марлон. Но пък е бил доволен, че тя е плакала напълно естествено. Фактът, че Брандо е измислил тази сцена, според мен, още по-силно потвърждава горната ми интерпретация: той, американецът, със своето въображение интуитивно е намерил визуален еквивалент на отмъщението, с което един увреден индивид иска да опровергае идеята за американското семейство като нещо хубаво. Метафората показва доколко един човек, който иска да бъде добър, всъщност става все по-ужасен, защото животът му е бил изкривен от отвратителните модели на родителите му.

Тук има една много сериозна дилема: дали в името на убедителното изкуство--Мария плаче, докато Марлон я насилва заради филма, но всъщност защото се чувства унижена от актьора Брандо, който за нея, по думите на Бертолучи, е бил като баща и който по време на снимачния период често я е закрилял--е морално оправдано живите актьори да бъдат подлагани на психологически тормоз? Жените зрителки не могат да се освободят от инстиктивния ужас, който съпреживяват заедно с актрисата, и затова не искат да видят другото тълкуване на филма--което е замислено от режисьора и неговия актьор.

Марлон Брандо живя дълго, но повечето време нещастен, поне по външните белези на неговата биография. След Кръстникът иПреследването, през последната трета от живота си той не направи нищо, което да се равнява на гениалните филми от младостта и апогея му. Мария Шнайдер преживя живота си--по описание от съботния брой на Ню Йорк Таймс--като лезбийка и наркоманка, и, също по външните белези на биографията й--нещастна жена, заболяла в средата на 50-те си години от рак.

В годините след филма до февруари 2011, когато Шнайдер умира от белодробен рак, Бертолучи е отхвърлял обвиненията, че тя е в някаква степен жертва на снимачния процес на Последното танго в Париж. Но след смъртта ѝ, той признава: „Смъртта ѝ дойде преждевременно, преди да мога да я прегърна с нежност и да ѝ кажа, че през цялото време съм се чувствал привързан към нея, както в самото начало, и да ѝ се извиня поне веднъж.“ Шнайдер е преживяла живота си като се е снимала в малки роли и е работила за агенция за подпомагане на забравени, стареещи артисти. Сякаш цял живот я е крепяла нейната реплика от Тангото: „Да остарееш е престъпление.“

Дейвид Кроненбърг и опасният метод

Автор: Дейвид Кроненберг

Много са причините, поради които Дейвид Кроненбърг е търсен като интервю-събеседник сред филмовите журналисти. Разбира се, качествата, жизнеността и широтата на филмите му имат изключително голяма заслуга за това. Но канадският режисьор, чиято кариера се простира от почти експериментални филми на ужаса като Тръпки (по-добре познат в САЩ като Те дойдоха отвътре) и Видеодром, до по-скорошни произведения като История на насилието и Източни обещания, е и неподправен интелектуалец в една област, която инак е претъпкана от позьори и преструванковци. Той може да говори с лекота по всяка тема, която му предложите; може би, ако не беше станал един от най-важните кинематографски визионери на своето поколение, човек лесно би могъл да си го представи като философ или историк.

Самият аз нямам лична връзка с Кроненбърг отвъд професионалните ни разговори, но той стана толкова плодовит след 90-те години, че в края на краищата аз го виждам най-малко по веднъж годишно, обикновено на кафе в един или друг анонимен манхатънски хотел. Тазгодишният филм на Кроненбърг, разбира се, е Опасен метод – една доста скромна продукция, поне според неговите стандарти, изследваща двусмислените отношения (един интелектуален ménage à trois, както го нарича самият той), между Карл Юнг (Майкъл Фасбендер), неговия идол и съперник Зигмунд Фройд (Виго Мортензен) и психиатричната пациентка, любовница и сътрудничка на Юнг, Сабина Шпилрайн (страхотно изпълнение на Кийра Найтли). Преди да започна, ще кажа само, че ако виждате себе си като част от хората, оплакващи се от изчезването на интелигентните, предизвикателни и достъпни филми за възрастни, то най-добре изтичайте до някое близко кино и го гледайте непременно.

Андрю Охеър: Наскоро четох книгата на Чарлз Дрейзин „Френското кино“, в която той говори за разликата между френските филми от старата школа, онова, което самите те наричат „tradition de qualité“ – най-вече литературни адаптации и исторически драми – и авторския подход на Новата вълна, при която човек трябваше да бъде писател-режисьор. Направи ми впечатление, че в своята собствена кариера вие се движите почти обратно на тази посока, от втория вид кино към първия.

Дейвид Кроненбърг: Хм, имам няколко възражения срещу това. [Смее се.] Първо, струва ми се, че в началото си теорията за авторското кино не е имала нищо общо с хора като Трюфо. Тя е била свързана с хора като Хауърд Хоукс и Джон Форд, които не са пишели сами сценариите си, но са били приети като артисти дори вътре в един индустриален комплекс, произвеждащ филми. Знам, че знаете това. Едва по-късно хората са започнали да мислят за авторската теория – както правех и аз в началото – в смисъл, че режисьорът трябва да пише сценариите си, или инак не е истински кинематографист.

Едва при правенето на Мъртвата зона аз имах истински приятно сътрудничество с няколко сценаристи, сред тях Джефри Боам. И тогава си помислих, хм, май че смесването на кръвта с някой друг е нещо доста добро. Когато казвам това, мисля за еволюция, за здравето на видовете. Да смесите кръвта си с някой друг – не чрез инцест – може да създаде здраво ново поколение, което не би се получило иначе.

Така че аз престанах да се тревожа след Мъртвата зона, защото бях вече достатъчно очарован от опита с него, и си мислех, хей, филмът може да дойде откъдето си поиска и всъщност това вече няма значение. Би могъл да бъде адаптация, би могъл да дойде от сън или от вестникарска статия, от каквото и да е. Това беше момента, в който се успокоих. И никога повече не съм се безпокоил за източника. От творческа гледна точка това е безсмислица. Когато хората казват, хм, Опасен метод не изглежда особено Кроненбъргски (аз винаги казвам, че предпочитам „кроненбургундски“), това няма никакво значение за мен. От творческа гледна точка то не означава нещо.

Като режисьор човек взема по 2,000 решения на ден, и никой друг не може да вземе същите решения. Така че това със сигурност ще си бъде ваш филм, в смисъл, че всичко се филтрира през нервната ви система и чувствителността ви, и че няма смисъл да се тревожите за това. Дали това е очевидно Кроненбъргски филм, или каквото хората имат пред вид под това, няма значение. И когато правя нов филм, аз забравям всичките си предишни филми. Все едно, че не съществуват, освен като професионализъм и опит, които, разбира се, са тук. Повтарям вече до втръсване, че филмът ти казва какво иска, като стил, като обектива, който избираш за едрите планове – класическия дълъг обектив или по-интересния широкоъгълен, при който камерата е по-близо до актьора и фонът е повече на фокус, отколкото би било другояче.

Така че при Опасен метод аз мисля за усещането, за контрола над епохата, за начина, по който са покрити телата – колосаните яки и прецизността. Начина, по който те са мислели за самите себе си във Виена, като седалище на империя, в която нещата наистина са под контрол и са били такива в продължение на 700 години. Разбирате ли, императорът е бил стар, но стабилен, всякакви такива неща. Това ми дава усещане за особен стил, след което си казвам, само като пример, че един скоклив, с ръчна камера стил наистина не може да функционира при представянето на тази ера. Тя не е била скоклива, ръчно направена ера, такова е усещането ми. Така че това ми дава формализма и стабилността на стила. Това не е нещо схематично, което да налагам и за което да мисля още от самото начало, по същия начин, по който не работя със сторибордове. Това е нещо органично, което произлиза от обмислянето на всички аспекти на филма – костюмите, позите на хората, къде да се снима. Формалният стил на парка Белведере например, наистина помогна много.

Знам, че е трябвало да снимате на някои оригинални места във Виена, в действителния апартамент на Фройд например. А къщата на Юнг извън Цюрих? Тя също ли е оригинална?

Не, не е. Виждате ли, това беше немско-канадска копродукция, а по тази причина ние я заснехме изцяло в Германия, с изключение на два дни във Виена. В Цюрих не сме снимали изобщо. Езерото Констанц в южна Германия, известно още под името Бодензее, замества Цюрихското езеро, а къщата на Юнг трябваше да построим наново тук – както фасадата, така и интериора. Посетихме наистина Андреас Юнг в Кюснахт [предградие на Цюрих] и разговаряхме с него, но не успяхме да получим разрешение да снимаме там.

Имах усещането, че трябва да снимаме във Виена. Трябваше да заснемем входа към действителния апартамент на Фройд, там където влизат каретите и т. н. Стъпалата, по които слиза Виго, са същите, по които е слизал Фройд. А трябваше да заснемем и парка Белведере, с онези сфинксове – няма друг парк, който да изглежда така, а Фройд често се е разхождал там. Заснехме и кафенето Шперл. Не мога да гарантирам, че Фройд някога е ходил там, но това е най-точно запазеното кафене от онази ера – петната от тютюнев дим по стените и тавана бяха невероятни! Това са единствените три реални места, останалото е илюзия. Виго трябваше да бъде по онези места и по обичайния си маниер той отиде и в дома Фройд, който днес е в Чехия, а след това и в музея на Фройд, който е в Хампстед, в Лондон. За един е актьор е изключително важно поне да привкуси реалността, предполагам.

Вие сте известен с това, че не правите сторибордове, но актьорите ви разказват също и че не правите особено много дубли. Кийра Найтли ми каза, че по принцип вие не снимате сцените повече от веднъж или два пъти.

Да, наистина правя все по-малко и по-малко. Операторът ми, Питър Сушитцки, казва, че съм се променил доста в начина на снимане от 1988 насам, когато за пръв път работихме заедно по Свързани до смърт (DeadRingers). Самият аз виждам това като нещо в стил Самюел Бекет – един вид краен аскетизъм и усъвършенстване до степен пълна лудост! [Смее се.] Макар че може би по този начин то не е съвсем видимо. Всъщност това започна още преди Свързани до смърт; започнах да го чувствам още приМухата.

Имаше един мил филмов редактор когато започвах да снемам първия си филм, който ми каза: „Имам само две думи за теб: прави метраж.“ И беше прав, за онова време, защото като млад режисьор аз не знаех от какво се нуждае човек в монтажната зала, и беше най-добре да се снема толкова много, колкото е възможно. Но за Тръпки и без това снимахме само 14 дни.

Така че, когато правех Свързани до смърт, за всяка сцена с диалог правех по един дълъг дубъл, къс дубъл, един с двойна камера, среден дубъл, среден близък план и близък план, а след това правех цялата сцена с един от тези материали. Днес обаче материалът ми е доста оскъден и вече не снимам цялата сцена с всички тия неща. Решавам в кой момент ще премина към близък план и снемам само това. Така че за Опасен метод свършихме няколко дни по-рано, а режисьорския монтаж направих за два дни. Редакторът ми нямаше кой знае колко много работа.

Друго нещо, което Кейра ми каза е, че е останала с впечатлението, че вие сте имали целия филм вече монтиран в главата си.

И все пак нещата не са точно така. Интересно, това е едновременно и вярно, и невярно. Докато не изградим сцената, нямам ни най-малка представа какво ще правя. Довеждам актьорите на снимачната площадка – там няма никой друг – и започваме да отработваме начина, по който сцената ще изглежда. Това е момент, при който актьорите имат много важно участие. Не искам да импровизират при диалога, защото те не са сценаристи, но начина, по който се движат, хореографията на помещението, това е нещо истински важно и ние го разработваме заедно.

След това довеждам екипа си и им показваме сцената, която току-що сме отработили, като малко парче театър. Екипът ми е разпределен из помещението и това е моментът, при който всеки знае каква е играта. Хората по реквизита, декораторите, хората за звука – а след това започвам да обсъждам как ще го заснемем с Питър. В този момент вече започва да ми просветва, и едва тогава започвам да мисля за това как ще го редактирам, колко метраж ми е необходим и от какво нямам нужда. С други думи, това е нещо много не-сторибордово, защото населяването на сцената с актьорите идва на първо място, преди изобщо да съм мисли за някакво редактиране. При работата със сторибордове вие често започвате да вършите всички тези неща още преди да сте подбрали актьорите, а за мен това е изключително погрешен метод.

Знам, че Кристофър Хамптън е написал сценария по собствената си пиеса, която се нарича „Разговорът-лечение“. Но вярно ли е, че преди това е имало и друг сценарий?

Да, мога да ви дам произхода на цялата история. Прочетох пиесата; бях чул, че Ралф Файнс играел Юнг в пиеса на Кристофър Хамптън. Познавах Ралф от Паяк [предишен филм на Кроненбърг, Бел. пр.], а нещата на Кристофър познавам още откак той беше 22-годишно дете-чудо. Когато се свързах с Кристофър, с идеята да направя от това филм, разбрах, че първоначално то е било киносценарий. Бил е написан за Джулия Робъртс преди 17 години, казвал се е „Сабина“ и е бил при „Фокс“.

Когато филмът пропаднал, по каквито и да е причини, той ги попитал дали е ОК да направи от сценария пиеса. Те казали да; сигурен съм, че са знаели, че от това пари не могат да се направят. След като решихме, че отново ще го правим обратно на филм, трябваше първо да се направи сделка с Фокс, а едва след това бихме могли да използваме – и използвахме – част от оригиналния сценарий, плюс пиесата. Вече съм чувал забележки от рода „изглежда доста театрално“, или „но това е като телевизионен театър“, след което им казвам: осъждам ви на двадесет часа телевизионен театър. А след това елате и отново ми кажете, че е същото. [Смее се.]

Тоест, това означава, че Сабина Шпилрайн – единствената от тримата главни герои, която не е известна – беше вече замислена като централен характер, може би като главна героиня.

Да, макар че, когато е бил писан за Джулия Робъртс, сигурно разбирате, че тежестта е била доста по-силно изместена към нея. Докато в нашия филм, струва ми се, технически погледнато Юнг е главният герой. Нямахме предварителна нагласа, аз или Кристофър. Просто се опитвахме да намерим реалния баланс между тримата. Аз го наричам интелектуален ménage à trois, но със сигурност любовната история между Юнг и Сабина е централната история.

Аз лобирах много усилено за идеята, че Сабина Шпилрайн е била феминистка героиня, или поне би трябвало да бъде. От една страна, защото е станала водеща лекарка и терапевтка по време, когато това е било почти немислимо, а от друга страна – и защото се е преборила с психично заболяване и е започнала искрена дискусия върху садомазохистичното желание, поне в контекста на това, че е приемлив аспект от сексуалността, упражнявана по взаимно съгласие. Има директна връзка между всичко това и Мадона, така ми се струва.

Да, очевидно беше. И отново, това беше нещо много свободно от предварителни намерения, както при мен, така и при Кристофър. Искам да кажа, опитвахме се наистина да бъдем точни, а поради начина, по който през тази епоха са се пишели писмата, разполагахме с тонове материал от тези маниакално-подробни хора, записващи разговорите и сънищата си, плюс всичко, което те са означавали за тях. В писмата дори има диалог, наистина. Очевидно е, че при хора като Фройд, Юнг и Сабина има множество начини, по които нещата могат да бъдат претеглени; човек може да има множество собствени предпочитания и емпатии за един или друг от тях, но за мен проектът беше възкресение. Исках да видя тези хора възможно най-близко до онова, което те може да са били, въпреки сгъстяването на всичко до пет основни характера. Искам да кажа, броят на характерите в животите на Фройд и Юнг е невероятен! Поразителен! Всички тези възхитителни, ексцентрични интелекти, това е фантастично. Но като се има пред вид дестилацията и сгъстяването, според мен ние бяхме толкова неутрални и обективни в опита си да ги върнем обратно, колкото това е възможно.

Казвайки всичко това, все пак е трудно да се противопоставя на мисълта, че Сабина е символ на феминисткото движение, поради всички ония неща, които вие вече споменахте. А освен всичко друго тя е и загинала мъченически, така че нещата отиват още по-далеч. [Шпилрайн е убита от немците заедно с двете си дъщери по време на немското нахлуване в Русия, през 1942.] Фактът, че тя е рускиня и еврейка прави още по-големи трудностите, които тя е трябвало да преодолее, за да направи онова, което е постигнала.

Любопитно ми е да чуя как вие описвате отношението между Фройд и Юнг от драматична гледна точка. Между тях има толкова много трудности – произход, религия, класа, пари и идеология.

Ако погледнете откъде произлиза Юнг и откъде – Фройд, няма как да не видите, че колизията им е била неизбежна. Според мен Фройд отчаяно е желаел психоанализата да бъде легитимирана от някой като Юнг.

Както става ясно от филма, в действителност Фройд е желаел да предаде бизнеса на някой не-евреин, така да се каже.

Той абсолютно си е желаел някой не-евреин, и Юнг е бил идеален за целта. Той е красив и харизматичен, швейцарец и германец. Така че това директно ги извежда вън от Виена, която е била разглеждана като доста декадентска по онова време. Както Фройд казва за психоаналитичното движение: „Ние всички сме евреи“, така че е било лесно да се отхвърли психоанализата като „еврейска наука“, което е било възможно най-лошото обозначение. Или, още по-лошо, като еврейска конспирация, която е нещо социално-разрушително. С други думи, именно нещата, които са го привличали към Юнг, са онези, които са направили тази колизия неизбежна. Бащата на Юнг и шест от чичовците му са били пастори, и макар в младостта си той да ги е презирал, според мен това е всичко, което той е искал да бъде. Той е искал да бъде духовен водач. Всички неща, в които Фройд го е подозирал, той наистина е искал. Юнг се е превърнал в мистичен, религиозен лидер.

Именно, той е бащата на Ню Ейдж, почти буквално.

Да, така е, и е интересно да се види Ото Грос [млад психиатър и авантюрист, чиято роля във филма се играе от Винсент Касел] в този контекст. Ото Грос е един вид прото-хипи. Той би се вписал чудесно в Америка от 60-те години. И влиянието му върху Юнг е било огромно; всички ония импулси, които Юнг е имал, са били насърчени от Ото.

Докато Фройд е бил така загрижен за научния статус на психиатрията, може би поради силната уязвимост, която е изпитвал като европейски евреин.

Да, така е, тук наистина е налице тотална уязвимост. Но другото нещо е, че същността на психоанализата не може да бъде научна, защото тя не е нещо повторимо. Точно толкова просто. Научният метод изисква повторяемост; трябва да можете да повторите един и същи експеримент както в Пекин, така и във Виена, и резултатите трябва да бъдат едни и същи. Но как може да стане това, когато имате два индивидуалности, които очевидно са уникални – психоаналитикът и пациентът? В действителност няма какъв експеримент да се повтаря. В известен смисъл Фройд и Юнг просто са измислили научната си методология, когато всъщност тя не може да се прилага. Никой от тях не е искал да бъде наричан артист или философ. За тях това е било анатема; това напълно би унищожило представата им, че те са хора на науката, лекари и медици.

Всичко това е очевидно при Червената книга на Юнг – но това е нещо, което се намира отвъд темата на филма. Юнг започва да пише в голяма книга с червена подвързия, която в продължение на много десетилетия е била държана от семейството извън досега на публиката, и беше публикувана едва наскоро. Тя е грамадна и красива, почти като някакъв религиозен ръкопис, написан от ирландски монаси. В нея има демони и ангели с криле, всички тези мандали. Той твърди, че това са реални видения, които е имал, сънища, които е имал. Книгата е написана в много красив готически шрифт и вие неволно си казвате, хей, този човек е артист. Това е нещото, което той е потискал; ето ви този човек на науката, който всъщност е артист.

Същото може да се твърди и за Фройд – че всъщност той е бил философ. И двамата са считани за великолепни стилисти на немския език. Може би потайно те биха се радвали да чуят това, но то би ги ужасило, защото това би означавало, че цялата сграда, издигната от тях като хора на науката, би трябвало да бъде съборена.

Източник

Дейвид Кроненберг е канадски режисьор и сценарист, един от водещите кинотворци на съвременността.

Умберто Еко, все още неуморим

Автор: Стивън Мос

„Вече съм на края на мъчението“, казва Умберто Еко когато се срещаме. За щастие аз не приемам това лично. Еко – философ, семиотик, романист, библиофил и всестранно развит мозък – идва от 20-дневно световно турне за промотиране на новия му роман, Пражкото гробище, и казва, че понякога почти не е знаел в кой град се намира.

Еко, който през януари ще бъде на 80, не изглежда чак толкова зле за мъчението си. Закръглеността го кара да седи малко накриво в стола си, но инак е жив, игрив събеседник, който през цялото време дъвче малка пура. Отказал се е да ги пуши още преди осем години, но обича да държи по някоя в устата си, с надеждата, че част от никотина може би се просмуква. Гласът му е леко дрезгав, с малко странно английско произношение. От време на време разговорът прекъсва, когато използвам изрази, които той не разбира съвсем. Разбира ме погрешно когато го питам дали Пражкото гробище е, както твърдят някои от критиците, „възвръщане към форма“: за него формата е по-скоро спортно, отколкото литературно понятие.

Но както и да е, ние продължаваме. Премълчаваното нещо в нашето малко задръстено помещение е, че новата книга не е завръщане към форма, литературна или спортна. Поставена във втората част на 19 век и представяща съдбата на майстора-фалшификатор, убиец и, казано най-общо, запъртък, Симоне Симонини, който успява да се намеси в повечето от големите събития от този период (Италианското обединение, Френско-пруската война, Парижката комуна, аферата Драйфус), тя е уморителна за четене. Или поне на английски. Може би блести на италиански.

Независимо дали е завръщане към форма или не, тя със сигурност е завръщане към любимата тема на Еко – конспирациите. Симонини е представен като начинател на „Протоколите на старейшините от Сион“ – онзи фалшив текст от началото на 20 век, претендиращ да разкрива еврейската конспирация, стремяща се към господство над света. След публикацията му в Русия през 1903, той е широко четен и му се вярва, въпреки доказателствата, че е изплагиаторстван от фиктивни източници. Хитлер го е цитирал многократно, а отровата му се разпространява и до ден-днешен. Еко събира в едно цяло малкото, което е известно за източниците на текста и предлага Симонини – един аморален италианец, живял в Париж – като начинател на най-отровната от всички фалшификации.

Конспирациите като цяло, и „Протоколите“ в частност, са повтарящи се теми в творчеството на Еко, особено във втория му роман, Махалото на Фуко, където трима литератори на шега си измислят една гигантска конспирация, която в края на краищата ще се превърне в заплаха за живота им. Но защо „Протоколите“ го занимават толкова много? „Като учен аз се интересувам от философията на езика, от семиотиката, наречете го както искате, а една от основните черти на човешкия език е възможността да се лъже. Едно куче не лъже. Когато лае, значи има някой отвън.“ Животните не лъжат; хората – да. „От лъжите до фалшификациите, разстоянието не е толкова голямо, и аз съм писал технически есета върху логиката на фалшификациите и тяхното влияние върху историята. А най-известната и най-ужасна от всички фалшификации са „Протоколите“.

Еко казва, че го привличат не конспирациите, а параноята, която им позволява да процъфтяват. „Има множество малки конспирации, и повечето от тях са разкрити“, казва той. „Но параноята на универсалната конспирация е по-мощна, защото тя е вечна. Никога не можете да я разкриете, защото не знаете кой е там. Това е психологическо изкушение, присъщо на нашия вид. Карл Попър е написал прекрасно есе по темата, в което казва, че тя е започнала от Омир. Всичко което се случва в Троя, е било замислено предния ден на върха Олимп от боговете. Това е просто начин да не се чувстваш отговорен за нищо. Ето защо диктатурите използват идеята за универсалната конспирация като оръжие. През първите десет години от живота си аз бях образован от фашисти в училище, и те използваха една форма на универсална конспирация – че вие, англичаните, евреите и капиталистите правят заговор срещу бедните италиански хора. При Хитлер беше същото. А Берлускони прекарва всичките си избирателни кампании в приказки за двойната конспирация на съдиите и комунистите. Вече няма никакви комунисти, даже и с лампа да ги търсите, но според Берлускони те се опитват да ни превземат.“

Вероятно той не се опитва да приравни Хитлер и Берлускони, но пък очевидно не е и фен на отскоро оттеглилия се италиански премиер-министър. Еко винаги е бил важна фигура от политическата левица и се е противопоставял на Берлускони още от първия му мандат като ПМ в средата на деветдесетте. Той е доволен, че големият купонджия е паднал, но предупреждава онези, които се радват прекалено рано, указвайки, че той може би ще се опита да се завърне след изборите през 2013.

„Берлускони е гений на комуникацията“, казва Еко. „Инак никога не би станал толкова богат. Още от самото начало той е определил мишената си – хората на средна възраст, гледащи телевизия. Младите хора не гледат телевизия: те са в Интернет. Хората, които поддържат Берлускони, са 50- и 60-годишни дами и пенсионери, които, в една страна със застаряващо население, са мощна избирателна сила. Така че дори някои от всеизвестните му груби грешки могат да изглеждат такива за вас и мен, но може би за провинциалната 60-годишна дама или господин те не са. Привлекателността му идваше от, плащайте по-малко данъци‘. Когато премиерът казва, че имате право да не плащате данъци, това ви се харесва.“

Но как е възможно една толкова интелектуална и артистична култура като италианската да избере един такъв палячо? „Берлускони беше силно анти-интелектуален“, казва той, „и се хвалеше, че не е прочел нито един роман през последните 20 години. Имаше страх от интелектуалеца като критична сила, и в този смисъл имаше сблъсък между Берлускони и интелектуалния свят. Но Италия не е интелектуална страна. В метрото в Токио всички четат. В Италия – не. Не оценявайте Италия според факта, че тя е произвела Рафаел и Микеланджело.“

Новата книга на Еко е атакувана от някои критици за това, че предъвква един антисемитски текст, но Еко отговаря, че „Протоколите“ могат лесно да се намерят в Интернет, и че „слабите читатели“, които биха могли да разберат погрешно целта му, ще бъдат подведени на други места. „Човек не е отговорен за изкривените разбирания на книгата си“, казва той. „Католическите свещеници са казвали не давайте Мадам Бовари на млади момичета, защото това може да ги изкуши към прелюбодеяние.“

Безпокои ли го това, че повечето романи, които е написал след като Името на розата му донесе писателска слава в ранните 1980 години, са били приети без особен ентусиазъм? „Винаги е шокиращо да се види колко различни могат да бъдат критичните мнения“, казва той. „Мисля, че книгите трябва да бъдат оценявани десет години по-късно, след като са четени и препрочитани много пъти. Аз винаги съм бил определян като прекалено ерудиран и философски, прекалено труден автор. А после написах роман, който не е ни най-малко ерудиран, написан на обикновен език, Мистериозният пламък на кралица Йоана, и това е най-малко продаваният от всичките. Така че може би просто пиша за мазохисти. Само издателите и някои журналисти мислят, че хората искат прости неща. Хората са уморени от прости неща. Те искат да бъдат предизвиквани.“

Еко има зад себе си 30-годишна забележителна кариера в академичния свят, със странични занимания като правене на културни предавания по телевизията и работа като редактор в Милано, преди Името на розата. Защо е изпитвал нужда да прибави и писането на проза към една вече препълнена биография? Отчасти, казва той, това беше случайност. Една приятелка го помолила да напише кратък детективски роман за новата серия, която подготвяла. Той ѝ казал, че ако го направи, това ще бъде история, поставена в средните векове и ще бъде около 500 страници. Това било прекалено много за въпросната серия, но идеята вече била влязла в главата му (или, както той предпочита да казва, в стомаха му), и от това се ражда един издателски феномен. Самият той предполага, че би започнал да пише романи и без подтика на приятелката си. Идеята да се отрови някой монах му се харесвала, а освен това вече имал списък с монашески имена в чекмеджето си, за всеки случай.

„Винаги съм изпитвал желание да разказвам“, казва той. „Пишех разкази и части от романи на 10 или 12 години. По-късно задоволих желанието си да разказвам с писането на есета. Всички мои изследвания имат формата на „кой го е извършил?“ Един от професорите му посочил, че дори докторската му работа върху Тома Аквински е имала такава структура, със заключение, до което се достига едва след дълга верига от предположения. „Разбрах, че той има право, и че аз също имам право, и че изследванията трябва да се правят по този начин. Задоволявах желанието си да разказвам когато децата ми бяха малки и им разказвах истории, а когато пораснаха, започнах да изпитвам желание да пиша проза. При мен се случи така, както се случва при хората, които се влюбват. ‚Защо се влюби на този ден, този месец, в тази личност? Луд ли си? Защо‘ Не знаете. Просто така се случва.“

Името на розата му създава име на романист, но пък се и оказва труден за повтаряне акт. „Понякога казвам, че мразя Името на розата“, признава той, „защото следващите книги може би бяха по-добри. Но това се случва с много писатели. Габриел Гарсия Маркес може да напише и 50 книги, но винаги ще бъде запомнен заради Сто години самота. Всеки път, когато публикувам нов роман, продажбите на Името на розата се покачват. Каква е реакцията? ‚А, нова книга от Еко. Хей, никога не съм чел Името на розата.‘ Която, между другото, вече струва по-малко, защото е с меки корици.“ Той се смее – както и без това прави често. Голямото достойнство на Еко е, че той е интелектуалец, който не взема себе си прекалено сериозно. Животът, също както и фикцията, е прекрасна игра.

Твърди се, че нарекъл филма Името на розата пародия, но това изглежда малко вероятно. Той казва само, че един филм не може да направи всичко, което може книгата. „Една книга като тази е дебел сандвич, с пуешко, салам, домати, кашкавал, салата. А филмът е принуден да избере само салатата или кашкавала, и да елиминира всичко останало – теологическата страна, политическата страна. Хубав филм е. Казват, че някакво момиче влязло в книжарница и казало: ‚Ха, те вече са направили и книга по филма.‘„Следва още повече смях.

Името на розата винаги се е продавал – и продължава да се продава – като топъл хляб. Той го е направил богат, известен, търсен. Но Еко е предпочел да продължи да преподава в Болонския университет. Библиографията с негови научни книги по въпроси на езика, културата и вярванията е дълга и заплашителна. Скрит зад Еко-писателя и Еко-изпълнителя се намира сериозен философ и литературен критик.

Често се казва, че той конструира романите си от други книги. Пражкото гробище едновременно изследва онези романи от 19 век, които са били използвани в „Протоколите“, и е структуриран като някой от тях. Александър Дюма е властващият тук дух, особено романът му Жозеф Балсамо, а интертекстуалността – името на фикционалната игра на Еко. Той е обожавал книгите още от детството си, израствайки в градчето Алесандриа в северна Италия, с не особено книжовни, „дребнобуржоазни“ родители, но баба, която е обичала четенето. Четял като луд, и продължава да го прави. Двете му библиотеки, в домовете, които той споделя със съпругата си Ренате Рамге в Милано и Римини, съдържат 50,000 книги, включително и 1,200 редки заглавия.

Той нарича книгите „коридори на мисълта“ и наскоро е написал едно обширно любовно писмо към печатния текст, наречено Това не е краят на книгата. Това обаче не го прави дигитален контрареволюционер. Всъщност, за да си спести необходимостта да влачи със себе си един чувал книги, за това пътуване той си носи iPad с 30 заглавия. И въпреки това държи на твърдението си, че това не е краят на книгата. Електронните четци са отлични за дълги пътувания и имат предимства при справочни издания, но страстните читатели винаги ще предпочитат физичността – „не просто Питър Пан, но моят Питър Пан“, както казва той.

Фактът, че той може да се справи с всичко, от илюстрирани ръкописи до iPads, е типичен за него. Той е отпимистичен, еклектичен, вечно млад, интересуващ се от всичко човек, който се чувства у дома си при анимационната серия Peanuts или Пруст. Питам го как според него ще бъде запомнен – като романист, критик или полимат? „Оставям това на вас“, казва той. „Обикновено един писател е по-дълговечен от човека на науката, освен ако не сте Имануел Кант или Джон Лок. Бляскавите мислители отпреди петдесет години вече са забравени.“

Означава ли това, че се е примирил с мисълта, че ще бъде запомнен зарадиИмето на розата, а не за приноса си към семиотиката? „В началото“, казва той, „имах усещането, че романите ми нямат нищо общо с научните ми интереси. След това открих, че критиците намират множество връзки, а издателите на Библиотека на живите философи решиха, че романите ми трябва да бъдат приети като философски принос. Така че се предавам. Приемам идеята, че те си съответстват. Очевидно съм шизофреник.“

Името на розата, Естетиката на Тома Аквински и Семиотика и философия на езика са части от едно цяло. Само продажбите им по света са различни.

Източник

Стивън Мос е английски журналист, сътрудник на лондонския Guardian.

Коментари (26)

- 04-12-2011|Златко Ангелов

Невъзможно е да се преувеличи простотата и величието на Умберто Еко с неговата елегантна комбинация от ирония и толерантност към слабостите на човечеството, нито да се омаловажи целостта и хомогенността на неговите възгледи за културата. И в контекста на специфичния дух на неотстъпчивост, който характеризира „борбите“ около текстовете в Либерален Преглед, си спомних за онази фраза на Ницше, в която той казва, че „Историята е пълна с жестокости не защото е била движена от борба на мнения, а – от борба на уверености в собственото мнение, с други думи, от борбата на убеждения.“

В почти 100% от коментарите на този сайт хората изказват убежденията си--често твърде вкоравели--а това означава две неща: а) че не проявяват интерес да чуят и се вслушат в мнения и интерпретации, различни от техните и б) че не се съмняват в своята правота; интересуват се не от търсене на истината, а от изказване на „собствената истина“. У някои дори проличава нескрита наслада, опиянение от собствената правота, сякаш на другите трябва да им се натрие носа, че не я споделят. Мисля си, че ако диктатурата на личното мнение се замени с демокрацията на изслушване на чуждите мнения и готовност за съгласие с онова, което в тях е по-близо до истината--особено когато то е изразено по компетентен начин--боричкането на убеждения ще се замени със споделянето на мнения. А това, последното, е едниственият смисъл на всяка дискусия--особено на публичен сайт, където нищо не трябва да бъде лично, освен споделяния жизнен опит, и всичко трябва да бъде уважавано, освен явната глупост.

Ако внимателно прочетете цитатите от Еко в горния текст (както и книгите му, разбира се), ще се убедите, че той говори просто и успява да синтезира мненията--културните значения--на много хора, които мислят различно от него. Той е индивидуалност, която работи „в екип“, и с това придвижва културата в необходимата посока.

- 04-12-2011|Обикновен човек

Ако самият У. Еко имаше поне малко най-прост, съвсем човешки здрав разум в главата си, той щеше и сам да успее да свърже точките и да проумее някои неща за света, в който живее.

Достатъчно е, например, да свържем в логическа връзка тези две негови твърдения (които присъстват в статията по-горе)

1. „Берлускони е гений на комуникацията“, казва Еко.

2.“Берлускони беше силно анти-интелектуален“, казва той, „и се хвалеше, че не е прочел нито един роман през последните 20 години.

Ако приемем, че тези две твърдения са верни и проумеем какво значат двете взети заедно, ще разберем защо Берлускони беше толкова дълго на власт: защото той е разбирал, че за да бъдеш на власт, и за да движиш нещата, трябва да постигнеш разбирателство – но НЕ с интелектуалците, а с обикновените хора.

Да, Берлускони не е прочел нито един роман – но вместо това той очевидно е „прочел“ какво мисли обикновения човек в Италия! Нещо, което „интелектуалците“, „великите“, не успяха да направят (защото не пожелаха).

Излишно е да пояснявам, че подобна е ситуацията и в България: мнозина от интелектуалците недоволстват от властта – и то защо – просто защото властта у нас успя да се разбере с обикновените хора – напряко, без посредничеството на интелектуалците…

- 04-12-2011|Златко

Господин Обикновен, не мислите ли, че най-добрите примери за такова „разбирателство между властта и обикновените хора, без посредничеството на интелектуалците“, могат да се намерят в Третия Райх и други подобни форми на управление?

Хубаво е, когато човек знае, че е „обикновен“, но когато започне да се перчи с това и да го счита за добродетел, нещата обикновено завършват с горене на книги.

Но ние май се отплеснахме от темата, така ми се види…

- 04-12-2011|Златко Ангелов

Горният „обикновен“ коментар ми припомни, че, за да има плодотворна дискусия без личен привкус, хората--интелектуалци или обикновени--трябва да се изказват без категоричност. Смекчаващи изрази като може би, според мен, изглежда че и т. н. ще помогнат на другите да приемат дори силно изопачаващи истината или незодълбочени мнения да предизвикат нужното уважение и да бъдат взети под внимание.

Наглед Обикновеният е прав. Берлускони беше и все още е популярен всред обикновените хора. Но ако помислим малко по-нататък, т. е., докъде Берлускони доведе Италия, не може да не допуснем, че пренебрежението на Берлускони към интелектуалците може би е една от причините за упадъка ѝ. И вероятно същото се отнася до България. Що се отнася до твърдението, че в България властта се е разбрала с обикновенитие хора, нюансираният анализ би бил, че да, тя се беше разбрала с тях, когато се опираше на комунистическата идеология, защото тя пасваше на обиновените, но интелектуалците, които я донесоха, бързо разбраха нейните ужасни недостатъци, но не, едва ли се е разбрала с тях днес, котато именно обикновените хора се оплакват най-много от властта на „обикновения“ бат Бойко. Така че, ако непредубедено потърсим истината в едно наглед много логично заключение, като това на Обикновения, ще се натъкнем на сложности, които издават липса на задълбоченост и респект към ВСИЧКИ факти и нтерпретации. Защото, например, е направо неистина да се инсинуира, че САМО интелектуалците в България днес се оплакват от властта. Също така, Умберто Еко е напълно наясно с описаната от мен динамика, т. е., той има прост, чисто човешки разум, защото никъде не е казал, че се оплаква от властта на Берлускони, ЗАЩОТО е интелектуалец.

- 04-12-2011|Манол Глишев – Чудесен материал,

но преводът може да бъде и по-добър.

Впрочем, предпочитам „Седмоцърквие“ на Милош Урбан пред „Пражкото гробище“ на Еко. Последните романи на професора не са чак толкова добри. Но пък есетата му стават все по-хубави:)

- 04-12-2011|Златко Ангелов

Умът ми не побира как може да се сложи отрицателен знак на коментари (имам предвид двата мои по-горе), които са, по същество, технически: които призовават към умереност и разум, към логика и търпеливост, към разбирателство и отстъпчивост, с една дума, предлагат една възможна методика за търсене на истината БЕЗ пристрастия и лични чувства. Единственото приемливо обяснение ми се вижда, че става дума за хора, които просто идват тук да си играят--на котка и мишка ли, на стражари и апаши ли, на нашите и вашите ли, не знам -- но става дума за някакъв особен вид инфантилизъм, злоупотребяващ с анонимната достъпност на интернета. А може би не съм прав? И за да не помисли някой, че имам предубеденост към българите: така е по всички подобни форуми по света, струва ми се, и различните форумни собственици прилагат различни мерки, за да отстранят инфантилните. Но ми е любопитно какво ли кара хората с такова настървение да се изявяват на публично място без да си показват лицето?

- 04-12-2011|Златко

Адаш, според мен отговор на този въпрос може да се намери у Юнг и, може би донякъде, в „Маси и власт“ на Канети. Тук става дума за несъзнателна колективна съпротива срещу нещо, което не е определяно и няма да бъде определено от никого. Щракайки върху отрицателните оценки, хората просто изразяват факта на несъгласието си с това, че „някой си може да се има за нещо повече от тях“. И колкото повече се опитваш да ги убеждаваш в противното, тоест, че се опитваш не да им демонстрираш някакво превъзходство, а да разговаряш с тях, да обменяш гледни точки, толкова повече ще се засилва тази съпротива, тъй като (може би с право) те виждат във всеки опит за търсене на компромис, единствено проява на слабост. Казано по-просто, единствената логика зад всичко това е „който не е с нас, е против нас“, като „нас“ и „тях“ в случая са чисто интуитивни, неизказани неща, които всички разбират както си искат. „Ония там“ са тия, къде се барат учени или просто знаещи, по различни недоказани причини (живот в чужбина, нЕк’во си образование и пр.). А отговорът на всички техни опити за търсене на общ език е „абе аз мога ли ти…“ – но, за щастие, само в символична, тоест доста безвредна форма. Помисли само за миг за съдбите на хора като Алеко или Гео Милев – и тозчас ще се убедиш, че прогресът, дори и в България, е нещо напълно неоспоримо.

Казвам всичко това не защото всеки ден си блъскам главата над тези неща, а просто защото отдавна съм стигнал до извода, че единственият начин за преодоляването им е пълното игнориране. (Разбира се, би могло да се стигне до някакъв вид разбирателство при евентуална среща очи в очи, и може би някоя и друга ракия, но това едва ли може да се случи). Така че реалността на комуникацията тук е в нейната невъзможност. Този сайт не е за комуникация, както не са и повечето сайтове, по които се срещат непознати хора. Причините за това се крият в подсъзнанията на всички ни – без директен контакт няма сближаване и това е. И самите ние едва ли можем да направим нещо друго, освен да вършим работата си – и да оставим другата страна да избира каквото си ще, нейна си работа…

Впрочем, времето променя всяка динамика, така че дългосрочните изгледи пред тукашната комуникация са напълно неясни, разбира се. Хората просто се сменят прекалено често и винаги масата на новодошлите, които тежнеят към поведение на носорози, ще бъде по-голяма от онази на хората, които с течение на времето са се научили да вземат на сериозно противното мнение, ако и да не го приемат (любимата ми Майа е най-добрият пример за това). Което разбира се не означава, че с течение на годините това тук нещо няма да промени доста замразени съзнания. Въпрос на умонагласа. Ако не очакваш нищо бързо, много скоро ще почувстваш, че ледовете се топят, само че това изисква години и десетилетия…

- 04-12-2011|Зелен Бетон – Само две неща да вметна:

Само две неща да вметна:

1) Категоричността в изказването на мнения в много случаи е индикация за страх. А ако е съпроводена с омаловажаване на чуждото/различното мнение, със сигурност е индикация за страх.

Има обаче една съществена разлика.

В първия случай това е страхът, че може да останеш нечут. За да избегне тази опасност, човек (понякога инстинктивно) прилага изпитаната максима, че трябва да стреснеш аудиторията, за да си сигурен, че те е чула. Колкото по-категорично, толкова по-стряскащо.

Във втория случай е съвсем друг страх: че може да не си прав. Нетолерантни към чуждото мнение са неуверените в своето. И техен абсолютен (и изключително специфичен) антипод е Умберто Еко – човек, който не само е уверен във валидността на собствения си поглед върху нещата, а и с щастливо изумление е открил, че го чуват много повече хора, отколкото се е надявал. Дай боже всекиму, бих казал:)

А защо го чуват толкова много хора – въпреки че самият Еко с пълна сила носи всички стигми на категорията „интелектуалец“ – е въпрос, над който си струва човек да се почуди. В същия ред на мисли мога да добавя: защо обикновени, простовати хорица притихват пред нещо, написано от Петър Увалиев или изречено от Валери Петров? (Не че имам отговор – напротив, признавам си, че въобще не ми е ясно как става тая работа.)

2) Относно „родените за комуникация“ Берлускони и Борисов от една страна, и недолюбващите ги интелектуалци от друга: ключето е в това, че интелектуалецът е перфекционист. (Пък дори и на просто интелигентния човек е присъща склонността да бъде такъв.) Понеже интелектът борави с абстракции, идеи и концепции, където идеалното е напълно постижимо, той иманентно се дразни от факта, че реалното е толкова далеч от съвършенството. Затова, не за друго, интелигенцията винаги е критик на властта.

Мислещите хора (нарочно използвам този термин вместо ограничаващите „интелектуалци“ или „интелигенция“) със сигурност разпознават ефективните действия на министър-председателя си и в италианския, и в българския случай. И не само това: те оценяват лекотата на комуникация, инстинктивно и точно намерената на момента фраза. По същия начин, по който биха оценили елегантността на движенията на едно животно, или величието на разрушителното изригване на вулкан: съвършенството на елементарното. Дразнещото (и неприемливото) е, че тук не става дума за животинския или природния, а за човешкия свят. В който стилът на комуникация, основаващ се на инстинкти, рефлекси и прочее първични дадености, колкото и да е полезен и ефективен за даден момент, в дългосрочен план е контрапродуктивен. Защото човек е призван да мисли – а подобен стил го отдалечава от това.

А онзи стил на управление, който едновременно и да бъде ефективен за ежедневните проблеми на хората, и да ги тласка да мислят, май още не се е родил. Ако изобщо има такова животно, де…

Така че – не са виновни Берлускони и Борисов, че са самодоволни в майсторството си на популисти. Нито интелектуалците, че се отвращават от това. Още по-малко пък – Умберто Еко, задето ни дава такъв объркващ пример със себе си (бяла врана италианска някаква). Просто може би трябва да свикнем да приемаме, че такъв е етапът ни на развитие като цивилизация.

В детската градина сме. Това е положението. И само тук-таме по някой акселерат като Еко ни кара смътно да осъзнаваме този факт. А нашият и италианският премиери ни убеждават, че сме връхта.

- 04-12-2011|Златко Ангелов

Хубави мисли, Зелен Бетоне. Но имаш ли отговор на въпроса, като ги е страх, защо трябва въобще да се изказват? Страхливият човек бяга, когато го уплашат. А тук не само, че не бягат, а се натискат. Плюс това са анонимни--никой не може неито да ги упрекне, нито да ги накаже.

И едно лично признание: аз харесвам Бойко Борисов. Някак вярвам, че, освен майстор на комуникацията, той е и искрено загрижен да подобри живота на българите. Докато Берлускони беше загрижен да чука безнаказано мацки и да увеличава личното си богатство.

- 05-12-2011|Зелен Бетон

@Златко Ангелов:

Не искам да задълбавам в дисекция – а и не смятам за коректно да обобщавам за някакви „те“: всеки е различен, и всеки знае себе си; сигурно понякога и аз, пишейки мнения тук-там, попадам в групата на някакви хипотетични „те“. Просто разсъждавам за причините. Това, което ми е интересно, е обменът на мисли (колкото по-различни, толкова по-добре); това, което ме дразни, са нещата, които му пречат (в т. ч. ненужният/непроизводителният емоционален заряд… или по-скоро разряд;)). Между другото, анонимността би трябвало да помага, а не да пречи – но това е отделен разговор.

Що се отнася до Борисов, появата му има един несъмнен плюс: той разчупи започващия да се установява неприятен модел „политик на прехода“. И наистина изглежда най-добрата алтернатива сред всички реално възможни. Въпросът е, като печелим, какво губим. Лично аз бих предпочел в България да има среда, раждаща умбертоековци, вместо бюджетният ни дефицит да е закован под 3%. Но, ще каже веднага някой, в момента не му е нито мястото, нито времето за подобни щения. И може би обективно ще бъде прав – субективно според мен обаче, не е.

- 05-12-2011|Самолет 005 -. конспирация на анонимността…

Моят ник „Самолет 005“ идва от имейла ми. Във фирмата, в която работех, твърде често ме питаха за имейла ми по телефона. Беше истински тормоз да уточнявам s-то от името ми „ес“ ли е или е „си“, k-то „кей“ ли е или е „си“ и прочие и прочие щуротии. Накрая реших – измислям прост и римуван имейл, в който всичко се пише на латиница и се разбира по телефон. Така се роди „samolet005“ и никой не го сгреши, нито ме попита как се пише.

Втора конспирация за анонимността – работех на секс телефон. Моят глас е и женски, даже в повечето случаи женски. Никой от раз не може да познае по телефон, че съм мъж. Всички ме смятат за дама. И така една нощ в ранните години на демокрацията аз пъшкам и охкам по телефона, за да вържа някой и друг импулс и съответният чичо от другата страна на слушалката се изпразва доволен. Много ме хареса и ме пита за името ми, за да ме потърси следващия път отново. Аз нося името на поет революционер (поредната ирония на съдбата). На чичото казвам истината. Казвам, че се е изпразнил благодарение на охкането и пъшкането на гражданина Христо Ботев. Оттатък следва бурен смях. Това, че имам име на поет революционер, е не 100, а 1100 процентната истина. Чичото не иска да повярва, че се е изпразнил благодарение на „пичкосването“ на гражданина Христо Ботев. Тогава измислям най-елементарно женско име – Даниелка. И всичко е ок! Много ми е интересен напънът на някои антианонимисти срещу анонимността. Защо се търси неанонимност в свят на абсурдите?

Трета история на конспирацията – събрали сме се все отбрани столични юрнети и се кикотим в парка. Ако ни видехте и ни оплюехте като „педераси“, то в случая нямаше да сте прави, защото „педераст“ звучеше „мъжко“ в сравнение ч чупенията на китки, романтичните придихания и грациозната приповдигнатост на случващото се. Ние дори не бяхме „пе›ераси“. Ние бяхме разчуруликано ято от млади „юрнетки педераскини“. Идва милиционер и си избира най-грациозната, сещайте се коя (мен в случая) и ме пита от къде съм. Аз живея в едно село до София и казвам името на селото, а то звучи по селски, нещо като „Дивотино“. Улицата, на която живея, е със свучното име „Крива нива“. Това, драги дами и господа, не е измислица – просто има един педераст на този свят, който живее в село със селско име като Дивотино и улицата, на която живее се казва така, все едно псуваш… Аз, в качеството си на грациозна и артистична млада швестерка, казвам на милиционера, че живея там и там. Аз казвам не 100, а 1100 процентната истина. При което бивам арестуван за „подигравка с властта“. В милиционерския участък доказах всичките абсурди на съдбата, както тази за поет революционера, така и тази с улицата с име на псувня.

Уважаеми антианонимисти! Престанете, моля ви се, да се самонавивате с вашите апели за непосредственост, защото истината е по-абсурдна от лъжата. Това ви го казва и Умберто Еко във всичките свои романи.

Няма репрезентамен (пред човешкия мозък), който да не е знаково опосредстван. Това е едно от прозренията на Пърс, което Еко използва! Запомнете го…:))))

- 05-12-2011|Златко Ангелов

Мили Христо, животът е фарс, по това никой не си прави илюзии. Ако България имаше един Фелини, той би направил някакъв Амаркорд от Дивотино по твоите истории. Красотата им е именно в абсурдността. Но не е ли тъкмо постинга, в който разкриваш анонимността си най-забавния, най-странния, най-интересния и най-смисления (с най-много подтекст) от всички твои постинги на този сайт?

Но наред с фарса има и неща, които са сериозни, нали? Анонимността, освен да улесни живота, служи и за много по-страшни неща. Но аз съм много фокусиран човек и бих искал да не се отгклоняваме от темата--в края на краищата всичко тръгна от моя пръв коментар. А темата в него не беше анонимността. И дори на края, след коментара на Бетона--не е. Темата е, че бихме могли да се опитаме да обогатим разнообразието на мнения, като не ги представяме като убеждения--т. е. като непоклатими истини. Реториката е изкуство, което се учи. Тук става дума не за изкуство, а за много по-простото и необходимо умение да се общува с хора, които не познаваш, били те назовани или анонимни. Става дума за това каква потребност кара хората да пишат своите убеждения, когато са анонимни? И ги пишат без да се интересуват от това какво другите казват--със или без аргументи--по тяхното убеждение. И ако е прав Бетона, че несръчното им писане е плод на страха им-от какво??--защо се напъхват там, където е страшно?

Защо ми се стори, че именно един най-обикновен репортаж за Умберто Еко е подходящ да се повдигне темата за цивилизованата дискусия? Прочети последния пасаж от първия ми постинг. Еко ни се представя като индивидуален мислител, но той работи в екип с онези, които са мислили преди него, той взема от всички, с които не е съгласен и доразвива техните тези. Най-сетне, той е учен и философ, който има умението да съобщи на останалите мненията си--а не убежденията си--по начин, по който и най-сложните семиотични схеми за езика стават достъпни на хората, които хабер си нямат от това що е семиотика. И на връх това го прави със съвършена ирония, към себе си и към читателите. Не бих сбъркал, ако кажа, че това е същата ирония, с която ти се отнасяш към себе си.

- 05-12-2011|Читател – re:
Златко Ангелов писа:

Докато Берлускони беше загрижен да чука безнаказано мацки и да увеличава личното си богатство.

беше?

- 05-12-2011|Българин от Мисури

Тук дискусията се развива по начин, от който ми става все по-смешно.

Г-н Златко Ангелов очевидно не е разбрал това, което по-горе „Самолет 005“ му обясни достатъчно логично и същевременно цветисто: ползата (и дори нуждата) от анонимност (специално тук, в рамките на този сайт.).

А в отговор иначе уж много ерудираният и уважителен към събеседниците си и към техните мнения г-н Златко Ангелов започва с думите „Мили Христо, …“ – т. е. г-н Златко Ангелов не просто не проумява какво му е написал „Самолет 005“, но и го назовава с едно лично име (което, убеден съм, е невярното име в случая)…

Явно г-н Златко Ангелов не може да проумее, че ако един човек предпочита да го наричат „Самолет 005“, най-добре е да го оставим да се самонарича така. Не е толкова трудно, нали?

Изобщо, който прави нещо (дори и да е просто сайт в Интернет), добре е все пак да е наясно какво точно иска. Съответния софтуер (безплатен при това) позволява вкарването на най-различна функционалност. Ако си позволил да има анонимни коментари – ще получаваш именно такива коментари. А ако искаш коментарите да не са чак толкова анонимни, можеш да въведеш регистрация на потребителите. В случая сайтът е от такова естество (и читателите му са толкова малобройни), че не е необходимо да се въвежда допълнително специална регистрация на потребителите – много по-добре е да се използва тяхната регистрация в някой друг, по-масов сайт, където те вече по един или друг повод си имат направена регистрация.

Напоследък стана доста популярно сайтовете да позволяват на потребителите да коментират чрез тяхната (на потребителите) регистрация във Фейсбук. И това е една доста положителна тенденция. Т. е. ако си си влязъл във Фейсбук-профила, ти ще имаш право да коментираш и тук.

Това дава определени предимства. Първо, самият Фейсбук по принцип държи на НЕ-анонимността и полага известни усилия да приведе своите потребители в изрядност по отношение на техните лични данни (например, на много от Фейсбук-потребителите профилната им снимка действително си е тяхна снимка). Второ, когато даден Фейсбкук-потребител коментира тук през собствения си профил, този факт може да бъде забелязан от всички негови Фейсбук-“приятели“ – и те евентуално да проявят интерес към този сайт. Това повишава общата посещаемост на сайта.

Така че това е правилният път към ДЕ-анонимизиране на коментарите тук: обвързване с регистрация във Фейсбук (където и без това вече почти всички активни в Интернет българи си имат регистрация – общо над 2 млн. са българите там). Още повече, че, както се вижда, този сайт си има и страница във Фейсбук.

(любопитно е обаче, че коментари под статиите от списанието в самия Фейсбук почти липсват… редакторът на списанието трябва да се позамисли защо това е така…)

И накрая – интеграцията с Фейсбук има и още едно съществено предимство: във Фейсбук няма бутон „палец надолу“, има само бутон „харесвам“ („палец нагоре“).

- 05-12-2011|Самолет 005 – re:

Еко не е неуморим, а е неумолим, с което твърдение влизам в дисонанс и нарушавам омаята на публичността или поне стремежа към храбра, мъжествена, героическая публичност. Има въпроси, по които не може да се говори публично, без да те нашамаросат. Ако си обаче учен, семиотик, професор, писател и дяволит италианец, може и да си позволиш да кажеш нещо, което определена прицелна аудитория да разбере. Целта в случая е да се покискаш заедно с тази аудитория, защото друго просто не може да се направи (по начин, по който през комунизма се кискахме на вицове за партията и партийците). Този начин аз лично твърдя, че може да е съвсем добронамерен, да не е заговорнически, да не цели непременно оплюване и „сваляне на властта“, която btw най-яко си пада сама. Това може да е добронамереният смях на импотентни старци, които предугаждат бъдещата импотентност на настоящия тартор. Един човек като Еко, който знае какво е това „безкраен семиозис“, само той може да си позволи да пише семиотично за прословутите протоколи и да се дърля със световната конспирация, с вярващите в нея и с отрицателите и’. Но не е нужно човек да вярва в конспирации, за да се забавлява с тяхната семиотична флатулентност (за тези, които не ползват медицински език „флатулентност“ означава „пръдливост“). И не защото зловонието ще отбегне Еко като наказание, а заради безумния хумор и смехотевината да се гъбаркаш с човешката природа. Еко сам е казвал, че е фен на Пърс, а Пърс е неумолим, ама абсолютно безпощаден към човешката природа. Пърс в едно от есетата си, което се явява и поанта на предходните, започнали с „The Fixation of Belief“ (Утвърждаването на дадено убеждение), та в есето поанта Пърс цитира гениалния Шекспир… и се забавлява по същия начин с човека и неговата „glassy essence“ (стъклена същност). Нека повече да не задълбавам, но Еко е хитър. Браво на него!

А сега по отклонението:

Златко Ангелов казва:

… Но не е ли тъкмо постингът, в който разкриваш анонимността си, най-забавният, най-странният, най-интересният и най-смисленият (с най-много подтекст) от всички твои постинги на този сайт?

Аз отговарям:

Не е! Всичките ми постинги са забавни, странни, интересни и смислени, ако човек не ги чете ядосан от моята префърцуненост. Но нима човек като мен може да не е префърцунен. Все пак аз вече близо 40 години съм… как да го кажа, без да натрапвам сексуалност… Аз вече половин век съм от братството на невъзможните.:)))

З. А.:

Но наред с фарса има и неща, които са сериозни, нали? Анонимността, освен да улесни живота, служи и за много по-страшни неща.

Аз:

Всичко, което придобива сериозност може да служи на страшни неща. С това не отричам сериозността, а само откроявам нейния потенциал, а също и неудачност. Сериозността във втория случай доказва, че всяко нещо с мястото си… Знам, Златко, за какво ми говориш и съм съгласен с него!

З. А.:

Но аз съм много фокусиран човек и бих искал да не се отклоняваме от темата--в края на краищата всичко тръгна от моя пръв коментар.

Аз:

Златко, ние изобщо не можем по друг начин и това не е страшно… че се отклоняваме. То се нарича знакопораждане или семиозис. Препоръчвам ти най-приятелски да прочетеш книгата на българския семиотик Иван Младенов „Отклонена литература. Прагматистки прочит.“. Не толкова заради разсъжденията на автора по естеството на българската литература, а заради неизбежността на отклоняването.

З. А.:

А темата в него не беше анонимността. И дори на края, след коментара на Бетона--не е. Темата е, че бихме могли да се опитаме да обогатим разнообразието на мнения, като не ги представяме като убеждения--т. е. като непоклатими истини.

Аз:

Златко, позволявам си да философствам, но ще ми простиш. За мен убеждението не е непоклатима истина. Човек може да промени убежденията си. Непоклатима истина е идеята. А идеята поражда идеологията. Но както и да е… Разбирам какво ми казваш. Аз лично като човек, напълно омагьосан от прагматизма на Пърс, не мога и да си помисля да представя свое убеждение под формата на идея и непоклатима истина. Истински се извинявам, че говоря префърцунено под маската на анонимност. Нека причината за това да е страх! Аз да не съм идиот, че да не се страхувам. Но, ако махнеш опаковката, ще видиш беззащитност и то не защото имам убеждения, а защото знам, че те са подвластни на промяна. Тоест не съм такъв дзвер…:)

З. А.:

Защо ми се стори, че именно един най-обикновен репортаж за Умберто Еко е подходящ да се повдигне темата за цивилизованата дискусия? Прочети последния пасаж от първия ми постинг.

Аз:

Прочетох го и разбрах тезата ти. Аз споделям същите „убеждения“…:)))

З. А.:

Еко ни се представя като индивидуален мислител, но той работи в екип с онези, които са мислили преди него, той взема от всички, с които не е съгласен и доразвива техните тези.

Аз:

Опа-ля-а-а! Значи и ти говориш за семиозис, но по свой начин. Приветствам! Как може да си помислиш, че аз няма да съм съгласен…

З. А.:

Най-сетне, той е учен и философ, който…

И на връх това го прави със съвършена ирония, към себе си и към читателите. Не бих сбъркал, ако кажа, че това е същата ирония, с която ти се отнасяш към себе си.

Аз:

Еко е мислещ човек. Той е мил. Но той е и хитрец. Мислещият човек е един мил хитрец. Ако не е такъв, то той е гений. Но ние можем да се влюбим и в двата типажа… Останалото е за идеолози и доктринери. От тях ме е страх! Всъщност те ме ужасяват…

- 05-12-2011|Златко Ангелов

Христо, след тези два постинга--но още след първия--те почувствах много близък. А как към близък човек да се обърна със Самолет005, както ме съветва българинът от Мисури? Този момент на близост опровергава скептицизма на моя адаш, че „без директен контакт няма сближаване“. Това едно.

Другото е, че твоята „префърцуненост“ (предпочитам „другост“ – otherness) никога не ми е пречела да видя (не)смислеността на постингите ти: и продължавам да твърдя, че СПОРЕД МЕН този е най-добрия.

Третото е, че, както ти очакваш от нас да разбираме и приемем твоята умствена нагласа, която по твоите собствени думи е резултат от твоята неординерна сексуалност, и ти от своя страна би трябвало да приемеш „правите“ като мен с техните особености--че не всички и не винаги сме подготвени да видим фарса, иронията,

дяволитостта и лукавостта.

Що се отнася до Умберто Еко, ние не сме го питали и той не ни е казал доброволно коя своя половина обича повече: сериозната или лукавата? Той ни е дал възможност да си изберем--ти избираш лукавата, аз избирам сериозната.

И най-сетне, смисъла на понятието „убеждение“ заимствах от Ницше, когото цитирах в първия си постинг: за него то е именно непоклатимото мнение, което не подлежи на промяна. Допускайки, че всеки е прочел този постинг, аз по-нататък употребявах понятието тъкмо в този смисъл--ти го наричаш идеология, добре. Но става дума за същото: за неспособността на някои хора да променят възгледите си, когато са погрешни или дори вредни. А не може да не се съгласиш, че това са хората и които най-лесно са готови да се подчинят на възгледите на Водача.

Признавам, че не познавам любимия ти философ, Пърс. И също, че не познавам страх. Особено страх от словото, което ми служи да изразя себе си като човек. Ако това е моя слабост – mea culpa.

- 06-12-2011|Зелен Бетон – За съжаление,

нямам време в момента за по-пространни разсъждения, само искам да изясня нещо, за което може би съм разбран погрешно: говорейки за страх, имам предвид, че той е причината за категоричността, с която се изказват мнения (и особено – с която се отхвърлят чуждите). Анонимността в Интернет (която, апропо, намирам за нещо изключително полезно) е съвсем друга тема, и причините/основанията за нея са от съвсем друг характер. Наистина, в реалния свят стремежът да поддържаш анонимност много често се корени в някакъв страх или опасения – но във виртуалния нещата се различават съществено.

- 06-12-2011|Самолет 005 – … към

… към Американския Златко, благодаря ти за хубавите думи… почувствал си ме близък, защото сме от едно котило… (но хвала, че демонстрираш по толкова мил начин познатото ни – „обичай ближния си!“ (а не просто „обичай човека“), което нарежда християнството в един преддарвинистки еволюционизъм – Божке, ле – дупе да ми е яко, ако някой поп ме прочете! … мда! можеш да ме наричаш Самолетски…:))) (наистина Христо Ботев го дадох само за ориентация, но не се сърди на Мичигански… все пак обаче не съм излъгал – името ми е на поет революционер) „Smile“…

… към Германския Златко, тоест по темата… просто си мисля, че Умберто Еко ни казва нещо съществено. Той казва, че политически коректното говорене може да бъде нож с две остриета. Някои хора затъпяват упорито едното, но другото ще ги пореже. Еко обаче говори прекрасно, като разчепква езиковия феномен за нещо, което бива съживено така, както Библията сътворява успоредената и› битийност. Grazie zio Umbertino! Comprera il libro „Пражкото гробище“, quando si traduce in bulgaro…:)))

- 06-12-2011|Българин от Мисури

Г-н Златко (Ангелов), надявам се и сам можете да се убедите, че предпочитания от Вас начин на комуникация (изпълнен със „смекчаващи изрази“), най-меко казано, не е особено разпространен в Интернет…

Тогава какво? Да прекъсваме комуникацията всеки път, когато по наша преценка отсрещната страна не се е изразила достатъчно меко?

Не. Аз поне лично полза от такова прекъсване на комуникацията не виждам.

И се чудя каква ли полза вижда в това другият Златко (Енев), който, доколкото мога да преценя, вече поне десетина пъти, по негова собствена преценка, е прекъсвал едностранно комуникацията си с хора, които са коментирали тук, в този сайт.

Какво очаква Златко (Енев) като резултат от собствените си действия?

Когато даден коментиращ „изчезне“ от този сайт, това до какво води?

Изчезва ли този коментиращ и от обществото? Не.

Изчезват ли от главата му неговите мисли, убеждения, нагласи? Не.

Единственият „резултат“, който Златко (Енев) постига с прекъсването на комуникацията, е следния: съответния човек ПАК ще изрази своите мисли, убеждения, нагласи – само че по друго време, на друго място, по друг начин. Когато едни мисли, убеждения, нагласи реално съществуват в човек, все ще се намери начин те да бъдат изразени. Ако не тук, то на друго място. Ако не сега, то малко по-късно. Ако не по един начин, то по друг. (Например: ако не с написване на коментар тук – то с гласуване на едни предстоящи избори.)

Така че да прекъсваш комуникацията, независимо по какъв повод, е просто безсмислено. Много повече смисъл има да се научиш да виждаш във всяка, дори и в най-неугледната и отблъскваща комуникация и нещо повече от това, което тя видимо изразява.

- 06-12-2011|Златко Ангелов

@Българин от Мисури: 1) Уточнение: аз си позволявам да критикувам или наставлявам само децата си и онези, които са ми най-близки приятели. Към всички хора, които не са ми близки, се отнасям априори с уважение и не мога да допусна да им кажа нещо лично, с което знам, че мога да ги засегна. Аз мога да говоря по принцип, но личната територия на всекиго е неприкосновена. 2) Ако сте наистина от Мисури, не може да не знаете, че онова, което американците от всякакъв социален слой ненавиждат, е да бъдат оценявани в разговор: to be judged. Judgmentalism е поведението, което е неприемливо в американския публичен дискурс. Неприемливо е и за мен. 3) От самия факт, че някой поства с псевдоним, е ясно, че той е в полза на анонимността и не виждам защо това трябва да се обявява или обосновава. 4) Изказвам се за последен път по темата Цивилизована Дискусия не заради Вас, а заради онези, които слушат отстрани. Ако прочетете постингите и статиите ми на този сайт и други, ще забележите, че нито веднъж не използвам името на някого, нито размахвам пръст. Във вашите два постинга името ми и това на адаша ми фигурират няколко пъти с конкретни оценки и напътствия как да се държим. Основният принцип на публичната дискусия--без омекчителни уговорки, без може би или според мен--е да се обсъждат ИЗКАЗАНИТЕ ОТ ХОРАТА МНЕНИЯ, А НЕ САМИТЕ ХОРА. Най-малкият от аргументите в полза на този принцип е, че когато събеседникът започне да те оценява, ти не мислиш по съществото на онова, което той иска да ти каже, а започваш да се отбраняваш. Много хора веднага искат да си го върнат. И става боричкане, а не дискусия. Моите принципни възражения от самото начало срещу категоричността включват и употребата на наставнически тон, на поучителстване. Възможно е намеренията Ви да са най-благородни, но ако не можете да ги изразите с подходящ език, те не достигат до адресанта си. Във всеки текст (тук моя приятел Самолетски ще си спомни отново за лябимата си семиотика) има подтекстове, които недвусмислено показват с какво отношение той е писан. Моето уважение към събеседници, които не познавам, се изразява по два начина: или намирам нови аргументи да ги отклоня от оценъчността, или се оттеглям от разговора.

- 06-12-2011|Златко

Един кратък текст на Калина Андролова от вестник „Новинар“ (дали всъщност всички ние не говорим за едно и също?):

Цитат:

Социализмът на ума! Да обесим боговете!

„Масовият човек се характеризира със смъртна омраза към всичко, което не е той самият…“

Хосе Ортега-и-Гасет

Интелектуалният социализъм, който вирее в главите на българите, е, че всички трябва да сме равни. Еднакви като министър-председатели. Нацията е разложена на хора, които не приемат авторитети. Bellum omnium contra omnes – война на всички срещу всички. Злоба, основана на съждението, че всеки може да е Уорън Бъфет с 42 милиарда, но временно е таксиметров шофьор. Заради ченгетата, общия световен заговор, Костов, демокрацията и гравитацията.

Че народът е мъдър и справедлив е опасна тартюфщина. Истината е, че след социализма демокрацията само подсили онова класическо усещане, че всепризнатият идиот един ден задължително започва да управлява. Вероятно затова българинът си ходи с табелка в съзнанието: Смърт на авторитетите! И точно като Вазовия герой Гороломов казва на всички: „Господа клепоухи мъдреци! Нима божествений Омир е имал диплом? Дипломът е нужен само на идиоти като вас!“ Забележете, слушател се обажда на Милен Цветков да му каже как да си води предаването. Глухи баби поучават Станишев за руския виц с американските бази. Анонимко обяснява на Костов как да се държи в десницата. Простакеса е гепила мишката и дращи по форума колко е тъпа статията ти. Има мнение за честта на литературата, откакто гледа телевизия. Всеки в тази страна, независимо дали продава дюнер или е адвокат, си въобразява, че е по-добър президент от президента. По-голям умник от умника. Той възприема съседния живот като негово лично право и преживяване. И напълно омаловажава какъвто и да е авторитет. Какъвто и да е талант. Обаче самото отрицателно отношение не съдържа достойнство, то черпи значение от това, което отрицава. Затова, когато хората настояват за равенство, то е за равенство с тези, които ги превъзхождат. Те искат да ходят по трупове на победители, шоузвезди, писатели, артисти, политици. И знаете ли коя е причината. Просто завистта запълва празнините в познанието у човека. Веселието е неприятно за невеселите. Никога не забравяйте това. Средният човек е толкова много такъв, че не иска да бъде нищо извън това. Опасната мечта за „еднаквост“ на изоставеното старо зомбирано общество още живее в умовете на бедните българи. Отпечатък на колективистката идеология. На контрола на мнозинството над малцинството. На вероятно глупавите над вероятно умните. Изобщо равенството е най-измамната тъпотия, заради която е разрушавана сграда със седем затворника – Бастилията. Четирима фалшификатори на пари, двама психично болни и един убиец, хич не се връзват с метафората 14 юли. Liberte, egalite, fraternite*! Да не говорим, че свободата е право на неравенство. Само робите са равни. Помежду си.

По цял свят в демократичните режими политиците печелят гласове въз основа на икономическите си постижения. Тук се гласува против големите провали. Изкривеното удоволствие се състои в „отрицателния вот“. В щастието на нещастника, че всички авторитети имат своята Бастилия! Може би равенството е някакво човешко право, но никаква сила на земята няма да го направи факт. Затова българинът казва: чуждото лайно е с два върха. Долу политиците! Долу звездите! Долу черния пипер! И прочее.

Тази пролетарска липса на всякакъв респект не само че не е преживяна, но тя се задълбочава. Хора, които нямат възгледи, но имат антипатии. Знайте, че един народ е мъртъв, ако боговете му са мъртви. Нацията изобщо се състои от имена на хора. Състои се от величия. Еднаквостта е само пиедестал на величието. Завършвам този текст с едно прелестно старо немско стихче, изключително умно хапче против завист:

„Благодаря Богу всяка сутрин, че няма нужда да се грижа за Римската империя.“

Източник

- 06-12-2011|Българин от Мисури

Емоционалните изблици на Калина Андролова, насочени срещу това, което тя нарича „пролетарска липса на всякакъв респект“ към „автгоритетите“, не могат да ме впечатлят.

И причината е съвсем проста: историята вече многократно е показвала, че в рамките на всеки един исторически период една голяма част от „авторитетите“ са такива само защото мнозинството се е заблуждавало за някои неща.

Най-пресният и силен пример за това е сегашната ситуация около еврозоната (която с целия си „авторитет“ напоследък всеки ден е в новините…).

И не става въпрос тук само за „авторитета“ на правителствата на Гърция (които лъжеха и мажеха), и не става въпрос тук за „авторитета“ на онези в „голямата Европа“ (които пък си намираха поводи да вярват на гръцките правителства) – не, уважаеми, става въпрос за нещо много по-принципно и по-голямо.

То стана ясно отдавна, но и последните изявления на Меркел и Саркози го потвърдиха: миличките, те искат да направят нови договори на ЕС!

За мен това като факт е предостатъчно. Това е тяхната декларация за безусловен евро-провал.

Защото сегашните договори на ЕС бяха едни от най-широко (и „авторитетно“!) обсъжданите документи в историята на човечеството!

И въпреки това сега се оказва (Меркел и Саркози признават това), че решение на възникналите проблеми в еврозоната е невъзможно да се намери в рамките на тези иначе тъй внимателно подготвяни договори!

Е, кой е виновен за това? Вероятно всички онези, срещу които Калина Андролова се нахвърля в цитираната по-горе своя статия, така ли? Тях ли да обвиним днес?

- 06-12-2011|Българин от Мисури

И ако позволите, един въпрос: някой може ли да посочи как точно е в оригинал (на немски) и от кой томно автор е онова „старо немско стихче“, с което завършва статията на К. Андролова?

(„Благодаря Богу всяка сутрин, че няма нужда да се грижа за Римската империя.“)

Задавам този въпрос, защото с оглед на досегашния си опит със статиите на Калина Андролова имам някои съмнения доколко тя самата е разбрала за какво става въпрос в това стихче…

- 27-12-2011|Архивар – Защо ли?

Преди години стените на обществените тоалетни бяха информационни агенции, художествени агенции, бюра за запознанства и места за политически коментар. Това изчезна с интернетските форуми? Защо ли? Какво стана с кенефчиите?

- 27-12-2011|Самолет 005 – re: Защо ли?
Архивар писа:

Преди години… обществените тоалетни бяха… Това изчезна с интернетските форуми…

Не е същото, мила моя! Изобщо не е същото. Тогава мъжете се разголваха за разлика от сега… Сега само се правят на юнаци.

- 28-12-2011|Ultramarina

i zashto Androlova schita, che postwt i slujebnoto polojenie sa resultat na po-osobeni kachestva i iziskvat po-osobeno uvajenie?

i koya e tya da iska ot taksimetroviya shofyor da se sgugushva pred birnika?

ama feodalno mislene, samonaslajdavane/narcisiswm, zloba i chudo…

В Атина

Автор: Джеймс Мийк

Атина, 9 ноември. Вула е елегантен квартал в Атина за богати граждани, желаещи да живеят близо до морето. Модни бели сгради с големи балкони гледат към Егейско море, което се полюшва като езеро от живак под хладното сиво небе. Малко по-далеч от брега е местната държавна болница, Асклепия Вулас, състояща се от няколко ниски тухлени сгради, разпръснати сред дървета и полянки, както и отчасти асфалтирани алеи. Може да се влезе, тук няма охрана.

В ярко осветена стая, украсена с фотографии на секции от мозъците на болни гърци, се срещам с Греъм Хескет, радиолог-англичанин, женен за кардиоложка-гъркиня. Живее в Гърция от тридесет години насам. Висок мъж със сардонична физиономия, облечен в бледосин медицински кител и ортопедични сандали. Наскоро ударил крака си и това не е помогнало на лицето му да изглежда по-весело.

„Гърците получават каквото си заслужават“, казва той. „Начинът на живот в Гърция през последните двадесет години беше напълно изкуствен. Не се основаваше на никакво реално производство или реални постижения на гръцката икономика. Основаваше се на пари, взети на заем.“

Дошъл е в Гърция заради „слънцето, плажа, археологията. Гръцката митология. Всички неща, които съм чел като момче.“ Сега мисли за напускане. Финансовата криза не е засегнала снабдяването на болниците, казва той, като се изключат моментните проблеми с канцеларски материали. Но заплатата му е била съкратена с 30 процента. Основната му заплата, след 22 години работа, е 1350 евро месечно, които стигат до максимум 3000 евро с извънредните часове. Ако се премести в Австрия, смята, че би могъл да стигне до 4500 евро.

Питам го за корупцията в системата на здравеопазване. „Докторите разполагат с две техники“, казва той. „Едната е да кажат колко очакват да получат. Другата е да намекнат, че сумата може да бъде определена от пациента: ‚не съм искал нищо, той сам ми го даде‘„.

Но самият той никога не е вземал подкуп, нали?

„Не бих се заклел в това. Когато ти донесат уиски или шоколад, или пари, се намираш в трудна позиция. По-лесно е да се откажат пари. Имаше една възрастна госпожа, която постоянно идваше тук и ми носеше шоколад.“

Вземал ли е подаръци? Вземал ли е пари?

„Подаръци, без съмнение. На втората част от въпроса няма да отговоря.“

Дори и когато се има пред вид неуютния сезон, брегът изглежда доста безлюден. Няколко глави в плувни шапки се мяркат из водата. Морският ресторант, в който имам уговорен обяд с писателката Ефросини Камацос, наскоро уволнена от работата си като университетски преподавател, като следствие от една наредба, постановяваща, че всички катедри с повече от 20 постоянни преподаватели трябва да уволнят хората с временни договори, е почти празен. Приходите на хората намаляват, но не и цените. Лесно могат да ви поискат три или четири евро за едно кафе.

Гръцките финансови страници представят история за стопяването на местните банкови сметки. Уплашени от възможността за внезапно излизане от еврозоната и връщане на драхмата (която, така се предполага, моментално ще изгуби стойността си против еврото); уплашени, тоест, че банките могат да започнат да гърмят като балончетата от вчерашното парти – гърците изнасят парите си в чужбина. Паричните резерви в гръцките банки са намалявали постоянно от връхния момент през декември 2009, когато са били 239 милиарда евро; в момента са почти с една четвърт по-малко. При тези обстоятелства това изглежда по-скоро като хладнокръвие, отколкото паника.

Докато пътуваме из модерния мол, в който се е превърнала средиземноморската провинция, основната новина по радиото е Италия. Чувства се известно облекчение, че страната от другата страна на Адриатическо море изглежда печели за момента ежедневната jeux avecfrontières[1] за свързаната с еврото политическа клоунада.

Пристигаме в сградата на местния съвет в Саронику – група населени места малко след границата на същинска Атина. Издокараната сграда на съвета е светла и просторна, навсякъде мраморни настилки и облицовани с фурнир офиси. Кметът Петрос Филипу, симпатичен ветеран на местната политика, разполага с гигантски патриархален офис, каквито съм виждал толкова много пъти в бившите Съветски страни: голям стол и широко, масивно бюро за самия него, два много по-малки стола за посетителите, поставени срещу него, така че всеки гост, който идва тук, е физически заставен да гледа нагоре и да се върти неспокойно.

Зад него се виждат знамената на Гърция и ЕС, картина на Света Богородица с детето и друга картина на Исус, обрамчена с византийски разкош. Спомням си как Хескет примесваше към разговора за корупцията оплаквания за това как синовете му били разглезвани от гръцките майка и баба, и се питам дали във всички православни общества не би могло да се открие нещо общо: използването на патриархални методи, за да се постигнат матриархални блянове.

Съветът на Филипу е един от десетината в Атика, които насърчават гражданите да не плащат новия данък, наложен от отчаяното правителство, опитващо се да изплати колосалните си дългове. Всички данъци са спорни, но специално този предизвиква особено силен гняв. Той идва отгоре на цяла поредица от съкращения на обществените разходи, уволнения, премахвания на различни привилегии, увеличения на пенсионната възраст, усилено събиране на данъци и единично наложения „данък-солидарност“ върху собствеността. Също като всеобщия данък, който спомогна толкова много за падането от власт на Маргарет Тачър, също като поголовния данък, който Османската империя е налагала на гърците-християни, той почти не взема под внимание (не)способността на хората да плащат. Данъкът идва на две изплащания от по стотици евро, и е включен в сметката за електричеството. Ако гърците не го платят, ще им бъде спрян тока. По същия начин, по който англичаните използваха фразата „всеобщ данък“ вместо предпочитаното от правителството „местен данък“, гърците са започнали да наричат новото си бреме със същото име, с което са наричали османското: Хараци.

Съветът на Филипу учи хората как да не плащат данъка, като плащат сметките си чрез банкоматите, и то само сумата, която дължат за електричество. Възмущението е особено силно сред държавните служители. „Единствените хора в Гърция, които плащат данъци, са онези, които работят за правителството“, казва кметът. „Парите им не могат да се скрият. Хората на самостоятелна практика – доктори, адвокати, техници, инженери, строители, водопроводчици – никой не плаща данъци. От собствениците на кораби, та чак до долу.“

Използвайки укриването на данъци като аргумент против хараци, Филипу без да иска обяснява и защо правителството е било принудено да вземе такава драстична мярка. Това не е първия път, в който то е добавяло данък към електрическите сметки, в опит да направи укриването на данъци по-трудно. Гърците вече плащат телевизионните си такси по този начин, както и местния управленчески данък, от който вероятно иде и заплатата на Филипу.

Когато го разпитвам за новия данък, той започва да обяснява съпротивата си с помощта на въпроса, който го дразни най-силно: сградите, построени в неговия квартал без строително разрешение, незаконно. Не че той е директно против незаконността. Хората, които строят сгради без разрешение изглежда не го тревожат; дразнят го само подкупите, свързани с набавянето на разрешително след като вече сградите са построени.

В Гърция има повече от един милион незаконни сгради, казва той. Става, отива до прозореца и посочва малка бяла бетонена къщурка на покрива на пететажна сграда. „Тази е незаконна“, казва той. „Онзи магазин ей там – също. Отсреща, на хълма“ – той посочва към група къщи в далечината – „те също са незаконни. Стоят си тук вече десет години.“

Подсказвам му, че като кмет от двадесет години той би трябвало да знае кои печелят от това.

„Всички знаят, и никой не знае“, казва той.

Под Акропола, жилищният център на Атина изглежда така, сякаш е бил разрушен и построен отново през 1960-те и 1970-те. Всъщност, именно това се е случило. Почти няма закони, които до такава степен да са определяли облика на някой град, както го прави тукашното антипарохи. С помощта наантипарохи, атинските фамилии, които не са имали сухи пари, но са притежавали някоя стара къща или част от парцел, са правели сделки със строителни фирми, при които не е имало никаква размяна на пари, а са се издигали пет-шест етажни жилищни сгради. Собственикът на съборената стара къща или парцел получава няколко апартамента в новата сграда; строителната компания получава останалите. В резултат на това са се получили улица след улица с малки модерни блокове, сред които няма два еднакви, очертанията им смекчени от сенници, графити, портокалови дръвчета, както и от самите криви улички. Именно собствеността върху тези жилища позволява на множество гърци да издържат при сериозно намалените си приходи, и немалко от тях са се оттеглили в тези апартаменти, за да гледат турски сериали и да псуват новините, превръщайки магазините в спокойни, тихи места. В квартали като Колонаки, където доскоро са процъфтявали различни международни вериги, предлагащи стандартизиран лукс за масите, днес магазините се превръщат в празни черупки, а червено-жълтите обяви за продажби или даване под наем стават все по-изобилни.

Заложните къщи и изкупвачите на ценни метали са увеличаваща се категория. Минавайки през магазин за дрехи, нагоре по няколко стълбища, аз стигам до фирмата на Костас Манос и син. В тясно помещение с маса, на която се виждат везни, те изкупуват злато и сребро.

Манос-баща доскоро е бил бижутер – докато пазарът се срутил. Той определя спадането на търсенето така: 80 процента.

„Повечето от магазините, на които продавах, затвориха“, казва той. „Всичко се намира в свободно падане. Предлагах 1600 различни бижутерски стилове: един ден, почти моментално, магазините спряха поръчките за всичко.“

Той бърка в джоба на джинсите си и вади плоска картонена кутийка, облечена в червен плат. Отваря я и ми показва блестящ жълт метал. Това е византийски медальон с образа на Свети Константин. 22 карата е, казва той; може би истински. Ще го даде за проверка и ако се окаже репродукция, ще го претопи.

„Днес дойде един човек със сребърни монети от по 30 драхми. Продаде ми три, за да намери пари да зареди мотоциклета си. Една жена продаде златна монета, за да може да ремонтира амбреажа на колата си.“

Пада мрак, а заедно с него и една династия. Георгиос Папандреу, премиер-министърът, казва по радиото прощалната си реч. От 1944 насам той, баща му Андреас и дядо му Георгиос са били премиер-министри общо шест пъти. Премиерството на Папандреу беше попарено още от самото начало. На 20 октомври 2009, само 16 дни след като неговата социалистическа партия ПАСОК беше дошла на власт, финансовият му министър беше се изказал на една среща с колегите си от ЕС в Люксембург. Говорейки за и без това големия бюджетен дефицит на Гърция, той беше признал, че всъщност дефицитът е двойно по-голям. Сори! Оттогава насам всичко върви надолу, тъй като групата от гръцки и чуждестранни заемодатели, които на практика бяха позволили на Гърция да натрупа огромна ипотека, покачиха лихвения процент върху нея до фантастични нива. Георгиос Папандреу, който беше дошъл на власт с обещанието да харчи, се видя принуден да наложи изключителни ограничения.

[…]

Късно вечерта е, а Гърция все още няма премиер-министър. Излизам за по едно питие заедно с Елиас Маглинис, романист и културен редактор на ежедневника Катимерини. „Всички са шашнати, защото се намираме на границата на колапса, а тия гъзове не могат да покажат малко здрав разум… Опитват се да спасяват партиите си. Изобщо не им минава през ума, че трябва да спасяват страната.“

Хората от Катимерини, гръцкият Daily Telegraph, все още получават заплати. Журналистите от Елефтеротипия, гръцкия Guardian, не са получавали пари от три месеца насам. По някакъв начин вестникът продължава да излиза, въпреки провала, в последния момент, на сделката за 8 милиона долара, според която вестникът трябваше да ипотекира собствеността си, за да финансира отложени плащания. Когато главната редакторка попитала шефа на банката какво се е случило, той просто ѝ затворил телефона.

10 ноември. Разхождам се заедно с Ефросини Камацос по улиците на Омониа, където между стари гръцки бакалии, търгуващи с материали от корк и чай от хибискус, са се сгушили китайски магазинчета, продаващи евтини китайски стоки – Кинезака.

„Преди петнадесет години никой тук нямаше кредитна карта“, казва Камацос. „Надпреварата започна малко преди Олимпиадата. Раздаваха ги като луди.“

Изобилието от риба, плодове, месо и зеленчуци на главния атински пазар е ободряващо. Това, иска ми се да вярвам, е истинският пазар, не „пазарът“, абстрактната финансова конструкция, към която все повече се отнасяме като към някаква стисната богиня. Тук, предполагам, човек може да открие гръцкото естествено богатство, вечно и древно – нещо, на което гърците могат да се облегнат в тежки времена. Блестящите златни очи на рибите изглежда са истинските бижута на Егейско море.

„Сьомга от Норвегия“, казва Камацос, четейки етикетите, забодени по рибите. „Дребни молюски от Индия, големи молюски от Нова Зеландия, октопод от Атлантическия океан.“

На едно място на пазара, сякаш излязъл от някаква бъдеща образователна изложба, обясняваща на децата как е изглеждала 2011 година, се вижда малък щанд, на който се продава само чесън. Има чесън от Аржентина – призрачно-бял, корав, със стегната обвивка, без петна: международен чесън от супермаркет, тънкокор, безполов, пан-етнически, тийнейдж-модел чесън, маркетингов вариант на платоновата идея за Чесъна. Освен това има и гръцки чесън, от Аркадия, местен чесън, мърляво-обикновен, кафяв, оцапан с пръст, разтрошен, селски чесън. Гръцкият чесън е по 50 цента за глава; аржентинският, от другата страна на земята, по 33 цента. Една жена идва и си купува малко от местния вариант. Питам я за причината за избора ѝ. Патриотка съм, казва тя..

„Оглеждайте се внимателно за метафорите“, предупреждава Джейсън Манолопулос в Гръцкият „зловреден“ дълг, неговия анализ на нещата, които се случват в страната му. Той описва процеса, чрез който хора с власт – банкери, политици, журналисти – изглежда използват образна реч, за да направят понятието по-лесно разбираемо, но всъщност изместват вниманието към образа, по-далеч от лежащия под него смисъл. А лежащият под него смисъл може и да липсва напълно, както например при често повтаряната метафора за влака, с която различни политици се опитваха да привлекат в еврозоната колкото се може повече страни, когато тя беше лансирана. Влакът напуска гарата, казваше се на скептиците: вие не искате да го пропуснете, нали?

„Но изборът на влака е показателен“, пише Манолопулос. „Ако сте се качили, то заключението е, че вие с неизбежност ще поддържате същата скорост като лидерите. Ако пък останете на гарата, никога няма да ги достигнете.“

Гледайки назад, просто е неразбираемо как Гърция изобщо е влязла в еврото. Манолопулос стига до едно възможно обяснение: някои европейски официози – по един банален, чисто мъжки начин, са били обсебени от идеята за размера. Те са искали еврото да бъде също толкова „голямо“ и „силно“ като долара.

Когато Гърция се присъединявала към еврото, се говорело много за „конвергенция„, сякаш смяната на една слаба валута със силна би могла по магически начин да превърне една корумпирана, непотистка икономика на маслинови градини и туристически плажове в някаква прозрачна, меритократична Бавария-на-Егейско-море. Днес вече изглежда очевидно, че позволяването на гърците да вземат пари на заем, харчат и импортират в една пан-европейска Дойче Марк по-скоро е забавило, отколкото ускорило, онзи вид промени, които северноевропейците винаги са си желали от Гърция.

Когато западногерманците се обединиха със сънародниците си от Изток, условията за присъединяване към зоната на западната марка бяха смесица от безжалостна приватизация, целево харчене за инфраструктура, и демократизация отдолу нагоре, строго контролирана от Запада. Онези източногерманци, които все още протестират срещу начина, по който Бон „превзе“ източна Германия, вместо да се обедини с нея, трябва само да погледнат към Гърция, за да видят какви са резултатите от другата крайност: валутен съюз без контрол или задължения за помощ между двете страни.

Другата метафора, която дразни Манолопулос е изразът „откупване“ (bailout), подсказващ спасяване, когато всъщност откупванията означават за Гърция нови заеми, които страната трябва да изплати по някакъв начин. Като се има пред вид, че никой не е заставял чуждите банки да заемат пари на Гърция, и че гръцките правителства са харчили парите не за инвестиции, а за наемане на още повече държавни служители, увеличаване на заплатите и пенсиите, Манолопулос смята, че в случая има основание тези пари да се считат за „зловредни дългове“ – юридическо понятие, с което се обозначават случаите, при които хората от някоя страна не трябва да плащат обратно дълговете, направени и разпилени от правителството.

Отбивам се в юридическия факултет на Атинския университет, покрит с червени знамена и антикапиталистически плакати. Вътре във фоайето са подредени маси, зад които седят студенти-представители на различните политически групи, готови да обяснят идеите си, но аз съм единственият желаещ.

Янис Петрулакис, студент по право в четвърти курс и убеден марксист-ленинист, представя тук Радикалната лява интервенция на студентите по право и Коалицията на левите студенти от юридическия факултет, или RAPaN-SAFN, за да представим 30-годишната организация с нейните гръцки инициали. Той и групата му протестират против натиска, който ЕС и СВФ упражняват върху Гърция, както и срещу новия закон за образованието, който отменя имунитета на университетите, който досега ги е защищавал от навлизане на полицията на територията им, прави възможно да се изключват студенти, които са прекарали повече от шест години в специалността си, орязва някои студентски облаги като безплатни учебници, и въвежда професионални мениджъри в академичните управи. Промените са били предложени преди кризата и финансовият крах е помогнал на привържениците им. В същото време обаче студентите притежават огромна разрушителна сила в кампуса. От деветте семестъра, които Камацос е преподавала, само един е преминал без стачки или седящи демонстрации, заради които се е налагало университета да бъде затворен.

„Гърция е експеримент“, казва Петрулакис на мек, учтив английски. „Ако СВФ и ЕС успеят да наложат всички тези мизерии в Гърция, където има голям обществен сектор, където имаме държавно образование, държавна система на здравеопазване, където работниците имат права, за тях ще бъде по-лесно да успеят в Италия или Испания.“

Разговаряме дълго време. Той съществува в две мисловни пространства: първо, някаква утопична мечта за революция и комунистическо общество и, второ – мрачно, прагматично очакване за безработица в реална Гърция когато завърши образованието си следващата година. „Сега се спускам обратно на земята, когато говорим за търсене на работа“, казва той. „Бих искал да бъда журналист. Но журналистиката в Гърция е мръсна работа. Същото е като политическата ни система. Журналистите са братя и деца на журналисти, или приятели, съпруги и съпрузи на притежателя на вестника.“

По-късно се срещам с други протестиращи, които са малко далеч от Янис Петрулакис и неговите визии за Париж от 1968. Народното събрание от Егалео е независима група от граждани, около петдесет души, свързани едни с други чрез възмущение, мобилни телефони и един блог.

На метростанцията ме посреща Димитрис, който е счетоводител и Джорджия, безработна, но живееща от наема на няколко апартамента, които семейството ѝ притежава. И двамата са на около четиридесет. „Ние сме политически настроени“, казва Димитрис, „но това няма нищо общо с партиите.“

Те ще протестират на едно редовно заседание на местния съвет в Егалео по повод две несправедливости: новия данък и това, че някои от тях са работили за съвета по краткосрочни договори, след което са били уволнени и не им е платено за месеци.

Чудя се каква ли тълпа ще съберат на такова малко заседание в тихо, богато предградие в девет часа вечерта, но когато времето наближава, тук наистина има около петдесет демонстранти: няколко студенти, много хора на средна възраст, пенсионери, хора в костюми. Срещата започва и ние влизаме в залата за заседания, запълвайки местата за посетители и разпилявайки се из залата. Заседателите, седнали под формата на буквата „С“ срещу председателя и кмета, изглеждат унили. Времето им свършва и един от протестиращите вдига пред устата си мегафон.

„Хората: присъстващи“, казва той.

Започва бесът. Реторичната мощ и силата за крещене на петдесетте доскоро толкова мирно изглеждащи атинци връхлетява заседателите. Те реват, крещят, аплодират, подиграват се, жестикулират, правят физиономии. Имам чувството, че сме на площада по времето на Перикъл.

„Трябва да решите дали сте с правителството или с нас, хора!“, крещи един от протестиращите. „Ние изискваме тук, точно сега, да определите позицията си!“

„Ще ви платим дължимото на части“, идва нервен отговор откъм едно от бледите лица по високите столове. „А след това ще платим на доставчиците си. През следващите няколко години.“

11 ноември. През нощта от север започва да духа студен вятър. Отправям се към университета Пантеон, където една от протестиращите от предната нощ, Томé Стасинополу, работи като библиотекарка. Пристигам рано и, докато чакам, се разхождам из една от големите зали за лекции. Някой е изписал със спрей по дъната на два от обърнатите нагоре столове анархисткия знак, в червено, а цялата повърхност на преподавателската катедра е покрита с големи черни букви: СМЕЙСТВОТО Е ЗАТВОР. Двама студенти-комунисти лепят нови плакати в задната част на залата, представящи мускулест млад строител, гледащ към нещо в далечината. Междувременно една жена ходи от маса на маса и поставя върху тях листове, на които е написано: УРОЦИ ПО НЕМСКИ.

Стасинопулу изглежда мека жена, и предишната вечер беше доста объркващо да видя как тя най-внезапно започва да крещи с всички сили в залата за дебати.

Миналата седмица, обяснява тя, хората от народното събрание успяха да принудят електрическата компания да поднови доставянето на ток за четири жилища, които бяха откъснати от мрежата заради неплащане. „Ако не могат да си платят дори електричеството, как тогава да платят новия данък? Ние сложихме върху електромера стикер с надпис: ‚Хората от Егалео са тук, няма да има нито къща без електричество.‘„

Времето на политическите партии е минало, казва тя. „Ние не вярваме в структури. През всичките тези години имахме структура, и вижте какво стана.“

„Ние сме загрижени за тази страна, и за себе си, не искаме да напускаме. Искаме да живеем тук. Така че се опитваме да вземем живота си в собствени ръце.“

Тя печели около 800 евро месечно, след данъците, а трябва да изплаща ипотека от 790. Оправя се някак с помощта на съпруга си, който е електротехник. Дори преди новия данък, правителството е съкратило освободения от данъци доход от 12.000 на 8.000, а след това на 5.000, всеки път със задна дата. Пенсионната възраст на жените е била качена от между 50 и 60 на 65. Навръх всичко, заплатата ѝ е била намалена.

Атина се завръща обратно към състоянието, в което се е намирала през 50-те и 60-те, смята Стасинопулу. „Баща ми ще ми изпрати зехтин и маслини в края на годината. Една от лелите ще ми изпрати някое пиле или яйца, или сирене. Свекърва ми има градина, тя ще ни изпрати ябълки.“

[…]

15 ноември. Половин Гърция живее в или близо до Атина. Другата половина е разпиляна нашироко по суша и море. От столицата са 320 километра до остров Крит на юг, 370 до Корфу на запад, 460 до Орестиада на север. Аз летя 270 километра до остров Лесбос, близо до турския бряг.

Маслините, мъгливо-сини, висят нагъсто по клоните и по целия остров фермерите поставят под дърветата найлонови платна, за да улавят нападалия от вятъра плод когато започне дългото прибиране на реколтата.

Стефанос Востанис, английски образован 28-годишен млад човек, който управлява маслинената рафинерия Кацакулис, принадлежаща на семейството му, ми дава малко зехтин, който да опитам от чаша за узо – мек и златен, не като леко лютивия, зеленикав зехтин от Крит.

„Онова, което вероятно ще се случи тук през следващите петнадесет години, ще бъде преразпределение на ресурсите“, казва той. „Някой, който сега работи в магазин, ще затвори магазина и ще трябва да търси работа в професии, в които страната има конкурентни преимущества. Това е надеждата. Разбира се, ако толкова дълги години сте работили в модния бранш, няма да ви бъде лесно да се прехвърлите в производството на маслини.“

Прекосявам острова с кола, през пиниеви горички, из които се виждат кошери, поставени в непосредствена близост до местата за почивка. Вечерта, в малкото градче Петрия, чиито улици са прекалено тесни за коли, разговарям на чаша вино с Биргит Науман, 64-годишна германка, избрала Гърция преди 25 години, след като се оженила за любимия си – свирач на бузуки и моряк, Вангелис. Показвам ѝ една снимка от заглавната страница на атинското списание Понтики, представяща Ангела Меркел като новия премиер-министър на Гърция.

„Виждала съм и по-лошо“, казва Науман. „В Германия имаме ежедневници като Bild, които също не дават пет пари за информирането на хората. Това е наистина лошо. Гръцките вестници вършат точно същото. Никой не може да обвини Ангела Меркел в това, че е нацистка, но те я показват в нацистка униформа, а това не е почтено. Моите немски приятели, които идваха всяка година тук на почивка, ми позвъниха и ме попитаха „Безопасно ли е да се дойде? Чуваме, че гърците ни мразят.“ Една приятелка изпращаше пари до Гърция, но чиновникът в банката ѝ казал, че не е добре да се пращат там пари сега. „Помислете си за това“, казал ѝ той.

„Притежавах три магазина за екологичен текстил. Преди две години затворих първия. Тази година затварям втория и вече се безпокоя за последния… Сега вече всички искат да се плаща в брой, защото и сами нямат. Не само гърците, но и немците, и датчаните. Всички казват: „Моля платете в брой, ние също имаме проблеми.“ А после не можах да получа и заем.

До нас достигат звуците от бузукито на Вангелис, който се упражнява на горния етаж. „Имаме маслиновите дървета“, продължава Науман. „Фермерите имат овце. Поне на този остров хората ще имат какво да ядат. Вангелис има сто маслинови дървета. Това е достатъчно за нас.“

Две чартърни туристически линии от Великобритания вече са прекратили полетите си за тази година, защото не успяват да запълнят местата. Новата вълна от източноевропейски туристи също намалява.

Споменавам, че съм чул добри новини за турски туристи, идещи в Лесбос все по-често.

„Турците?“ Лицето на Науман просветва. „Вангелис свири за тях в ресторанта и те дават чудесни бакшиши.“

Източник

Джеймс Мийк (род. 1962) е английски писател и журналист. Третата му книга, The People’s Act of Love, е преведена на повече от двадесет езика.

Коментари (3)

- 30-11-2011|Златко

Пускам този тук текст – твърди се, че е превод от гръцки вестник – с изричната молба ДА НЕ СЕ започват сега разни анти-гръцки крясъци. За всекиго е ясно, че в Гърция има достатъчно разумни, скромни, работещи хора. Но това тук безспорно показва умонагласата на някаква част от гърците – онези с пропелери на главите. И това докъде може да стигне в заслепението си една немалка група хора, след като на сериозно започва да се твърди нещо, което баба ми би нарекла „кой ми сра в гащите?“.

И така, нека четем и да отваряме очи и умове. Има на какво да се научим от гърците, и засега то май е преди всичко какво НЕ ТРЯБВА да правим. Самият аз поне се гордея с това, че моята страна и моят народ пести с всички сили, стяга каиша и не чака някой да дойде и да му сипе в устата млечице. Може и да сме бедни, но нямаме дългове. А в света, в който живеем, това изведнъж се оказва не чак толкова лесна работа.

Хайде, със здраве!

И така, ето тук текста на гърка-революционер:

Цитат:

„Българи или свободни? Това е въпроса който всеки един от нас трябва да си зададе преди да пусне гласа си на предстоящия референдум. Не е тайна, че Гърция беше единствената държава на Балканите в която гражданите водеха един нормален, спокоен и смеем да кажем щастлив живот. Това обаче явно не се понрави на някого, а и не е тайна, че Балканите винаги са били трън в очите на така наречената Стара Европа, поради свободолюбивия дух на населението. Тук на Балканите се преплитат множество геополитически интереси и тяхната реализация би била по-лесна, ако това население е подтиснато, унижено, смазано и уплашено. Ето, че дойде реда и на нашата държава, да бъде подчинена и унизена, а народа ограбен и смазан.

Няма да разискваме как се стигна до този главоломен и невъзможен за връщане дълг, не е тайна кой и как ни го отпусна едва ли не насила. Кой имаше интерес държавата ни да затъне в тази криза, за да може да ни диктува условията по които да развиваме нашата икономика? Няма да посочим и имената на предателите, помогнали гръцкия народ да се озове в това незавидно положение – да бъде сочен с пръст от целият свят и най-много от тези, чиято трансгранична алчност допринесе целенасочено за това състояние, ние ги знаем. А за тези които не са наясно, нека погледнат на кои банки Гърция дължи пари и как тези банки ни ги тикаха в ръцете. Не се учудвайте ако видите там преимуществено френски и немски имена. Сега те убеждават целия свят с неистови крясъци, че правят всичко възможно да спасят Гърция, докато всъщност се мъчат да ни поробят, а когато усетиха, че гръцкият народ не е стадо и не се поддава на подобни манипулации, че не е угаснал пламъка на истинската демокрация, демокрация която ние сме дали на света, изпаднаха в паника. Изпаднаха в паника защото въпросът е не за спасяването на Гърция, а на собствената им алчна кожа с цената поробването на гръцкия народ. И когато ние оказваме съпротива, те желаят да направят така, че цяла Европа да плаща за тяхната алчност, като ни сочат нас за причината, докато причината са самите те. Европа трябва да разбере – Вие не спасявате Гърция, вие спасявате банкерите давещи се в последиците от собствената си алчност.

И така, каква участ са ни приготвили нашите спасители? Отговорът е близо, по-близо отколкото предполагате, а именно ние трябва да споделим участта на българите, нашите северни съседи. Българите са най-бедният народ в Европа и това не е тайна дори за самите тях, но видели ли сте ги да протестират? Не, няма и да ги видите защото не могат да си го позволят. Целенасочената политика по обедняване на българския народ се ръководи чрез различни уж европейски директиви. Забележете, въпреки че българите са признато най-бедни, голяма част от стоките и услугите са с по-високи цени от средноевропейските. За да оцеляват, те са принудени да работят непрекъснато при ужасни условия на труд, при масово погазване на всякакви трудови норми, без да смеят да се оплакват, без да смеят да си потърсят правата. Техните синдикални лидери, ако могат въобще да се нарекат така, ще видите сред редиците на управляващите, окичени с най-високите държавни отличия, но не и сред работниците, не и на площадите, не и в първите редици на протестите, защото протести няма.

И ние като гръцки граждани свикнали да търсим и отстояваме правата си задаваме въпроса, как е възможно това? Как при този стандарт на живот, при тези условия на труд, при това нагло и безочливо отношение към тях, как те стоят тихо и безропотно? Отговорът е един – те са бедни, толкова бедни, че дори и един ден да не са на работа, а да излязат на протест, това ще бъде пагубно за тяхното оцеляване. Те няма да успеят да си платят сметките, или да си купят храна, или необходими лекарства, или дрешки за децата. Да, те са толкова бедни, че ходят болни на работа, че по скоро биха умрели на работното си място, отколкото да си вземат почивка нужна на всеки жив организъм. За тях няма почивка, заробени веднъж от банките, втори път от работодателите си и трети път от политиците си, те са изгубили всяка надежда и живеят ден за ден в постоянен страх и стрес да не изгубят работата си, надника си, да не се разболеят. Всяко едно по-сериозно заболяване ги обрича на почти сигурна смърт, защото са бедни. Техните предприятия произвеждат инвалиди, българите биват използвани, изстисквани и изхвърлени на улицата. Без защита, без надежда.

Тяхната държава, тяхната индустрия бе разпродадена и разграбена на безценица. В България няма истински чуждестранни инвестиции. Това което е продадено на чужденци на безценица или е унищожено, за да не се произвеждат конкурентни на вносните стоки или се използва за ограбване на българите и изнасяне на спечелените пари в чужбина. На българите им набиват в главите, че заплатите им трябва да са ниски, защото така били конкурентно способни и така забележете привличали чуждестранните инвеститори. Няма по-смехотворно твърдение от това. Как можеш да твърдиш, след като уж си член на Обединена Европа, че ще привличаш инвеститори с ниското ниво на заплащане? В кой век живеят българите? Не разбират ли, че днес истинските инвеститори търсят не проста маса работеща за без пари, а работници образовани, специалисти, притежаващи творческа мисъл и креативност, откриватели и способни да предугаждат бъдещето. Явно някой има интерес да ги кара да се конкурират по заплащане със страните от третия свят, а не по знания с развитите Европейски държави.

В България правителството инвестира най-много в полицията, която е един процент от цялото население на страната. Но не мислете, че тази полиция се бори с престъпността, не, самата полиция е корумпирана, съдебната им власт също, за политиците им да не говорим. Полицията им е гарант за сигурността на корумпираната върхушка, за това, че всеки дори и плах опит за протест и търсене на отговорност, ще бъде смазан и потушен. Благодарение целенасочената политика на потъпкване и опростачване на българския народ, той е почти обречен на изчезване. По-голямата част от знаещото и можещо население е емигрирала, циганите са оставени сами на себе си като безнаказаността им е пословична, а страхът у българите неописуем.

Ето какво са ни приготвили нашите „спасители“, те искат да изкупят нашата държава на безценица, да унищожат това което конкурира техният бизнес, да заграбят това което носи сигурни печалби, да ни превърнат в роби страхуващи се да не загубят робовладелците си, страхуващи се дори да не бъдат низвергнати и от робското си положение – те искат да ни превърнат в българи. Защото ако роби можеше да се степенува, то българи би била най-голямата степен. И те искат ние да приемем тази участ доброволно и с благодарност. Те искат дори да купят и земята ни, нашите острови, където да се радват на живота и да се забавляват, докато ние работиме за да изплащаме дългове които никой не ни е питал дали желаем да вземем. Но ние не сме българи, ние сме свободни, ние не се страхуваме, ние не се предаваме, ние знаем що е истинска демокрация.

Отговорете си на въпроса – Защо европейските управници подскочиха, като чуха за готвения референдум? Не е ли това едно завоевание на демокрацията, един нормален демократичен инструмент, една възможност народа пряко да говори? Разбира се, че е и именно затова не се нрави на иначе уж ортодоксалните европейски демократи. Ето как бързо си пролича двуличието, псевдодемократизма и недоверието в демократичните механизми от страна на Брюксел. Те така разбират демокрацията – народа има право на глас, но не бива да го използва, освен да го делегира на избрани политици. Политици, които лесно могат да бъдат купени и заставени да служат на частните финансови интереси в Европейският съюз, така както се случва и в България.

Но ние не сме българи, ние сме свободни и сме готови да браним нашата свобода и я браним вече три години в непрестанни протести, нещо нечувано и невиждано в съвременната световна история, именно защото знаем що е демокрация. И ще я браним, ако трябва още 30 години, ако се наложи ще я изгладуваме, ще мизеруваме, но свободни, а не българи. Нас не ни е страх, страхливите да ходят в България. Това е избора драги сънародници, не дали да бъдем в еврозоната или не, не дали да сме в Обединена Европа или не, не дали да банкрутираме или не, а ДАЛИ ДА СМЕ СВОБОДНИ ИЛИ БЪЛГАРИ?

Ние знаем кое ще изберем, ще изберем СВОБОДАТА!“

- 08-01-2012|rumenige

Тъжно е когато истината се каже в очите. когато не можеш да посочиш и един истински десидент през последните 20-25 години. от тоталитаризъм или по-скоро пародиен вариант на комунистическо-социалистически гулаш поляет обилно с домашна двойнопреварена анасонлийка. чалга култура, циганско бъдеще и настояще. без идеи, без визия за следвашите 10 години.

- 09-01-2012|Любомир Сирков

Разбира се, вече не става въпрос само за Гърция – а за глобални мащаби.

Малко преди нова година, в края на декември 2011 г. главният икономист на МВФ – Оливие Бланшар – публикува в официалния си блог един доста информативен постинг.

here

Този постинг предизвика цели 50 читателски коментара, което е забележително на фона на иначе суховатата материя, която обикновено се съдържа в сайта на МВФ.

Всъщност текстът на Бланшар добре илюстрира цялата сложност на проблемите в световната икономика – и вътре в текста има един особено ключов момент, който съвсем ясно показва колко несигурно е дали изобщо има измъкване от финансовата ситуация, в която е попаднал „развития свят“.

Това са думите на Бланшар, че

„It will take more than two decades to return to prudent levels of debt.“

(„Ще са нужни повече от две десетилетия, за да се върнем към благоразумни равнища на дълга.“)

Тревожното тук е самата дължина на срока, който споменава Бланшар: „повече от две десетилетия“.

На практика това означава, че ако всичко върви „по план“ (т. е. аковсички държави съумеят ритмично и синхронно да намалят дълговете и дефицитите си с необходимото бавно, но устойчиво темпо), след повече от две десетилетия може и вече положението да изглежда по-добре…

Проблемът е, че каквито и да било планове, простиращи се върху „повече от две десетилетия“ напред, вече предизвикват основателно недоверие у всички. (Ако не за друго, то поне поради простата причина, че към момента – 2012 г. – ние няма как да бъдем сигурни дали всички данни, които служат за днешните прогнози, са верни поне толкова, колкото са били верни данните, послужили за изготвянето на прогнозите през предишните десетилетия – които прогнози, както вече се убедихме, се оказаха неточни. А отделно от неточността на икономическите данни трябва да имаме предвид и променливостта на политическите настроения на населението на различните страни…)

Т. е. предвижданията на МВФ са осъществими само ако някой съумее още сега, тук и веднага, някак си да въведе глобално икономическо планиране от някогашния „съветски“ тип, само че не с „петилетки“, а с „двайсетилетки“…

Оруел, Стопанина и фитките

Автор: Бойко Ламбовски

Никога не съм работил като министър-председател или като министър на финансите. Затова ми е любопитно как трудещият се на тази служба съумява да раздели бюджета между тези, които протягат ръце за парички. Щото това май е главната работа на държавата. Първо – да събере, второ – да раздели и раздаде. Онзи ден слушах как Величко Конакчиев наръчва на министъра на културата Рашидов да „иска повече за култура“. Министърът (от Париж) малко се докачаше и казваше, че искал, и още как. И му дават, не е като да не дават – успял да се пребори за едни пари в повече.

Ако визуализираме картинката, изглежда така: Стопанина стои с крина сред двора. Край него са наредени по-ситни стопани. По-ситните стопани гледат умолително, дърпат Стопанина я за джеба, я за пеша, я за ръката, някои подсмърчат, други хленчат. Всеки протяга глинена паничка. Стопанина бърка в крината, сипва по паничките кому шепа, кому шепа и половина, кому две. По-ситните стопани сетне отиват в своите по-ситни дворчета, там ги начоколват кокошчици, гъски, патки, други хайванчета. Също гледат умолително, пакат, крякат, блеят и кудкудякат. (Ситните стопани тук се възправят, чувстват се едри, осанисти.) Вадят зрънца от паничката, хвърлят на подопечните. Те клъцкат благодарно. На най-любимите кокошчици стопанинът тика направо в човките с обич и загриженост

Ще кажете, отде тоз пасторал и тия пейзажи, бе, романтиката е сега в машините.

Ще сбъркате. Държавната картинка си е все такава. Стопанин, паничка, зрънца.

Комай друга картинка не сме и виждали. Възможна ли е друга? Да си „горд собственик на труда си“, принципал на заработеното? Да караш примерно влака, да си зорък стрелочник, да нямаш нужда от протести и уплах пред съкращения? Щото пътниците плащат весело и са щастливи от возията?

Ами ако не плащат весело? Ако парите не стигат за стрелочника, машиниста, многото началници и семействата им? Тогава какво?

Правилно – протегната паничка. Паничката е в ръцете на всички, без изключение. Някак тя изглеждаше по на място в ръцете на тези, които са държатели и производители на нематериални ценности. Църковници, арт съзидатели, стожери на реда и прочее. Но и зеленчукопроизводителите, и фермерите искат, и лекарите искат, и миньорите искат, и транспортът иска. „…За първи път се дават 50 млн. за животновъдите, 73 млн. за тютюнопроизводителите, 25 млн. за зеленчукопроизводителите“ – рече Борисов оня ден. И додаде: „Това са много пари… Ето ги гръцките фермери – блокираха, блокираха, блокираха, и сега се наблокираха. Ние даваме 2 милиарда от бюджета за земеделците.“

Либертарианските идеи и ценности изглеждат утопия. Държавата става все по-важна, политиката и властта – все по-притегателни като поминък и социална реализация. Слоевете, които протягат паничка, а не произвеждат видими (па дори невидими ценности), стават по-дебели и бунтовни. Трябва някой да ги бие по ръцете.

Затова Стопанина с крината често е с униформа. Можем да предвидим, че глобализацията и съпътстващите я процеси ще донесат съкращаване на армиите, дори отмирането им в по-далечно бъдеще. Но и разрастване на Службите за борба с безредиците, на разни Сили за Охрана и Обезпечаване на обществения ред, на полиция и жандармерия…

Ще ви кажа какво ми е забавно на този фон. Слепотата за това що е обществен принос и обществен отмък изглежда расте. Забавно ми е и че част от гражданството (хеле нашето) привижда най-големия Стопанин винаги другаде. В Берлин, в Москва, във Вашингтон или Брюксел.

Истински се радвах на една закана за оплакване на литератор до ЕС, която четох наскоро. Човекът роптае, загдето не бил премиран и награждаван достатъчно от нашата корумпирана държава. Той самият бил автор на н›ам що си, лауреат на н›ам какви си (полуграфомански) конкурси, член на някаква Лига на Гениите (има и такова образувание)…

Дори в тънката сравнително (но и постоянна) сфера на литераторството и съпътстващото го графоманство като че расте липсата на проницателност, удивлявах се аз. Па и добива международни измерения. Воистина хумористични са причудите на глобализацията.

Гаче и в тази сфера има деградация. Де ги тези като Уилям Фокнър, който казваше: Аз съм фермер, не съм литератор. Пиша само когато е лошо времето и не може да се работи на нивата.

Де ги тези като Осип Манделщам, който изгонил напорист младеж от дома си, защото онзи захванал да се оплаква: „Не ме признават, не ме печатат!“

– А Буда печатали ли са го? А Омир печатали ли са го? А Иисус Христос печатали ли са го? – пенел се маломощният поет и изтиквал досадника по стълбището.

Де ги тез като богаташа граф Лев Толстой, който напъвал ралото зад воловете и сам си шиел ботушите, защото тази работа смятал за най-важна – да произвеждаш с ръце?

О, не всеки може и трябва да произвежда с ръцете си, то е ясно. Иначе нямаше и машините да се множат така неистово. Но когато расте този, който събира и разпределя, а начоколилите го все повече заприличват на фитки, тогава бъдещето ми мирише на Оруел.

Който, впрочем, се оказа човек на Службите.

Източник

Бойко Ламбовски е роден в София през 1960 г. Завършва френска гимназия в родния си град и литература в Москва. Автор на стихосбирките „Вестоносец“ (1986), „Ален декаданс“ (1991), „Едварда“ (1992), „Критика на поезията“ (1995), „Господ е началник на караула“ (1999), „Тежка картечница преди сън“ (2004).

Коментари (12)

- 30-11-2011|Ученик – Pari i stoka

През 20те години на двадесети век се повишава производителноста, което се оказва пагубно за капитализма. Голямата производителност прави безработица – безработицата прави по-ниско заплащането на работещите.. Работещите са потребителите – потребителите са купувачи на стоки – и ако им намалява заплащането – се стига до дефлация – след това до стагнация – стагнацията води до дефицит – дефицита до инфлация.. Икономиката беше спасена с планова икономика и държавен контрол.. От известно време нещата се връщат назад към преди 100години.. Администрацията и пенсионерите не са виновни – те ще изхарчат парите си в реалната икономика, така е в Германия и.., но след като пенсионерите и администрацията си дадат заплатите на частният бизнес – бизнеса ще внесе ли данъци – бизнеса ще плати ли адекватни заплати(-щото от тях идват данъци и пари за стоки от бизнеса) или частният бизнес ще внесе парите в банка или изнесе – и така ще стане стагнация на пазара, после стагнация на производството – после дефицит – от него и инфлация.. Криза… И как ще я разрешим? Като бедните си правят комуни за да живеят без пари, а богатите ще ядат злато и диаманти.

- 30-11-2011|Майя Маркова – отговор на Ученик

Толкова неверни неща накуп не бях виждала отдавна. Не голямата производителност прави безработица, а нереално високите заплати, дължащи се на синдикален натиск. Плановата икономика и държавният контрол не спасяват икономиката, могат само да я закопаят (справка: социалистическите държави).

Вече и на български има книги, които обясняват тези неща като за генерал, от Хенри Хазлит, Лудвиг фон Мизес, Фридрих фон Хайек и др.

- 30-11-2011|Ученик – Farisei ili Sadukei

Само с книжки не става. Трябва и мислене.. Но историята си е история.. Освен социалистическите страни, планова икономика и контурол върху икономиката – въвеждат и Ваймарската република – която е длъжна да изплати големи репараци и остава без злато и капитал, също така и има дефицит на стоки – заради репарациите – от което настъпва голяма инфлация, но с планова икономика и контрол от държавата се достига голям ръст – икономическото чудо на Хитлер е само продължение на това. Друга държава е САЩ и новият курс на Рузвелт, е планова икономика с много административни отдели.. В САЩ се създава и точно отчитане на работното време на всеки работник.. …… След втората световна война тази система навлиза в Европа. И това са най-щастливите години на Европа.. Но както и да е… Защо играта „МОНОПОЛИ“ се казва така? Защо не е просто капитализъм.. Или това е една и съща дума..

- 30-11-2011|Майя Маркова – re: Farisei ili Sadukei
Ученик писа:

Само с книжки не става. Трябва и мислене…

Няма спор. Но при това все пак не е лошо човек да попрочете какво са мислили и писали другите, за да не повтаря гордо-прегордо грешките, отхвърлени неопровержимо още от Адам Смит и съдружие.

- 30-11-2011|Майя Маркова – Отговорът на Вечния Въпрос (не по Д. Адамс)

Ето един цитат от „Икономическата политика“ на Мизес, който дава отговор на въпроса на Ламбовски – как изпълнителната власт да раздели бюджета между тези, които протягат ръце за парички:

„(Американският президент) Кливланд… налага вето върху решение на Конгреса за отпускане на неголяма помощ (около 10 000 долара) на община, пострадала от бедствие. За да обоснове ветото си, президентът пише: „Докато гражданите са длъжни да подпомагат държавата, държавата не е длъжна да подпомага гражданите.“ Всеки държавник би трябвало да сложи такъв надпис на стената на кабинета си и да го показва на хората, които идват да искат пари.“

Това, разбира се, е крайно становище, но е подходящо за освестяване в днешния безумен свят, в който все повече хора си приготвят големи лъжици, а вече няма кой да вари чорбата.

- 02-12-2011|Колев

Имам чувството, че и Майя и ученикът не са разбрали Ламбовски! То освен да се чете, трябва и да се мисли.

- 02-12-2011|Майя Маркова – re:
Колев писа:

Имам чувството, че и Майя и ученикът не са разбрали Ламбовски!

Според мен Ламбовски предлага решение, близко до предлаганото от Мизес, съотв. Кливланд.

- 02-12-2011|Колев

Госпожо Майя, Ламбовски е твърде деликатно ироничен, за да го разберете. И не става дума нито за Мизес, нито за Хайек и т. н. Погледнете през литературните очила на Ламбовски на картинката в днешна България и може би по-добре ще разберете иронията му.

- 04-12-2011|Костов
Цитат:

днешния безумен свят, в който все повече хора си приготвят големи лъжици, а вече няма кой да вари чорбата.

Що за глупост?

При доказана тенденция парите да се концентрират в най-горния 1%, при относително обедняване на широките слоеве?

Такова мислене като нищо ще докара до нова вълна социализъм.

- 04-12-2011|Kapi – Възмутена

Стига с тоя Орул вече! Нашите журналисти къде живяха толкова години? Сега ли го прочетоха?

И само него ли са чели – във всеки вестник цитират Оруел. То бива мода, бива, ама такова зацикляне на един и същи автор е прекалено.

- 05-12-2011|Спасов – http://www. youtube. com/watch? v=u1tT0yjakWA

Погледнете този филм. Дълъг е-2,5 часа, но си струва да се уедините и да видите интересни неща за монетарната икономика, човешките ценности, болестите, насилието и др. А иначе съм съгласен с автора Ламбовски относно вътрешно- политическия му анализ. Получавайки в паничката- ти даваш частица от свободата си. Но колко са хората като Толстой или Ганди, които ценят човешкото повече от удобството на доброволното робство?

- 05-12-2011|Караулкин

В броя от 3 декември, в-к „Сега“ публикува част от речта на министъра на външните работи на Полша – Радослав Шикорски. Невероятен анализ за състоянието на ЕС. Там той изтъква 2 много важни …отсъствия – на ОТГОВОРНОСТТА и СОЛИДАРНОСТТА. Тези отсъствия са умножени на ентастепен в разградения и в същото време осеян с огради пейзаж на милата ни татковина. Та докато тези отсъствия не се проумеят и осъзнаят, нито планирана, нито непланирана икономика ще спрат летежа ни към Отвъдното.

Фетишизираната етика на читателя

Автор: Хорхе Луис Борхес

Нищетата на нашата литература, неспособността ѝ да буди интерес са довели до фетишизиране на стила, до едно разсеяно четене, плод на едностранчиво внимание. Онези, които са в плен на подобно фетишизиране, свързват стила не с въздействената сила на една или друга страница, а с външната изкусност на писателя: с неговите сравнения, с неговата звучност, с особеностите на синтаксиса и пунктуацията му. Безразлични са към самата мисъл или чувство: търсят (tecniquerias[368] (думата принадлежи на Мигел де Унамуно), които ще им подскажат дали написаното заслужава или не тяхното одобрение. Чули са, че епитетите не бива да са тривиални, и решават, че една страница е зле написана, ако в нея няма изненадващи съчетания от прилагателни и съществителни, дори основната ѝ цел да е постигната. Чули са, че лаконичността е достойнство, и обявяват за лаконичен онзи, който е нанизал десет кратки фрази, а не този, който си е послужил с една дълга. (Образци на такава измамна краткост, на такава неистова сентенциозност може да се открият в речта на известния датски сановник Полоний от „Хамлет“ или пък у реалния Полоний – Балтасар Грасиан[369].) Чули са, че близостта на еднакви срички поражда неблагозвучие, и се преструват, че им призлява, когато са в проза, макар че в стих им доставят особено удоволствие – според мен също престорено. С една дума, не се интересуват от действието на механизма, а само от неговото устройство. Подчиняват чувството на етиката, по-точно на един общоприет етикет. Подобна нагласа е така широко разпространена, че вече почти не са останали читатели в естествения смисъл на думата – всички са потенциални критици.

Този фетишизъм се оказва толкова повсеместен, че никой не се осмелява да говори за липса на стил във важни творби, особено ако става дума за класика. Няма хубава книга без свой собствен стил и всеки е длъжен да се съобразява с това – освен самия автор. Да вземем за пример „Дон Кихот“. Поради доказаната слава на този роман испанската критика не се е постарала да разбере, че неговото най-голямо (и може би единственото безспорно) достойнство е от психологическо естество, и му приписва стилови качества, които за мнозина си остават загадка. И наистина, достатъчно е да прегледаме няколко абзаца от „Дон Кихот“, за да се убедим, че Сервантес не е бил стилист (поне в днешния мил за слуха смисъл на думата) – твърде много го е занимавала съдбата на Дон Кихот и Санчо, за да се остави да бъде увлечен от собствения си глас. Балтасар-Грасиановото „Остроумие и изкуство на изобретателността“[370] – тъй щедро на похвали за други повествователни творби, като например „Гусман де Алфараче“[371] – не се решава да спомене „Дон Кихот“. Кеведо написва шеговити стихове за смъртта на рицаря[372] и забравя за него. Ще ми възразят, че и двата примера са отрицателни; затова пък в наши дни Леополдо Лугонес[373] дава ясна оценка: „Стилът е слабото място на Сервантес – тежки са вредите, причинени от неговото влияние. Бедност откъм колорит, несигурна конструкция, задъхващи се периоди, които така и не стигат до края, завивайки се в безкрайни спирали; повторения, липса на съразмерност – такова е Сервантесовото наследство за онези, които, виждайки само във формата върховото постижение на безсмъртната творба, просто са гризали черупката, под чиито грапавини са оставали скрити силата и вкусът“ („Империята на йезуитите“, с. 59). А ето и нашия Грусак[374]: „Ако нещата трябва да се кажат такива, каквито са, няма как да не признаем, че голяма част от романа е твърде слаба и небрежна по форма и това напълно оправдава квалификацията „беден език“, лепната от Сервантесовите съперници. И не става дума единствено или предимно за словесните неточности, за непоносимите повторения и каламбури, нито за уморителните високопарни пасажи, а за общо взето хлабавата структура на тази следтрапезна проза“ („Литературна критика“, с. 41). Именно следтрапезна, разговорна, а не декламаторска е прозата на Сервантес – друга не му и трябва. Мисля, че същото важи за Достоевски, Монтен или Самюъл Бътлър[375].

Суетата по отношение на стила прераства в друга, още по-печална суета – стремежът към съвършенство. Няма стихотворец, колкото и случаен и жалък да е, който да не е изваял (глаголът обикновено фигурира в неговата реч) своя съвършен сонет, мъничък паметник, охраняващ вероятното му безсмъртие, който ще бъде пощаден от превратностите и унищожителната сила на времето. В този сонет няма излишни думи – просто целият той е нещо излишно, сиреч една ненужна отломка. Илюзията за вечност (Sir Thomas Browne, „Urn Burial“[376]) се поддържа и налага в следното твърдение на Флобер: „Обработката (в най-висшия смисъл на тази дума) действа върху мисълта, както водите на Стикс са действали върху тялото на Ахил: правят я неуязвима и нетленна“ („Correspondance“[377], II, с. 199). Съждението е категорично, но доколкото ми е известно, не е потвърдено от никакъв опит. (Няма да се занимавам с тонизиращите свойства на стигийските води; тази инфернална реминисценция не е аргумент, а реторична фигура.) Съвършената страница, страницата, в която без ущърб не може да се измени нито една дума, е най-уязвимата от всички. Езиковите промени заличават вторичните значения и отсенките; „съвършената“ страница притежава тези крехки ценности и затова най-лесно се изхабява. А страницата, призвана за безсмъртие, може да премине през огъня на грешките, на приблизителния превод, на разсеяното четене, на неразбирането, без да остави душата си в изпитанието. Нито един ред, написан от Гонгора[378] (така твърдят текстолозите), не може безнаказано да се промени; а „Дон Кихот“ печели посмъртно всички битки със своите преводачи и устоява и на най-небрежния превод. Хайне, който никога не е чувал как звучи на испански, го е прославил навеки.[379] Дори немският, скандинавският или индийският призрак на „Дон Кихот“ е по-жив от амбициозните словесни приумици на стилиста.

Не бих желал тази констатация да бъде изтълкувана като подтик към отчаяние или към нихилизъм. Не желая да поощрявам небрежността, нито пък вярвам в мистичната сила на нескопосаната фраза и безвкусния епитет. Мисля, че съзнателният отказ от две-три скромни услади – метафората, галеща окото, ритъмът, галещ слуха, изненадващото междуметие или инверсия – е доказателство за това, че разработваната тема вълнува писателя; и нищо повече. За истинската литература е без значение дали фразата е грапава или пък гладка. Прозодията е толкова чужда на изкуството, колкото калиграфията, правописа или пунктуацията – една истина, която реториката със своите корени в съдопроизводството и пеенето с музикалните си корени винаги са скривали от нас. Любимото прегрешение на днешната литература е патосът. Категорични думи, думи, изискващи пророческа или ангелска мъдрост или пък свръхчовешка непоколебима решимост – „единствен“, „никога“, „навеки“, „всичко“, „съвършенство“, „завършен“, – са в постоянен оборот у всеки писател. Не се мисли, че да кажеш нещо излишно е все едно да не кажеш нищо и че несполучливото обобщение или преувеличение издава нищета – чувства я и самият читател. Подобни недомислия водят до обезценяване на езика. Така например на френски изразът „je suis navré“[380] може да значи „няма да пия чай с вас“, а глаголът „aimer“[381] бива снизен до „харесвам“. Същата склонност към хиперболизиране е налице и в писмената реч: Пол Валери, титан на трезвата мисъл, цитира някакви забравими и забравени стихове на Лафонтен и ги нарича (в спор с някого) „ces plus beaux vers du monde“[382] („Variété“, 84).

Сега искам да мисля не за миналото, а за бъдещето. Вече се чете наум – добър знак. Вече и стихове се четат мълком. Пътят от тази негласна способност до чисто идеографичното писмо – пряко предаване на изживявания, а не на звукове – е дълъг, но не и така безпределен като бъдещето.

Препрочитам тези песимистични разсъждения и си мисля: Не знам дали музиката може да се отчае от музиката, а мраморът – от мрамора, но литературата е изкуство, способно да предскаже часа на своята немота, да се опълчи срещу собствената си сила, да пожелае собственото си унищожение и да възпее своя край.

1930 г.

Превела от испански: Анна Златкова

Публикува се със съгласие на издателството.

Xорхе Луис Борхес (1899–1986) е роден в Буенос Айрес, но едва петнайсетгодишен заминава за Женева. Там се запознава с идеите на Шопенхауер, с творчеството на Уолт Уитман и на френските символисти Рембо, Верлен и Маларме, а в Испания, където се установява след това, попада в кръга на местните писатели ултраисти. През 1921 г. се завръща в Аржентина и взема участие в основаването на няколко литературни и философски списания. Световната си слава дължи преди всичко на своите кратки разкази и литературни есета. Умира в Женева.

Коментари (11)

- 30-11-2011|Гост

Извинете, кой е преводачът?

- 30-11-2011|Златко

Упс, за малко да забравя…

- 30-11-2011|Антоанета Славова – за четенето

Мисля, че художественият текст има важната задача – да предизвиква размисъл, да предизвиква емоция. Всеки читател има различна нагласа и на всеки се харесва различен авторски стил. Така или иначе, четенето е съвършено полезно-независимо от качеството на текста. Дори ако текстът е разочароващ по някакъв начин, това пак е плюс-читателят е открил тази важна подробност. Затова съветът ми е – да се чете – колкото повече, толкова по-добре. Читателският вкус се оформя през целия ни живот.

- 01-12-2011|Самолет 005 – … хе, хе!

„… С една дума, не се интересуват от действието на механизма, а само от неговото устройство. Подчиняват чувството на етиката, по-точно на един общоприет етикет. Подобна нагласа е така широко разпространена, че вече почти не са останали читатели в естествения смисъл на думата – всички са потенциални критици…“

Подобна нагласа ми е чужда, Слава Богу! В литературния текст ме привлича разгадаването, защото литературата е знак и тръпката е в разгадаването на всеки знак. При разказвачите, които може изобщо да не сътворяват литература и въобще да не са писатели, ме интересуват похватите, защото там стилът е знак! Ние забравяме, че освен литература има и устна традиция. Жалко, че днес само селяните имаме допир с този самороден бисер…

Нещастни граждани писарушки!:)

- 01-12-2011|Обикновен човек

Драги Самолет005, това, дето „всички читатели са станали вече потенциални критици“, си е съвсем естествено и положително развитие.

И трябва да ни радва.

То няма и как иначе да е – съвременния интернет позволява на читателя веднага да реагира (и то публично) на съответната „творба“ – докато преди такова реагиране просто не е било възможно.

А ако някой „писател“ днес си въобразява, че комуникацията му с „читателите“ ще е само еднопосочна (от него самия – към тях), горко му.

Да, неприятно, но факт: в наши дни не само „читателите“ четат своите писатели – но и писателите се оказват принудени да четат какво са писали техните „читатели“…

А това, което споменаваш за устната традиция – ами че то именно вътре в устната традиция „читателската критикувателност“ е най-силно застъпена: там, в рамките на устната традиция, всеки ползвател („читател“) може не просто да разкритикува произведението, но и да направи нещо много по-голямо: да предаде нататък същото това произведение вече в изменен (по собствения му вкус!) вид…

- 02-12-2011|Самолет 005 – re: ok!
Обикновен човек писа:

Драги Самолет 005, това, дето „всички читатели са станали вече потенциални критици“, си е съвсем естествено и положително развитие. И трябва да ни радва.

Ще кажа нещо шеговито – Моята котка ми е учител по радост. Нея не я интересува дали този, който и дава парченце салам е красив, интелигентен, елегантен, изкъпан или е инженер, агроном или шампион по бокс. Единственото, което я радва е проявената милост, човечност и приятелство.

В този котешки смисъл ако един анализ (Кант казва критика) е проява на милост, човечност и приятелство, то само тогава ме радва. Трудността идва от там, че ако ги проявиш тези трите, то как да кажеш, че нещо не ти харесва или ти е безразлично, без да нараниш…

А представи си, ако да правиш анализи ти е професия… Колко майсторство (отделно от купищата познание) се изисква!

Иначе интернет е една говорилня! Това невинаги го прави ценен… Ценността е в ценностната система, тоест много много извън говорилнята (с което изобщо не отричам ползата от говорилнята).

Аз обаче говорех за литературата по-общо. За мен всяко произведение е знак, тъй като поддържам семиотичната перспектива. Разгадаването на знака ми е привлекателно, поради което не мога да разделя дори и условно, както Борхес – „действието на механизма“ от неговото „устройство“, въпреки че правя разлика между двете. Просто не ми е свойствено като подход.

- 02-12-2011|Обикновен човек

Самолет 005, ако е интересно и продуктивно да „разгадаваш“ (от семиотична перспектива) даден текст – няма ли да е още по-интересно и продуктивно по същия начин да разгадаваш нещо малко по-голямо, а именно: „Текста + читателските реакции по него“?

(Или дори: „Текста X читателските реакции по него“ – като тук „X“ е поставен като „знак за умножение“)

- 02-12-2011|Самолет 005 – … ами …

Читателската реакция мен лично би ме дезориентирала.:) Всъщност тя не спада ли към социологическото…

- 02-12-2011|Самолет 005

Всъщност забравих да уточня, че реакция на читателите и литературна критика са различни неща. Ле-ле пак Сульо опонира на Борхес! Всъщност Сульо е албанско име и е привнесено от римското – Сула (императорът!):)))))

- 02-12-2011|Гост – re:
Гост писа:

Извинете, кой е преводачът?

1930 г.

Превела от испански: Анна Златкова

Публикува се със съгласие на издателството.

- 06-12-2011|anelia

be4ni ne6ta e napisal avtorat! zvu4i taka aktualno. glavnoto si ostava ne da e zasukan, perfektno izpipani izgladen tekstat a da se use6ta,4e izvira ot sarzeto na pi6e6tia. ne 4e si go smu4e ot prastite, opitvaiki se nepremenno da e originalen. zatova don kihot 6te e ve4en!

История с очакван край

Автор: Таня Рупел – Тера

Зимата пак дойде. Всяка година ѝ се чудя на постоянството. Все се надявам да почне да закъснява, да забравя и изобщо да се откаже от заядливия си нрав. Къде ти! Баба ми казва – „Какъвто си се родил, такъв ще се скапеш“. Много оптимистично, знам. Кара те да работиш над себе си. Да вярваш. Така или иначе на зимата не ѝ пука… че от нея камък се пука.

С тези думи започва мислено писаният блог на младо момиче, което седи до прозореца в някакво заведение, в един от крайните квартали на една столица, някъде на края на света. То поглежда често часовника, взира се в телефона си, колебае се и чака.

Може пък наистина да почна и аз да пиша блог. Това му е хубавото на интернета – слагаш си някакво име и казваш директно, каквото мислиш и чувстваш. Така и така не мога още дълго да си държа всичко в мене. А може и да ми е от полза. Някой да даде рамо, съвет… Колко ли време в живота си човек профуква в чакане? Отговорът на вечно будната мрежа – зависи от човека. Какво чака, кого, защо, как?

Много важни неща трябва да бъдат изяснени, чак тогава ще получиш верния отговор. Но обикновено човек чака сам себе си, събира сили и кураж да направи нещо или просто дреме, мислейки си, че е буден. Може и обратно – буден е, а се надява да е сън. Може и да не му пука, понеже знае, че работата не е заек… Главното е да не се чака твърде дълго. И да се прави с необходимото спокойствие! Ето такива мъдри глупости бих писала на другите, но сама на себе си не мога. Как се чака спокойно? Кой го владее?

Аз чакам напрегнато. Без търпение. С воля. До отчаяние. Уплашено. Най-горчивото – без достойнство. Чакам го … с искрица надежда. Сама.

Духам в шепите си, не става по-топло. Каня се да отворя списанието, което ми даде сутринта една приятелка. Омръзна ми да зяпам навън. Но пък напоследък не ми достига желание или концентрация да прочета каквото и да било от начало до край. През стъклото на това неуютно кафе, където доубивам вече половин час (от и без друго полумъртвото ми време), виждам част от сивкава сграда и един мрачен вход. От него изскачат разни фигури. Прилича на грамадна, мръсна машина за попкорн. От дъжд на вятър се включва и изплюва някой забравен изтърсак. После се стяга, бълва наведнъж няколко едри и здрави, после пак недоносени.

Може би кварталът си е такъв. Живеещите тук са социално слаби – повечето мършави, някак си, и дебелите, зле облечени, безпосочни. Звучи кофти, но наблюдавам вече трети или четвърти тип, дето едвам сколасва да се покаже на метър пред зейналата паст и подхваща несигурен танц. Ха наляво две крачки, ха назад, след това отскок вдясно, после пак назад. Сблъскване с новоизплютата калпава пуканка, която стремглаво се олюлява в същата посока. Кратко сдърпване за оръфани яки и ревери. Еднозначни жестове, изпълнени със закана. Изскачане на нова пуканка. Не съвсем бяла, но пък обла и хрупкава.

Ако трябва да продължа – току-що показалата се млада жена е наясно, че в тоя квартал, в такъв студ е все едно коя посока ще хванеш. В погледа ѝ не се четат илюзии. Едва ли някога ще стигне топлите страни или поне слънчевия тротоар на тая разбита улица. Нищо не прочитам и в походката ѝ. Но то може да е, защото не ми се чете.

Дотегна ми от собствената ми наивност. Не ми прилича да се държа като ученичка, след като вече не ми личи, че още съм. Така е справедливо. Последна година. Всеки ти пее, че бъдещето е пред тебе, в младите ти ръце и други бла-бла. А на мен ми се изплъзва, не мога да го овладея. Може и вече да съм го изпуснала и да е станало на парчета, а да не си давам сметка. Бивша добра ученичка, отклонила се от пътя. И е тъпо да продължавам да търся с лупа в това лъскаво лайф-стайл издание – имат ли, нямат ли сланини, силикони, целулити и бръчки големите звезди на снимките, по какво са се разсъблекли. Че то те все голи си ходят! Явно в тяхната страна зимата не съществува. Моя приятелка твърди, че това били наблюдения с цел внушение и постигане на подобно качество на живот. Тя явно има някакви цели. Блазе ѝ.

Момичето взима списанието и впива очи в гланцовата корица. Оттам я фиксира предизвикателният поглед на някаква полубогиня. Имам още много да гладувам и студувам, докато се приближа до нещо подобно. А и тогава едва ли. Като се замислиш, коя свястна жена ще се снима по корсаж да я оглеждат. Баба е права. Хм, може би ако изглеждах така, и аз нямаше да съм против. Макар че всичко тука е ретуширано. Преправено и разкрасено. Тия гладки мазници… Това не е моят свят.

Ама как се озовах в тоя? Това ли е моят свят? Само ако ме види баща ми. Ако знае майка … Станах потайна като нея. Кръвта си е кръв. Това обаче не ни прави по-близки. С нея не можем да бъдем. Само пред баба мога още да бъда себе си. За оная история обаче и на нея не мога да се доверя. Ама бас държа, че тя знае нещичко за снаха си, чувствам го.

Момичето пак гледа навън. Барманката пък гледа него. А Той не идва. Отсреща ония двамата пушат пред входа, подскачат на място, изчаквайки явно разговарящата по телефона сладка пуканка. Хм, забавно. От километри се четат огромните, като за изоставащи в училище, надписи по лицата: Ейййй, к’во е туй, бе! Еййййй! Ама че каросерия“… или каквото там минава през главите им.

Може би в такъв момент се сещаш, че пуканките са вкусни, докато са топли. Разбирай – млади. Поне така предполагам. Което не ще да рече, че съм станала толкова гадна. Вероятно съм просто гладна. Или всичко това наистина е резултат от почти двегодишното ми тлеене и чакане на тоя мръсник, дето все го няма.

Нависях се. Писна ми да се правя, че дращя блог, че не ми пука, че няма скоро да се стъмни … Гадно копеле, къде се затри? Защо ми причиняваш това? Да звънна, да не звънна … Да не звъня. Той да се обади! Да се извини, да има сериозна причина и да бърза насам!

Тя разлиства списанието, хвърля разсеян поглед тук-там, по навик се взира в няколко лица и деколтета. Ето какво ще чета – интервю със световен режисьор. От такъв поне има какво да се научи. Зачита. Става ѝ топло. Кипва. Възмущението се разлива по лицето ѝ. Нещо, което винаги я е дразнело. Но пък било преимущество на естествените блондинки – беше я уверил той.

Още първите редове – несполучени. Мерси ти от такава искреност! На някакъв въпрос за брака режисьорът отговоря: „Аз много обичам жена си … а и всички жени въобще“. Край на цитата. Точка.

Как го мразя тоя смешник! Как така много обичаш жена си и всички останали също! Къде го има това? Коя жена ще каже, че обича мъжа си… и другите представители на прехваления му пол. Какво е това християнско отношение, по дяволите!

Сто на сто и той ме обича по тоя начин. Или жена си. Тя все пак преди мене е спечелила просторното му сърце. Аз съм в групата на останалите. Как можа да се влюби в мене? Защо, ако… нали … дълбоки чувства… клетва … И изведнъж – туй беше. Толкова ли е малка голямата любов?

Не бил бог, човек бил. Ясно. Останал е верен на себе си. А сега къде е? При нея? Или?… Защото при мене го няма. А и колкото пъти да ѝ звънна, за да ѝ мълча подло в телефона, толкова пъти имам усещането, че „Кой е?“ пита една нещастна жена. Не вярвам да ѝ се предава моето нещастие. По кабел или някакви си вълни не става, сигурна съм. Както съм сигурна, че чувам в гласа ѝ същите нотки, които познавам от собствения си – свити на кълбо и потръпващи нотки в глас на жена, която знае, че вече не я обичат. Друг въпрос е дали си го признава. И ако си го признава, дали предприема нещо.

Есемес! Есемес! Най-сетне, това е телепатия! Това е – любовта ни ще победи всичко. И мойте съмнения, и неговите закъснения, отсъствията му… липсата на извинение… Виж думите: „ако можеш почакай още, аз ще съм при теб най-рано след половин час“, виж това – не знам. Още половин час! И никакво обяснение. Само – нещо важно ме забави.

Сълзи замрежват картината пред очите ѝ и тя не успява да види къде изчезват всички отвън. Тая проскубана барманка сигурно ми се кефи. Защо го правиш? Защо? Досадна балада. Не я понасям. По кафетата трябва да пускат само радио. А по радиото само глупости, за да не се разкисва човек. Къде ли е? Постоянно ѝ прималяваше. Или от алкохола на празен стомах, или всичко отвътре ѝ бе сраснало и с едно присвиване, успяваше да усети целия си организъм. Като че ли е изгнила.

Овъргалях се в калта. Чувствам се унизена и омерзена. Това ли, дето сега ме боли, е душата? Кого да обвиня? Не ми прилича на битка със себе си. Какво хубаво можеш да откриеш – да си до гуша в мизерията?

Това тук не е никакво предизвикателство към духа и тялото ми. Или? Хм, де да знам. Нали границата между болката и желанието била преливаща?

Във всеки случай главата ми прелива от ужасни мисли, и повечето не са мои. Неговите са и аз ги пуснах там. А на сърчицето ми виси мръсна тенекия, като на примряло за любов куче.

Помня го оня бездомник с големи очи и клепанали уши. Пред кренвирша предпочете да се погали в ръката на непознатия. Само като усети, че е приятел, се примъкна, скимтейки, и повече от минута-две се притиска у него, поемайки ласките му. Беше като прежадняло за любов. Без храна явно можеше да изкара още. Но без да усети по гърбината си човешка длан, не можеше. Лочеше, лочеше от внезапно шурналия топъл гейзер. Не се насищаше. Как ме прониза тоя кучешки поглед!

Не съм го карала аз да оставя жена си заради мен. Не смеех и да си го помечтая, когато сам го изговори. Когато ми призна любовта си. Това беше вълшебен ден. Думите му бяха толкова истински, очите – чисти. После не се повтори. Като че ли изричането развали магията. После се заредиха странностите. Погледът му ставаше все по-плитък и разсеян. Думите – без плътност.

И колкото повече се нуждаеше от топлината му, толкова повече ѝ пробутваше разходка или кокалче. Докато не вдигна камък. Така ѝ се срасна отвътре всичко. Така усети, че е прекрачил незримата граница и е минал на чужда земя. И в очакване на избора му – залък или камък – трепереше с подвита опашка.

Тя добре помнеше кога за първи път ѝ подметна, че всъщност се влюбил в нея, понеже страшно приличала на жена му. На жена му! Това много я обърка. В началото той често я споменаваше и я караше да не знае какво да си мисли, как да го възприема.

Но тогава тя бе съвсем зелена, а той – зрял мъж, който я намери и взе. Друг път ѝ каза, че я е прелъстил в миг на слабост, заслепен от свежестта ѝ. И през смях се бе нарекъл – дърт развратник, гледайки доволно тренираното си тяло в огледалото. Тогава горещият прилив я помете. Заболя я като от неочаквана плесница. За да не забележи, се бе шмугнала под чаршафа.

Защо никой не я беше предупредил колко грозна може да е любовта? Тя знаеше, че ослепява и оглупява човека, но че причинява толкова коварна болка… Едно време, като слушаше скандалите между майка си и баща си, мислеше, че няма по-противно нещо. Толкова преднамерена жестокост не бе вдишвала в друго пространство, както у тях. Въздухът там на моменти я задушаваше като газ. Не можеше да си представи, че някога и те са се обичали. Със сигурност се бяха събрали по други причини. Това ѝ бе ясно. Затова още вярваше в истинската любов, за която бе чела в романите.

Ала защо в последно време нито учи, нито чете? Много изпростях. Изпаднах. Не че се имам за особено умна. Откакто се влюбих обаче, промених тотално мнението си за мен. Правя неща, които никога не съм предполагала, че ще направя. Мисля мисли, които не знам откъде се извъждат в ума ми. Даже сънувам чужди сънища. И всичко, взето накуп, не е за гордост. А разправят, че любовта облагородявала. Мен не успява. А него – да. Хм, странно.

Той ѝ беше казал веднъж, с характерния се плътен глас, от който се смръзваше на място: „Бейби, ти ме правиш по-добър. Любовта ти към мене го прави“. После ѝ призна, че тя нямала представа колко по-лош е в действителност. И тя се съгласи. Наистина нямаше. А и не искаше да има – беше си помислила. Стигаше ѝ тая му лошотия, дето изтърпява.

Щом го чувства така все пак, значи е истина. Човек най-добре усеща в дълбините си какъв е. На повърхността плуват разни неща, които често нямат общо с онова, което се крие отдолу. Знам го по себе си. Те идват с ветровете отвън и понякога разместват само горните пластове. А дъното си остава такова, каквото е. Всеки чувства това у самия себе си, само трябва да е честен, да се гмурне и да се вгледа много внимателно.

Блазе му, че става по-добър. А мен, през цялото време почти, ме е гнус… И най-неприемливото е, че свиквам с това усещане. Някакви подводни течения се надигат отвътре и ми идва да избълвам страшни гадости навън. Тях моето най-най-дълбоко дъно не може да приюти. И тая натрапчива погнуса от всичко наоколо и от мен не отминава. Тя остава и пуска планктон и пипала във вътрешността ми. Заграбва я.

Чувала съм, че и в океана избухват вулкани. Такова нещо ми трябва. Един вулкан би ме спасил.

А дотогава повърхността ще клокочи и наоколо ми ще се носи сярна смрад. И, както преди миг, ще продължавам да поглеждам към оня тип. Макар подобно поведение да ми е чуждо.

Тя не понася тия евтини кино трикове и винаги се е питала как така човек се преобръща на 180 градуса. Като малка все се изненадваше и разочароваше, защото възприемаше уверенията на даден персонаж за искрени и сериозни. И когато същият този си плюеше сам в лицето, не можеше да го проумее.

Героят се съпротивлява геройски. Категоричен е. Не, няма да закуси или да … извърши убийството. И изведнъж, в следващия кадър, зрителите го виждат стокилограмов, омазан до лакти в ягодов конфитюр и кръв, и им става ясно, че е закусвал и убивал безброй пъти в този кратък филмов отрязък. Това са психо-номерата на авторите, за да поддържат напрежението, но в живота не е така. Беше абсолютно сигурна. До момента, в който сама не започна да се тъпче и да убива времето си, за да няма никакво утре, макар да мечтаеше за секси фигура и страхотно бъдеще.

Този през цялото време не отмества очи от мен. А и аз – мине-не мине – хвърлям някое погледче. Докъде ще ме отведе тая игричка! Не знам ли, че трябва да си налягам парцалите? Обаче се изкушавам. Готин е, млад е, има разкошни устни. Как ще се почувства моя, ако под носа му тръгна с него? Нека малко и той да се пули и да чака. Нека види, че и аз имам избор. Та дори по-свеж от негова милост.

Зяпачът става от мястото си и преминава бавно през помещението. Барманката уж бърше плота. Тъкмо започва нова песен.

– Здрасти, гледам седиш отдавна сама. Чакаш ли някой или да дойда при тебе?

– Заповядай – поканва го с писклив глас тя. Младият мъж се представя, тя също. И макар да са наясно, че имената им са фалшиви, никой не трепва с око. Такива са правилата във вечно будната мрежа.

– Имаш ли си за пиене или да поръчам?

– Мерси, имам достатъчно. Кажи – кой си, какъв си? Той започва нещо да разправя, а тя без много да го слуша, следи внимателно устните му. Розови, плътни, почти перфектни. Такива обикновено си правят холивудските величия и някои от връстничките ѝ в кварталното студио. В техния, лъскавия квартал.

Дано да дойде по-скоро! Много искам да ни свари как си чуруликаме. Навън почва да се стъмва. Надеждата ѝ съвсем се стопява. Като последната светла ивица на хоризонта, която се подава в малкия процеп между две сгради – оная, дето прави попкорн и друга, по-ниска. Главният производител на светлина почва да завърта ключове и да натиска бутони. Време е за звезди, тъмен вятър и за тихото свистене, предизвикано от разместването на планетите. Нещо живо пърха наоколо и в свития ѝ стомах.

Тя не овладява неадекватните мисли в главата си. Не осмисля какво ѝ приказва човекът. Даже изрича на глас някои от хрумките, които внезапно я връхлитат. Важното е да го задържи. Чувства се като в някакво фентъзи или сайънсфикшън. Опомня се неочаквано, когато онзи пита: – Защо не „Часът на вампирите“? и пред кафето спира колата на нейния любим.

Слава богу! Оттук нататък събитията се развиват главоломно. Нейният ги вижда през витрината. Влиза бързо. С него е приятелят му, когото тя познава от самото начало. Хваща я здраво за ръката, малко над лакътя. Тя скача от стола. – Какви ги вършиш? – Приказвам си. – Хайде, тръгваме! – Добре, тръгвайте. Аз оставам. Приятна ти вечер. – Нервиш ме, движи, момиченце! – Я се разкарай!

– К’ъв е тоя? Баща ти ли е? – Не се бъркай, дребен! – По-полека, по-полека! Онзи също се изправя. Не е дребен. – Да вървим – тя го хваща свойски за ръката и двамата изскачат навън.

Неговата кола се оказва също паркирана отпред. И те потеглят към мержелеещата се ивица. Тя усеща корема си като неправилна, пълна с блато, топка. Дали ще има луна – пита, не можейки да открие необходимите думи. В тая суматоха всичко се е разпиляло. Онова, което преди пърхаше, сега се стаява на студения под, в ъгъла на нейното черно вътрешно пространство и не смее да погледне нито назад, нито напред. В очите ѝ нещо насилено се хили и тя няма представа какви ги ръси устата ѝ.

А пред вътрешното ѝ разплакано око, без да може да ги спре, започват да изскачат парченца от разкъсаната снимка на онази вечер, когато Той не дойде на среща. Пак там, в същото кафене… Когато за първи път тръгна с чужд мъж.

Беше тръгнала ей така, без съпротивление, без да му мисли. Като че ли някой друг бе напъхан в нейната кожа.

Първият ѝ мъж без любов беше старчок. Дааа… Този тук е млад. Онзи бе внимателен. Но все се опитваше да я целува и това ѝ беше противно. С този едва ли ще бъде. Първият ѝ бе дал доста пари. Не ги искаше. Обаче ги прибра. Още на другия ден ги похарчи. Без да почувства нищо особено.

Отнякъде познаваше физиономията му. Да не е известен? – беше се зачудила. Прилича на някого от вестниците на баща ѝ, дето събират прах на холната масичка. Там ли бе виждала лицето му? – Тя си припомни неестествено буйната (за мъж на тая възраст) коса, живите очи, шкембето. Виждала съм го по телевизията. Не може да бъде! Да не е политик! Не …

Първо я бе питал за възрастта ѝ. Направи ѝ впечатление. Чак после за името. Сетне – какво прави в тая „забравена от бога махала“. Точно така се бе изразил и това също я впечатли. Тя го излъга за доста неща.

А може би беше известен журналист или ченге, което не може да спре да пита? Накрая ѝ поиска номера, за да ѝ се обади някой път. И тук излъга. Само за едно бе сигурна, че казва истината. Когато почти бащински я помоли „крачето й“ да не стъпва вече на подобно място. Тя засрамено обеща, вярвайки, че няма да го направи. А ето че го стори… Натъпка се пак с ягодова кървавица. И ще се пръсне.

В това гето, пълно с пияници и цигани – бе изсумтял той. Този факт беше извиквал в нея по-скоро състрадание. Още миналия път оня вход ѝ бе заприличал на попкорн-машина, изстрелваща разни тъжно-любопитни екземпляри. Така си спомни, че баба ѝ наричаше „циганчета“ или „циглета“ онези, които не успяват да се отворят. Само че тя не го казваше с отвращение.

– Все не могат да се покажат и те с бели ризки – смееше се. – Не стават за нищо. Не им достига топлина да се разцъфнат. В тях можеш само да си счупиш зъб. Или ще трябва да ги пукаме пак, или – хайде на боклука. Горките! – така приказваше, когато ѝ правеше топли, пръхкави пуканки. Как сладко замирисваше тогава!

Тук не мирише добре. И никой не е с бяла риза. Нито тя, нито този на волана – помисли и се огледа като стресната от сън. После извади телефона си. Нищо. Няма път назад. Или ще рухна, или ще… рухна. В горчиви сълзи, или в помия. От кое по-малко боли? Мръсна работа е любовта. Опетни ме. Може би аз нея?

В черепа ѝ, като на тачскрийн-дисплей, щяха да се появят още доста от снимките, ако топката в стомаха ѝ не се заобляше. Безкрайните минути изтичаха по невидимия път и вероятно оставяха хлъзгава диря след себе си. Младият мъж дърпаше от цигарата си и като че ли си тананикаше. Не беше убедена, понеже колоните бумтяха едно хардрок парче, което в друга ситуация би ѝ се понравило. Но сега я изнервяше.

Спирачки. Хубавецът се обръща към нея и показва зъби – бели, равни, съвършени. Уф, това все пак е твърде много за един мъж – изскача на дисплея ѝ. Какво вижда в такава като мен един супер-топ-модел?

Неговите очи я заглеждат изпитателно. Тя задава въпроса – Какво правим тук? – Нали ти казах. – Извинявай, не съм разбрала. Сигурно съм задрямала. Днес цял ден препускам и съм малко гроги. Той я сграбчва с изящната си ръка за врата и с неподозирана сила притиска лицето ѝ в скута си. Замирисва ѝ на парфюм с пот и топката отвътре се спуква.

Той я притиска, все едно иска да я удави. Тя се опитва да се освободи. Свободна е огромната вълна от спукалата се топка и започва да се надигна. Сигурна е, че се бори за живота си. Едно острие се забива в нея и се опитва да я разпори. Резливо-солен вкус издира небцето ѝ. Чувства се като малка рибка, захапала ръждива кука. Вълната с бясна скорост изхвърля всичко навън. Всичко – от това, което бе погълнала на закуска, преди да почне да унищожава и този ден, до отровата на куката.

Съдържанието се разпръсва наоколо с гърлено, дълбинно бучене. Опръсква лицето ѝ, напълва скута му с топлина и влага. Възкисела миризма насища купето. Той изскача навън, чисти се и псува. После отива при нея. Хваща я за косата и я изхвърля на земята. След няколко юмрука, ритника и една несвършваща ругатня, моторът пак запалва и задните му светлини се загубват в далечината. Не остава никаква светла ивица. Не се чува свистене. Планетите са се наместили. Само светът ѝ се върти неуморно.

Тя лежи в студената трева. Очите ѝ са сухи и горят. От устата ѝ се точат лиги и кръв. Този път не бе просто вълна. Беше цунами. Сетните му гъргорения я карат още да потръпва. Дали е изхвърлила всичките си вътрешности? Нечистотиите си? Някакви частици са полепнали по стените на устната кухина, по грапавата повърхност на езика, по зъбите. Олекна ѝ. Опакото на очите ѝ се показва и мъглата го превързва с тънките си пръсти. Само за ушите няма пощада. В тях заглъхват и пак прокънтяват думите му: – Курво дебела, за нищо не ставаш. За нищо… мръснице …

Телефонът ѝ зазвънява някъде откъм изпразнения ѝ стомах. Онова нещо отново запърхва. Тя идва на себе си. Боли я лошо кръстът. Джиесемът я убива в предния джоб на джинсите. Мелодията изпълва утробата ѝ. „Лав из евриуеър“ …тра-ла-ла-ла-ла … Любовта е навсякъде! Бяха си го сложили и двамата, той първия куплет, тя – втория, за да се знае, че са завинаги заедно. Неразделни като прекрасна песен. И ето че песента продължава.

На дисплея пише – майка. Мама! Сълзите ѝ рукват и заглушават песента. От носа ѝ пак шурва течност, примесена с кръв. В корема ѝ се опъват мрежи. Някой събира планктон и ѝ причинява раздираща болка. Тялото ѝ трепери от студа. Чести конвулсии движат раменете ѝ и купчината, която представлява отдалече, заприличва на гроб, от който се надига мъртвец. Мамо …

Наблизо спира автомобил. Сприхав глас вика: – Кой е там? Кой сте вие? Имате ли нужда от помощ? След като получава в отговор само хлипания, приближава се и побутва купа. Божичко, та ти си почти дете!

Човекът държи в ръката си фенерче. Какво се е случило с тебе? Не се бой. Можеш ли сама да станеш? Тя преглъща шумно вълните, които се надигат отново. – Вир-вода си. Ще настинеш, опитай се да станеш. Хайде, аз ще те подпирам. Кой звяр те подреди така? Сядай, облегни се назад. Искаш ли малко чай? Ето. Сега ще се стоплиш. Ще ти помогна, не се плаши.

Телефонът зазвънява. Няма ли да се обадиш? Чакай да почистя лицето ти. Имаш хубави, сини очи. Не се тревожи. Няма да съм груб. А изборът ти е чудесен. Наистина любовта е навсякъде. Любовта е навсякъде … Как не съм се сетил и сам. Много хубава песен!

Тера, 24.11.2011

Таня Рупел (Тера) е родена в Благоевград, България. Основното и средното си образование получава в София. Следва българска филология в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, София, където завършва и свободния факултет по Журналистика. Първата поетична книга на Таня – „Земя, небе и по-нататък“ излиза от печат 1994г. Същата година следва втората част от поредицата, по-късно – трета. 1996г. – първият й роман – „Прошка“;1997г. – новелата „Край реката“; 1999г. излиза сборник разкази и новели „В тишината на залива“; 2001г. стихосбирката „До скоро“; 2004г. „Знак“. Най-новата й белетристична книга „Урок по щастие или нищо подобно“ излиза от печат в началото на 2010г. Таня публикува свои работи в литературния и периодичен печат и участва в радио и телевизионни предавания като гост. Между другото е работила и като водеща на няколко телевизионни предавания с книжна и по-широка тематика. Също така от години в свободното си време рисува и е представяла с успех свои неща във виртуалното пространство. Понастоящем живее и твори в чужбина. През април 2010г. предстои представянето на новата й книга „Урок по щастие или нищо подобно“ в София.

Коментари (3)

- 02-12-2011|anelia – ictoria s o4akvan krai

haresa mi v razkaza ima du6a. mnogoplastov i asoziativen.

- 03-12-2011|dimo – istoria s o4akvan krai

hubav razkaz, 4ete se s uvle4enie.

- 04-12-2011|Kiril Andreev – историята ми хареса много

историята ми хареса много, особено начина на разказване.

интересен стил и образи.

между другото аз съм си чупил зъб като малък с пуканка!

успех напред!

Удобният противник е по-важен от съюзника

Автор: Иван Кръстев

С политолога Иван Кръстев разговаря Веселин Стойнев

Тази година в ЕС имаше редица избори – от преизбирането на президента на Португалия Анибал Силва през януари до безпрецедентния втори мандат на премиера Доналд Туск след парламентарните избори в Полша през октомври. Как изглеждат отминалите избори у нас в сравнителна европейска перспектива?

Изборите в Европа показаха, че хората са гневни, но още повече са объркани. Това, което наблюдаваме, е някаква „обърната 1968-а“. И тогава, и сега се говори за криза на капитализма, и тогава, и сега по улиците на Западна Европа има протестиращи млади хора, но тогава протестиращите се бореха за правото си да не живеят в света на родителите си, а днес протестът е за това да могат да останат в света на родителите си. Днес младите се борят за това да не се увеличава пенсионната възраст, а не за това да се увеличи първата заплата. Днес в Европа протестът не е срещу статуквото, а срещу това, че то си отива. И това определя факта как хората гласуват и дали гласуват. Правителствата, които не могат да обещаят, че утре ще прилича на днес, си отиват – Португалия, Ирландия, Гърция. Правителствата, които успяха да убедят избирателите, че кризата е временна – Швеция, Полша…, печелят.

Не левите, а радикалната десница се оказа големият печеливш от кризата. Недоверието в елитите достигна застрашителна форма, но поне засега не виждаме нови лидери.

Кризата породи повече политически сътресения в Западна, а не в Източна Европа. В този смисъл България пак остана в страните от новите моди.

Източна Европа не се чувства виновна за тази криза. Общото усещане е, че страни като Гърция преживяват тава, което ние преживяхме през 90-те. У нас крайният национализъм е големият губещ на тези избори. Но не защото обществото е станало по-толерантно, а защото националистическите партии са партии, а новите радикали презират партийната политика. У нас улицата продължава да си стои вкъщи, но както показаха протестите, свързани с Катуница, това лесно може да се промени. Никой не харесва как живеем, но никой не казва, как да живеем по различен начин. Опитът на БСП да убеди Европа, че Борисов е Орбан, се провали. И европейската криза и кризата на капитализма не присъстваха в политическия дебат. Европейската криза дори не беше фон на тези избори. Нещо повече, изглежда през последните 20 години самата дума „криза“ е изгубила значението си, ние непрекъснато сме в криза и затова никога не сме в криза. Но изборите откроиха две тенденции – първата е временното изчерпване на привлекателността на чистия протестен вот. Това, че не си доволен от живота, вече не значи автоматично, че гласуваш за „новите“ или за опозицията, и второ, появи се нова „партия на властта“. ГЕРБ не просто консолидира „вертикала на властта“, тя измести БСП от позицията на естествена партия на властта. В годините на прехода, независимо че реалността беше друга, голяма част от местните елити вярваха, че другите само идват на власт, а БСП управлява. Бизнес елитите гравитираха към БСП, защото бяха убедени, че тя и нейните мрежи могат да им помогнат дори, когато са загубили изборите. Това е вече история. Днес БСП вече не е естествената партия на властта. Тя е просто една средно голяма партия, която успя да съхрани лоялността на по-възрастните си избиратели и на която ѝ предстои тежка вътрешно-партийна борба. Когато трябва да изберат за кого да се вържат, местните елити избраха ГЕРБ. Защото сега това да можеш да получиш подкрепа от центъра е по-важно отпреди. В този смисъл преминаването на Кирил Йорданов от БСП в ГЕРБ бележи най-ясно този символически преход. ГЕРБ избра да подкрепи Йорданов не защото харесва десните му идеи, а защото прецени, че той ще спечели. Йорданов избра Борисов, защото прецени, че в новата ситуация най-добре е да победи като ГЕРБ. Трансформацията на ГЕРБ от партия на „генералната промяна“ в партия на „работещото статукво“ е най-важното, което се случи на тези избори, защото то очертава какво ГЕРБ ще се стреми да постигна на следващите парламентарни избори.

Наистина ли отново направихме цивилизационен избор и препотвърдихме европейското развитие на България, както каза новоизбраният вицепрезидент Маргарита Попова? Или пак направихме избора на оцеляването – да се наведем, докато бурята на кризата, разтресла Европа и особено съседите, ни подмине?

В България ЕС няма алтернатива. И това беше потвърдено на тези избори. Хората загубиха илюзията, че самото членство в ЕС означава непременно по-добро управление и просперитет, но това да си срещу ЕС означава да искаш да се премахне бъдещето време от българския език. Представете си за миг, че днес ни съобщават, че ЕС вече не съществува. Ако това стане, България ще трябва да говори само в минало време. В този смисъл кризата на ЕС повече от успехите на ЕС ни убедиха, че нямаме друг избор. Преди България искаше да бъде Гърция, днес не искаме да бъдем Гърция, но всичките ни искания и неискания са свързани с ЕС.

И това се видя на тези избори. Интересно е да си спомним, че преди пет години избирахме между Георги Първанов и Волен Сидеров, на тези избори избирахме между Росен Плевнелиев, Ивайло Калфин и Меглена Кунева – това вече е драматична промяна. Изборът на Росен Плевнелиев бележи и една промяна в отношението ни към Европа. Плевнелиев е първият български президент, за когото Европа не е външнополитически приоритет, а вътрешна политика.

Мнозина наблюдатели привиждат възраждане на двуполюсния модел – партията на цялата власт ГЕРБ срещу основната опозиционна партия БСП. Бойко Борисов обаче се опитва да неглижира победения опонент, като отмести перспективата напред към нов голям политически враг – Първанов и Доган.

Ако наистина мислите, че се възражда двуполюсният модел, трябва да ми кажете „полюси“ на какво са ГЕРБ и БСП. Това, което се случва, не е връщане към двуполюсния модел на 90-те, защото това беше модел на силна политизация на обществото. Тогава съществуваха граници, които политическите партии не можеха да прекрачат, защото избирателите не биха им позволили това. Тези граници вече не съществуват.

Вчера Яне Янев искаше да уволнява Борисов, днес се моли да бъде назначен от него. Между вчера и днес са минали 24 часа, но по-важното е, че активистите на РЗС не напускат масово партията и не дават интервюта, че това е предателство. Те са влезли в РЗС не защото харесват или не харесват Борисов, а защото им е обещано, че когато се уволнява или назначава, те ще са наоколо.

И все пак, в изолация ли е ГЕРБ?

Когато чета анализи, които твърдят, че ГЕРБ е останала в изолация, защото естествените ѝ съюзници изчезват, това ме кара да мисля, че ние, политолозите, пречим на хората да видят очевидното – това, което се е променило в България, е характерът на политиката. Политиката не е сблъсък на ценности и идеи, макар че политиците настояват за това – очакванията на хората към политиката са променени. Това, което хората очакват от властта, е решаването на някакви конкретни проблеми, а не промяна на живота. Днес хората гласуват на национални избори, както се гласува на местни избори. Всичко това може да се промени, то трябва да се промени. Утре, политиката може да е напълно различна. Но в модела на постидеологическа политика, който доминира в момента, основните ресурси на партиите са организационни, а не идеологически. Това, което има значение, са лидерите, местните структури, финансите. И затова всеки опит да се разказват резултатите от тези избори като идеологически избори ми изглежда смешен или манипулативен. ГЕРБ спечели тези избори не защото твърди, че е дясна партия, а защото е най-добре организираната партийна структура, има силен лидер и позволи на хора и групи, които оставаха извън властта, да намерят своето място в системата.

Какви коалиции тогава може да очакваме след следващите избори?

До следващите избори има цели две години. Но ако тенденцията е тази, която наблюдаваме сега, то бъдещите коалиции няма да са идеологически. ГЕРБ нагледно демонстрира, че това, което ти помага да успееш, не са съюзниците, а удобни противници. Защото удобният противник е и най-естественият коалиционен партньор – този, който има свой твърд електорат, но различен от твоя, и с когото имате общ бизнес. В този смисъл това, че Бойко Борисов „работи“ за Първанов и Доган, е напълно естествено. Първо, той предпочита лидерски партии. А в момента БСП е толкова „демократична“, че с нея не може да се преговаря. Не е ясно кой какво може да обещае и дали може да изпълни обещанието си. И понеже са слаби и объркани, БСП имат тенденция да се държат принципно. Второ, Първанов е чужд за Европа политик, така че БСП, оглавена от Първанов, губи част от външната си подкрепа. Трето, Първанов не е чужд за Русия политик, така че ако Борисов е решил да реализира руските енергийни проекти, Първанов му трябва както слънцето и въздуха на всяко живо същество. Четвърто, Първанов обича да ходи на лов. И пето, това, което Борисов знае, а Първанов ще научи, е, че няма нищо по-лошо за един партиен лидер от това да е бил президент, защото президентът се научава да говори на хората, а партийният лидер трябва да говори с тях. И не му се получава. И не на последно място в момент на криза единствената коалиция, която ти трябва, е тази, която е изглеждала невъзможна. Така че ако трябва да прави кризисна коалиция, ГЕРБ ще предпочете основния си противник – ДПС.

Прав ли е Борисов, когато каза, че който и да е кандидат на ГЕРБ щеше да спечели президентските избори?

Борисов е прав, че вотът на президентските избори не беше мажоритарен вот. Тези, които гласуваха за Росен Плевнелиев и Маргарита Попова, са същите, които гласуваха за ГЕРБ. Но силата на кандидатурата на Плевнелиев не е в гласовете, които привлече, а в гласовете, които неутрализира. Неговата фигура, която е приемлива за много широк кръг хора, не позволи мобилизацията на масов протестен вот срещу ГЕРБ. Ако Цветан Цветанов беше кандидатът на ГЕРБ, той навярно щеше да получи същата подкрепа, както Плевнелиев, но подкрепата за Калфин щеше да е много по-голяма и ГЕРБ щяха да загубят. Борисов постигна това, което искаше – Росен Плевнелиев спечели, но с достатъчно малка разлика, за да няма илюзията, че има своя подкрепа, различна от ГЕРБ.

Какво се случва с „партията на непредставените“ – останалата половина избиратели, които не откриха своя държавен глава?

Това не е хомогенна група. Съществуват тези, които просто не се интересуват от политика. Те не гласуват, не защото нямат кандидат, а защото не знаят, че има избори. Съществуват и тези, които се интересуват от политика, но не вярват в изборите – те са готови да протестират, да съдят държавата и да защитават правата си, но те не отиват пред урните. И накрая съществуват тези, които търсят своя кандидат. Много от гласувалите за Меглена Кунева направиха такъв избор. Резултатът, който тя постигна, е впечатляващ.

Има ли бъдеще т. нар. традиционна десница, или тя е само в миналото?

В момента разговорите за „сините“ са копие на разговорите за „земеделците“ отпреди десет години. В тези разговори участват много малко хора, но това не е най-лошото. Най-лошото е, че тези хора не могат да участват в никакъв друг разговор.

Как ще се промени ЕС през следващите няколко години?

ЕС такъв, какъвто го познаваме, вече не съществува. И първото, което трябва да направим, е да си дадем сметка за това.

Източник

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (4)

- 03-12-2011|Питащият – Изхода няма

ЕС ще бъде принуден да се промени. Победата на неолиберализма е пирова победа, която ще хвърли света в дълбока депресия и ще има поне още едно пропуснато десетилетие. Изходът за ЕС е на изток и в консолидирането на ядрото до държава. Ние оставаме една бананова република в задният двор на ЕС и ще продължим да вегетираме, да се топим като нация и да захранваме ядрото със свежа кръв.

- 04-12-2011|проф. Боян Дуранкев – Бледа и нефокусирана статия

ЕС, такъв какъвто е, прегърнал библията на либерализма, си отива. Сектантите от Църквата на десницата нямат отговори на въпросите на деня: висок икономически растеж, пълна трудова заетост, по-бърз растеж на доходите на по-бедните, отколкото на по-богатите, устойчиво развитие на природа – икономика – демографска система. Затова десницата е „капо“. Левицата е прикрита десница, що се касае за България. Но всяко време ще създаде своите решения и личностите, които да решават проблемите. Авторът говори от миналото, но няма изводи за бъдещето.

- 04-12-2011|Плетящият холандец

Проф. Дуранкев, не Ви отива на професорското звание да правите подобна елементарна пропаганда.

Това, което Вие величаете като „въпросите на деня“ („висок икономически растеж, пълна трудова заетост“), са по-скоро вече ИЛЮЗИИТЕ на века: това са невъзможните неща в днешния свят.

Не просто „пълна заетост“ няма да има вече никога в Европа – а и днешната „непълна“ заетост ще става все по-непълна и по-непълна.

Защото една част от тази „заетост“ се крепеше на принципа: аз имам работа, защото ти получаваш кредити и с тях купуваш това, дето аз го произвеждам – а ти имаш работа, защото аз получавам кредити и с тях купувам това, което ти го произвеждаш…

Е, сега, в новата обстановка именно тези двамата („аз“ и „ти“) е нормално да останат без работа.

Високите нива на задлъжнялост, на които се крепеше тази „заетост“, вече се доказаха като опасни за системата.

Така че след периода на високи (и нарастващи) нива на задлъжнялост днес навлизаме в друг период: на спадащи нива на задлъжнялост. И това ще е задълго.

Цяло чудо ще е, ако изобщо Европа успее, по пътя си надолу, да се спре и да се закрепи на някакво относително по-високо (от останалия свят) ниво на жизнен стандарт…

- 05-12-2011|Спасов – поглед в бъдещето

Анализът е добър, но наистина е за миналото. А достатъчно са хората, който ни обясняват колко е тежко положението. Нужни са хора, които да ни кажат какво и как трябва да бъде бъдещето.

Може и да греша, но в периоди на криза, човек и човечеството трябва да се обръщат към естествеността, прородните закони, който са били нарушени, за да се стигне до кризата. Връщане към корените на човечността, морала, семейните и национални (племенни:-) ценности. Простите неща. Толстой и Ганди са го правили. Но сега липсват такива лидери

Приказки за злояди деца

Автор: Красимир Дамянов

Кой донесъл картофите от Америка

Някога, разказва една индианска легенда, картофите в Перу и Боливия растели направо по стъблата. Това било много практично, а и далеч по-удобно, но когато дошли през океана белите завоеватели, божествената покровителка на картофите Асомама наредила на жреците си да ги скрият в земята. Надявала се пришълците да си заминат бързо, като не намерят нищо за ядене, но се излъгала – конкистадорите не напуснали никога новия континент, затова и картофите останали вечно в пръстта. Единственото, което могла да направи Асомама, преди да я прогонят от храмовете, било да помогне на картофите да продължат да растат и да зреят под земята и на мястото на всеки един заровен да поникват нови десет. Така те никога нямало да свършат и народът и – да гладува…

По същото време на другия край на света, близо до град Кадис в Испания, откъдето потегляли кралските галеони за колониите, живял един беден селянин, който имал трима синове. Най-малкият, както обикновено е в приказките, бил безделник и развейпрах. Наричали го Хуан Папанатас, нещо като у нас Иван Глупака, защото, когато умрял бащата, не пожелал да остане на село, а поискал от наследството едно клепоухо магаре и тръгнал по белия свят да си търси късмета. Може би си мислите, че като всеки глупак от приказките веднага се оженил за царската дъщеря. Но император Карлос I, който управлявал по това време, нямал нужда от престолонаследник, а от войници, моряци и злато. Империята му била толкова голяма, че – както обичал да се хвали – слънцето никога не залязвало над нея. Имало място за всички под него – дори за глупаците… И Хуан продал магарето, пропил парите и потеглил за Америка.

Какъвто бил заплес, стигнал последен на континента. Не било останало нищо ценно за Хуан Папанатас освен слуховете, че в планините било закопано истинското съкровище на инките, което никой не знаел къде е и какво е. „Ето ти работа тъкмо за мен! – зарадвал се Папанатас. – Да ида не знам къде си и да донеса не знам що си!“ Вдигнал един взвод войници и поел накъдето му видят очите. Тръгнали от Тринидад, плували по река Ориноко, пробили си път в селвата, видели безброй чудеса; ходили-бродили навсякъде, одрипавели и омършавели, но не намерили нищо освен жега, студ, комари, запустение и смърт. А от съкровище – нито следа! Полуживи-полумъртви се добрали до подножието на великите планини, които минават от единия до другия край на Америка и се наричат Андите.

Една вечер Хуан Папанатас и хората му замръкнали в едно индианско село, където жителите не били чували още за славата на императора. Живеели си мирно и тихо, далеч от световните събития. Общо взето не се интересували от гостите, а по цял ден ровели в земята и събирали камъни. Зачудил се Хуан Папанатас. Тази работа не му харесала, сторила му се подозрителна.

– Какво толкоз – рекъл, – индианци на негово величество, по цял ден превивате гръб и събирате от земята? Казвайте веднага какво копаете, докато не е станало късно!

– Папа – рекли изплашени индианците. – П а п а, сеньор!

– Папа? – изкривил вежда Хуан Папанатас, като си помислил, че му се подиграват, намекват за прякора му. – Къде са съкровищата на инките!

И се хванал за меча.

– Тука – закимали те и посочили в гърнето, после на двора.

„Тъй – рекъл си Хуан. – Златото претопяват в гърнета и го копаят в земята!“

– Я се отдръпнете малко, да поровим и ние!

Нахвърлили се да копаят войниците. С мечове, с ножове, а които нямали – с нокти и зъби, но не намерили нищо. Само камъни.

– Чакайте – спрял ги Хуан Папанатас, когато вече се готвели да си отмъстят на жителите на селото за шегата. Случайно бил видял как от един от преполовените в блъсканицата камъни потекъл сок, а месото му лъснало сочно и зърнесто на светлината на факлите. – Я разгледайте хубаво този камък, дето го съсякох с меча си. Помиришете го… Тия селяни не са толкова прости. Виж ти! – обърнал се към индианците. – Я ми донесете ония другите от гърнето! – заповядал и какво било учудването на всички, когато, след като изсипали водата, извадили отвътре пак от същите камъни – само че омекнали, напукани и някои даже обелени. От тях се вдигала апетитна пара с миризма, подобна на хляба, да не говорим, че на вкус били още по-прекрасни; нямало нужда човек да ги дъвче, направо се топели в устата! Сега вече всички разбрали на какво индианците викали папа.

– Злато не намерихте – строил войниците си на следващата сутрин Хуан Папанатас. – Но с Божията помощ и с моя късмет се добрахме до една тайна, според мен от голяма полза. Ако и да ме мислите за глупак, но всеки от вас да нарами по един чувал от местните камъни и жив или мъртъв да върви след мен към брега на морето. Мисля да развъдим тия камъни по нашите земи, там камъни и без това виреят отлично. Ще падне работа, казвам ви, но ще ги сменим до един с нашите, а с тях ще построим брод до Англия. Казах – след мен!

И поели обратно. Преди това разровили цялата земя на селището и извадили всички картофи, защото, както разбрахте, това били от ония, по-точно потомците им, които Асомама завещала на народа си и индианците свикнали да обработват в земята. Пътешествието им няма да описваме, то не се различавало по нищо от всички останали през океана, с тази подробност, че повечето картофи покълнали и изгнили, а голяма част била изядена по време на плаването и в Кадис Хуан Папанатас слязъл на брега всичко на всичко с три грудки в джоба.

– Е? – рекъл императорът. – Какво ми донесе от новите земи Хуан Папанатас? Я да видим какво носиш?

– Папас – бръкнал в джоба си смелият пътешественик. – Цял кораб бяха, само три останаха, ваше величество – и протегнал ръка. – Но и те стигат…

– Папас?! – намръщил се императорът. – Виждам, че си заслужил добре името си, глупако! И хляба ми, и милостта ми да ти поверя оръжие… На колене, куче!!! – изревал Карлос I страшно. – Камъни да ми носиш! Сякаш ги има малко в Испания!…

– Точно това имах предвид, господарю… Да посеем, викам, ваше величество, от тези; нашите не могат да се ядат…

– Какво искаш да кажеш? – зловещо попитал императорът.

Той знаел какво говорят хората по селата: че в страната имало много злато, но че нямало какво да се яде поради войните; освен камъни да ядем, казвали с тъжна усмивка поданиците.

– Бунт! – изхриптял Карлос I. – Стража! Отведете този човек в затвора. Пригответе му една хубава каменна килия. Нека изгние в нея, костите му да се пръснат на пепел по четирите вятъра, помен да не остане от него!

Съществуват две предположения за по-нататъшната съдба на злополучния пътешественик и оттук – два края на тази история: единият тъжен, другият щастлив.

Първият е, че поради прежни заслуги Хуан Папана- тас не бил изгорен жив, а милостиво обесен през есента на 1534 година в Кадис и после погребан заедно с торбата с трите картофа. На следващата пролет неизвестни крадци претършували гроба му и попаднали на тридесет млади картофа, половината от които дали на гробаря, с когото били в съдружие. Той ги посял и така започнало разпространението им в Европа.

Другият, щастливият, е, че Папанатас успял някак да убеди императора в невинността си, като сварил единия от трите камъка, а останалите връчил на придворния градинар за посев. Макар и да се била родила вече внучката на императора, Исабел Клара, той не се оженил за нея, както е в приказките, защото била още много малка, а той вече стар и оклюмал сеньор. Но понеже принцесата като всички деца много обичала пържени картофи, в нейна чест и за прослава на милостта на императора Хуан Папанатас бил венчан за третата братовчедка на втория придворен градинар, което все пак било нещо.

Изберете си който край искате. Аз предпочитам първия, защото си мисля, че е по-достойно да умреш за прехраната на човечеството, отколкото да живееш за прослава на императора. В края на краищата картофите спасили Европа от глад, а императорите и въобще кралете неведнъж опитвали да я затрият…

Ще добавя само, че по-късно започнали да викат на картофите в Испания не само папас, но и пататас, а оттук до папанатас има една сричка! Значи все нещо е вярно, макар да се предполага от учените, че този прякор иде от „роден от картоф“, един вид, глупав. Но може да значи и обратното, родоначалник на картофите, нали така? Чувал съм и на български да казват за някого: „Абе остави го, голям картоф!“, когато искат да подчертаят, че е твърдоглав и глупав. Но дори и така да е, това, че ги свързват с глупостта, не е ли само още едно доказателство, че именно Хуан Папанатас, Иван Глупака, ги е донесъл?

Спорът около откриването на доматите

По-любознателните деца и тези, които вече могат да четат вестници, знаят, че съществува ли по света някой сериозен спор около нещо, то неминуемо ще се сблъскаме с неопровержимите доказателства за така наречената българска диря. Оказа се например, че българи или от български произход са френският поет Ронсар, живял през XVII век, откривателят на Южна Америка – испанецът дон Алонсо де Охеда и още много други, дори бабата на император Наполеон, г-жа Бонапарт. За българи, работещи в чужбина, струва ми се, споменава още Бокачо в „Декамерон“.

Ето защо не се изненадах много, когато миналата есен, докато пишех приказките за злояди деца в Драганчетата, една махаличка край Габрово, открих нови подробности около нашата роля във Великите географски открития. Чисто и просто веднъж, докато ровех по всички шкафове в къщата, дето се бях настанил, дано открия нещо за четене, неочаквано попаднах на няколко кутии с писма и документи от миналото на Драганчетата, според мен от изключително естество. Наред с всичко останало в раклата се пазеше и една съсухрена кесия, пълна с някакво още по-съсухрено семе, което при внимателен оглед можах да установя, че бе от домати. Почерняло и мухлясало от влагата, то бе придружено с един къс хартия, за който, и без да съм специалист, веднага ми стана ясно, че е много стар и ценен. Каква бе изненадата ми, а и удивлението да открия при внимателно взиране, че бе на староиспански; език, който поради ред причини, върху които няма да се спирам, ми е понятен.

Веракрус. Мексико.

25.12.1521. Рождество Христово.

Мила майно ле!

Честита Коледа и поздрави от Новия свят. Тук времето е отлично и като се изключат неприятностите, които имахме с местното население, и това откриване мина добре! Криво-ляво с негова светлост командора Кортес вече поставихме началото на новите земи. Вуйчо Охеда, тук му викат така, се помина преди шест години при едно нападение на варварите при река Ориноко. Не успях да ти пиша тогава, защото бях много зает в Куба (разработвах първата захарна плантация), а и сведенията за смъртта му бяха непотвърдени. Господин Колумб, който ме взе на третото си пътуване по негова препоръка, също почина в Испания в страшна сиромашия. Аз съм добре, има-няма вече тридесет, че и повече години, откак избягах от село (турците още ли са тъдява?), и кое-що скътах настрана Надявам се да се върна догодина по Димитровден, ако, разбира се, не им хрумне на Техни Величества да открият някой нов свят. В такъв случай ще се позабавя. Изпращам ти една кутийка с ескудоси (закопай ги на скришно!) и една шепа доматено семе, на ацтекски, местния език – томатл. Мисля, че все ще послужи за нещо. Казват, че е растение с голямо бъдеще. Засейте ги с татко на топло място напролет и ги колтучете (късайте им страничните стъбла). Хванахме се на бас на по едно буре ром с един касти- лец един италианец и един французин, кой пръв ще открие доматите в Европа. Затова изпращам ти тайно малко семе, за да бъдем както винаги и във всичко първи!

Гледай да не ме изложиш! Испанците са хора горделиви, не обичат да се ровят в пръстта,, а и земята им е камениста и суха; италианците, напротив – имат добра земя, но са малко глама, ви и нищо чудно от песни да забра. вят да ги посеят. За французите да не говорим!… Ти се грижи добре за доматите, когато пора, снат, отбери за посев по-едрите, от първата китка. Със следващия кораб ще ти пратя и семе от чушки, да видиш това чудо какво е! Чушките са люти и не стават за нищо, освен да ги пъхаш под опашката на магарето. Голям майтап пада!…

Е, ще привършвам… Ако турците вече са си отишли, засейте голямата нива, ако не, гледайте доматите тайно от южната страна на къщата и чакайте някой да ви освободи! Засега сбогом и дай бог да се видим догодина наесен. Поздрави на всички!

Ваш Драгано ел Булгаро (така ме наричат сега)

Веракрус.

Каравела на Н. В. „Виктория“

Мисля, че от написаното дотук е ясно какво се било случило на село, та за срам и позор доматите били открити за ядене в Италия, макар семето да пристигнало първо у нас. Били отглеждани два века като мушкатото по балконите във Флоренция и Милано и служели за украса по време на пищните шествия с макарони във Венеция, но след една чумна епидемия, която отнесла две трети от жителите и добитъка през XVII век, огладнелите граждани се нахвърлили лакомо върху насажденията в двореца и ги опоскали наред с хризантемите, розите и гергините.

Единствено доматите се оказали вкусни, макар че у нас, както е известно, правим конфитюр и от рози. В същото време никой в Драганчетата не разбирал и дума от испански, езика на Веласкес и Гоя, та торбичката с дребното семе си останала непобутната до ден днешен. Каква беше изненадата на моя приятел, собственика на старата къща и наследник на кесията, когато му преведох развълнуван текста. „Боже мой! – извика още по-развълнуван и от мен той. – Ако габровци само знаеха испански! Ако бяха открили доматите навреме! Сега щяха да са едри като дини!“

Не се и съмнявам, опитах се да го утеша аз. Може би не са искали да ги споделят с турците, знаели са, разбира се, испански, но просто са решили да ги спестят за по- трудни времена (нямам предвид днешните).

Може. Всичко е възможно у нас. По някой път изобщо няма никакви домати на пазара! Само турски и македонски. И като си помисля, че ние, българите, открихме Америка, обновихме френската поезия и спечелихме битката при Аустерлиц, направо ми се плаче. За бога! Не стига че загубихме бурето с рома (сега вече щеше да е близо на петстотин години) поради вродена пестеливост, но губим едно по едно и удоволствията от живота… Не мога да си представя лятна трапеза без домати. И не искам!

Бедни ми Охеда, и ти, Драгано! Ще стигнем дотам, мисля, че отново както в Италия ще отглеждаме домати за украса по балконите. Казват, че в тенекия от сирене дават прилична реколта… Затова, когато се нахраните, запазете малко семенца – може пък един ден да дотрябват? Изсушете ги в книжна салфетка и ги скътайте на сухо. Преди да ги посеете, накиснете ги няколко дни. Не забравяйте да колтучите доматите редовно, а като узреят, спомнете си с благодарност за техния откривател – вечния и винаги пръв във всичко предприемчив българин!

Илюстрации: Дима Дамянова

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www. arthostal. com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Крушението на Ро

Автор: Светослав Терзийски

Султанът мързеливо се излежаваше в разкошната си градина до шадравана, а едни пауни с чудни гласове пееха нещо за любовта. На малката масичка в близост имаше грозде, зелени ябълки и зрели банани, на единия от които се забелязваше лепенката на „Бонита“. Добре си живееше този султан. Пауните пееха, шадраванът ромонеше, а харемските хубавици, загърнати само с прозрачни воали, се увъртаха около него, като една го хранеше с гроздови зрънца в устата, а други две го разтриваха по рамената. Султанът се поглади по брадата и погледът му замечтано се отнесе над върхарите на кипарисите. Беше крайно време да се случи нещо стресиращо. Да – и ето!

Изневиделица султанският харем беше нападнат от едни разбойница или пирати, издокарани с разноцветни шалвари и къси елеци, откриващи мускулести гърди. И размахваха ятагани.

Султанът мигом бе вързан за едно дърво – каква жална физиономия имаше – а разбойниците започнаха да обладават харемските хубавици. Всъщност харемските хубавици известно време правиха свирки на разбойниците, но така си му е редът, така е от времето, откак са открити свирките. Кога са открити свирките ли? Знае ли човек? Тези банални свирки… Само султанът имаше нещо истинско в изражението. Беше не само разстроен, беше безвъзвратно съсипан.

А едно време не беше така. Ро познаваше султана от години и от много филми го помнеше в истинската му блестяща форма. Всъщност султанът тогава беше предимно каубой. Носеше впити дънки и никога не събуваше ботушите си, докато въргаляше гърдести краварки из разни плевни.

Все още не беше дошла силиконовата ера и девойките бяха истински закръглени, цицести сладурани, а лицата им излъчваха наивност и доброта, която напълно изчезна някъде около 1995 година.

Някъде по това време Ро се премести в ново жилище, където имаше кабелна телевизия. В началото имаше масичка, телевизор и диван, и когато първата вечер се метна на дивана, изморен от пренасянето, Ро откри магията на дистанционното. А първия канал на който попадна беше ясно кой. Първото нещо, което видя беше подскачащият задник на каубоя, потен и космат. Ро беше млад и все още не беше обсъждал със себе си, редно ли е да се смущава от голия потен задник, но когато на екрана се заклатиха благодатните цици на каубойката, Ро забрави за задника. После с течение на годините щеше да го гледа много пъти – този топчест задник с по една врътка косми на всяко от двете полукълба.

Всъщност в самия край на века, преди евентуалното изчезване на грешния свят, изчезнаха и космите от задника на каубоя-султан. Беше настъпило времето на мъжката епилация, а и каубоят вече се появяваше повече като бизнесмен и изобщо като някакъв баровец. Едни силиконови курви му правеха свирките под бюрата в разни кабинети или на задната седалка на някой кадилак. Бившият каубой-баровец беше леко понаедрял, но продължаваше да излъчва неповторимата си мъжественост, даже в по-голямо количество. Той не беше много аполонов, по-скоро едър и грубоват, а и леко гъзест, но по начин, който явно въздействаше на жените. Ро всеки път си казваше, че неговият собствен задник е къде по-малък. Иначе определено си приличаха – кръгла глава, в ранен стадий на оплешивяване, изписани вежди, но най-вече сладострастни месести устни, на които по-добре им отива името джуки. Една девойка беше казала на Ро, че устните му са като две зимни гуми мишелин.

В същия край на века Ро усети, че почва да напълнява и взе спешни мерки, а между другото баровецът от екрана също взимаше мерки, беше станал по-сух и мускулест, веднъж се появи като вожд на някакво диво племе и изпонаеба всички канибалки наоколо. Но на Ро най му харесваше, когато неговият задочен приятел се появяваше като по-прост персонаж – било тираджия, било водопроводчик, а най му отиваше да си е каубой. Но нали знаем как времето лети.

За Ро времето летеше точно по същия начин. Долитаха някакви жени, кацаха за известно време, после отлитаха. Долетяха и някакви пари, добре, че поне те се задържаха, а също и някакви успехи в бизнеса кацнаха на рамото му, до левия ревер на сакото. Ро беше почнал да ходи със сако, първо някак временно и тайно от себе си, а после това се превърна в дрехата за излизане навън. Между другото никой не знаеше, че той се казва Ро, всички си мислеха, че е Росен Владимиров, или господин Владимиров. Животът му ставаше все по-удобен и все по-притеснителен. Все по-рядко срещаше и познатия задник на своя екранен приятел, не само защото по-рядко посягаше към дистанционното, а и защото стилът на каубоя се беше попроменил. Каубоят се щадеше, предпочиташе да е по гръб или да му правят свирки. На моменти Ро го улавяше как поглежда към оператора или към някой от невидимите персонажи извън кадъра, сигурно някой му слагаше лед в безалкохолното. А може би каубоят поглеждаше към задочната си публика като стар концертмайстор – ето едно образцово ебане, специално за вас, уважаеми зрители.

Напоследък животът на Ро беше започнал да прилича на видеоигра. Той участваше, разбира се, борейки се за победа, за максимален брой точки, и често му се причуваше победния звънец и шума от щедро сипещи се жетони. Улавяше се, че вечер крои разни стратегии, загледан в тавана. Въпреки че от известно време живееше с една разбрана девойка, Ро спеше сам в стаята с телевизора, на същия стар диван, останал още от пренасянето. Разправяше ѝ нещо за личното пространство и за разни травми от детството. Както и да е, Ро обичаше да се тръшне сам на дивана, както си беше с обувките, наблизо да има пепелник, цигари, запалка и дистанционно. Този минимален комплект от негови си неща, простички и верни, го караше да се чувства пич.

Цигарите трябваше да бъдат отказани, разбира се. Каубоят, особено откакто стана предимно баровец, пушеше само дебели пури, които намекваха за дебелия му релефен член. А този член работеше все още добре, както между другото беше и при Ро. Нещата все още бяха наред.

Всъщност, когато човек изрече тази фраза, точно от този момент нещата вече не са наред. Тъкмо както си мислиш, че никой и нищо не могат да смутят планомерния ход на живота, изведнъж зад гърба си усещаш, че се е промъкнал някой и става нещо. Специално при Ро се появи усещането, че някой друг обитава сакото му от време на време. Иначе казано – загуба на идентичност или пък такова отвращение от действителността, че азът отказва да присъства.

Временно се оттегля в едно нищо, докато в това време устата говори, крайниците се движат и изобщо животът тече.

Последната седмица мина така почти цялата. Ро беше в една дива провинция, където искаше да купи едни земи, а селяните които ги продаваха го изтощиха да смърт със свойта лукава наивност. И с някаква особена местна ракия.

Всяка вечер водеше кратичък, банален разговор с приятелката си. Как са селянките – питаше тя. Вече привърших с тях, сега почвам козите и кокошките – отвръщаше Ро. Айде цунки, миличко. Цунки… А когато се прибра в събота вечерта нея я нямаше.

Имаше някаква глупава бележка, че времето щяло да оправдае един от двамата, или нито един от двамата, или нещо от тоя род и Ро подразбра, че той самият нищо не може да направи. Той нямаше и сила нещо да направи. Не можа да си изпие дори кафето, което си взе от близкото ОМV. Седеше на гадното метално столче на бара в бензиностанцията и гледаше отражението на светофара в чашата си. Някой ден, след великия катаклизъм, когато свърши светът, е хубаво да остане да мига един светофар. Ще бъде наистина покъртително.

Това беше в събота вечерта.

В неделя сутринта слънцето светеше като истинско мартенско слънце. Призори Ро беше заспал и сега освен яркото слънце в стаята нахлу и натрапчивият шум от алармата на някаква кола. Натрапчивото до, ре, ми писукаше известно време, после спираше и пак почваше. Когато Ро излезе сънен на балкона да огледа паркираните долу коли, не можа да разбере коя точно вдига шума. Всъщност в голите напъпили клони на близкото дърво, една пресипнала мартенска птица пееше пролетната си песен. В тоя миг се почувства като човек, извършил престъпление и се замисли как точно може да се извини на птицата.

Време е стари ми Ро, крайно време е.

Никакво бръснене, никакъв крем, никакъв гел, никаква боя за обувки. Дънки, размъкната тениска, черното кожено яке и пари. До Пловдив стигна за по-малко от час и спирайки да пие кафе разбра, че пътува към морето.

Какво можеше да ни предложи, например, град Бургас?

Дора, Стела и Лидия. За последно се беше чувал с Лидия преди повече от половин година. Лидия имаше някакви проблеми с гаджето си, но винаги би се сгушила за малко под уютното крило на бате Ро. Но какво ли ставаше с другите две?

Какво ли ставаше с всички други хубави, тъмнокоси, ухаещи на водорасли и плажно масло жени? Имаше ли поне една, само една, за него.

Сигурно.

През всичките години, които минаха, Ро се беше научил, че жените идват, когато ти потрябват. Сигурно в момента, когато си сам и ти трябва жена, започваш да излъчваш някакви, доловими само за жените инфразвуци, както гренландските китове. Поне досега беше така.

Ро имаше няколко приятели с хотели и понякога все пак успяваше да се добере до морето, за да пийнат по едно, както беше думата. Обикновено на третия ден се свестяваше по пътя за София и започваше да си мисли колко работа го чака на следващия ден.

Всъщност нямаше нужда да мисли толкова за тези жени, по-добре да гледа небето, изпълнено с някакви нови наглед птици. Даже една от тия птици мощно се изцвъка на предното стъкло, но Ро не допусна да се ядоса. Заради сутрешната случка все още имаше особено отношение към птиците.

Пристигна в ранния следобед.

Неделя следобед, леко мъгливо, морето и небето са в два близки нюанса на сивото. На главната улица единствените живи твари са два гларуса, които спорят за парче пица. От някаква кръчма вятърът носи миризмата на кръчма и малко пиянски смях. Каква е разликата между бургаската кръчма и другите кръчми? Бургаската кръчма мирише повече на анасон, на прегорялата черна мас на някоя безока скумрия и на курвенския парфюм на тъжни, чернооки жени, които даже не са курви. Ро почувства, че има нужда от голямо питие и малко повече оптимизъм.

Отначало мислеше да не се обажда на никой, да се разхожда и да размишлява, но всъщност се беше обадил вече на всички. Дигна му само Дора. От нея разбра, че в Тампа, Флорида е осем часа сутринта и Дора спи. Иначе как си миличък? Добре. Айде…

Ако главната улица на Бургас беше например 50 километра, Ро щеше да я измине цялата, преди да предприеме нещо друго. Само че в град Бургас главната свършва съвсем скоро при ж. п. гарата. Малко по-надолу стърчаха крановете на пристанището, строги и самотни, като нарисувани с най-тъмния нюанс на сивото, върху сивия фон на морето. Ро не можа да си представи нещо по-неподвижно от застиналите кранове. Тяхната неподвижност се дължеше не толкова на неделния следобед, колкото на настъпилия вече край на света.

Рускини нямало, март месец е, а първите рускини идват един месец след щъркелите. Това разбра Ро за рускините, от своя приятел с хотела. В момента разполагаме с две нови сервитьорки, изглеждат навити, и както обикновено разполагаме с курви. Тоя сезон, даже, курвите били доста повече и били озверели, защото вече е средата на март. Като им свърши смяната на муцките (ставаше дума за сервитьорките), ще ти чукнем едно телефонче – така обеща приятелят.

Ро се прибра в хотела, взе няколко видеокасети от рецепцията и понеже вече си беше купил една бутилка Джеймисън, не намери за необходимо да прави нищо друго.

Най-накрая в сивия прозорец на хотелската стая се промъкна и друг цвят – плахият виолет на провинциалната вечер.

Ро се загледа навън, но освен себе си не видя нищо друго в тъмното стъкло на прозореца. Точно тебе няма да те гледам сега – каза си той и глътна малко от бутилката. Нито пиенето вървеше, нито гледането на филми. В съседната стая яростно шумеше водата в банята. Водата шумя яростно и продължително, а когато спря, малко след това се чу женско скимтене. Ро се заслуша и тъкмо определи, че скимтенето е със сексуален произход, когато то спря. И после пак неистов, безкраен шум на вода. Толкова ли бяха мръсни тези хора или пък толкова гнусливи… Дали могат да бъдат избити някак си – това Ро често си го мислеше, когато беше по-млад и с по-чиста душа. Сега изпитваше само лека досада.

Филмите също бяха досадни, те всъщност бяха продължение на безкрайния тъп филм, останал единствен на земята.

А!

А! Моят приятел!

Ро неволно беше натиснал някое от копчетата на дистанционното и изведнъж на екрана се появи лицето на султана, бивш каубой, баровец, дивак и близък на Ро. Чувството беше като при среща със съученик от гимназията. Познах го обаче, въпреки брадата и чалмата, си помисли Ро и намести възглавницата под главата си, без да откъсва очи от султана. Дали беше напълнял? Не можеше да се разбере от шарените чаршафи, с които беше завит. Тия бръчки между веждите и покрай устата дали бяха нарисувани или си бяха негови?

Ро потисна порива да отиде в банята и да се разгледа в огледалото и запали цигара. Ще пуши, докато умре. Цигари! Никакви пури! Беше опитал да пуши пури по примера на приятеля си от периода му на баровец, но после се върна пак при цигарите. А ето го този, султанът, не пуши дори наргиле; само зоби грозде, банани и ябълки. Нищо, след малко ще го видим, като се разсъблече.

А момента на разсъбличането не идваше. Разбойниците неуморно ръгаха ханъмите и нямаше изгледи това скоро да свърши.

Като дете, когато гледаше филми с добри и лоши, Ро много се вживяваше в моментите, когато добрите закъсваха, а лошите ги обграждаха, насочили мечове и копия. Тогава Ро си представяше как се появява с един калашник и после не е за разправяне какво става. Един калашник с много пълнители върши чудесна работа.

Какво да правим с разбойниците? Да ги строим до стената, пребледнели от страх, сложили отпред ръцете си да прикрият бързо спадащите си курове. И после? После би могъл да включи на автоматична стрелба и да ги направи на решето, но май беше по добре само да ги подплаши с един откос във въздуха. Представи си ги как бягат, подхвърляйки арогантните си голи задници. После си представи как развързва султана и двамата заедно почват да ебат харемските красавици, представяше си как двамата са един до друг, в една поза, изпънали потни гърбове и незнайно защо, някакъв ветрец рошеше заплешивявящите им перчеми. Това с ветреца някак не се връзваше с останалата картина и изобщо с ебането. По-добре би изглеждало да яздят камили или коне, или просто да се разхождат из някакъв парк и да си говорят за времето, през което не са се виждали.

Телефонният звън го сепна прекалено грубо. Ро вдигна слушалката, за да разбере, че сервитьорките нещо не били навити за тая вечер. Обаче ти ела, каза приятелчето, ела да му пийнем по едно малко и да видим какво дал господ в тая хладна вечер.

Ако съдим за господ по това, което беше дал, то тая хладна вечер, той се беше представил като могъщ сутеньор.

Курвите бяха може би около двайсет, че и повече, и седяха в дъното на ресторанта на едни столове, наредени в редици, останали от някакво мероприятие. Вонящи на козметика, с широки колани от изкуствена кожа, ритани в корема, изхвърляни от таксита, някои дори се опитваха плахо да се усмихват, но повечето гледаха изтерзано в пода и чакаха. Изглеждаха като събрани по печален повод или пък на фирмено събрание, на което повечето щяха да бъдат уволнени.

Приятелчето седеше сам, на една маса в близост до курвите и пийваше водка с фреш. От време на време ги разглеждаше, но не както човек гледа друг човек, а както сито куче гледа салам, чудейки се от къде да го захапе.

Ро се здрависа с него и още докато сядаше на стола, усети как потъва в онова отсъстващо състояние, което го спохождаше напоследък. Поръча си уиски, но нямаше сила да се пресегне и да вземе чашата си, все едно някой му беше отрязал ръцете. Всъщност имаше ли още ръце? За миг един нов, неизпитван досега ужас го сграбчи за гърлото и по челото му избиха капчици студена пот. Приятелят му говореше нещо и явно Ро отговаряше, защото оня дори се смееше.

Времето минаваше мъчително. Ро гълташе уискито и с едно око разглеждаше курвите. От тях лъхаше такава скръб, че на Ро подсъзнателно му се прииска някак да им помогне. Няма ли някое дружество, което да защищава бургаските курви през зимата? Те трябва да бъдат измити от черния грим и да им бъдат раздадени топли дрехи, които да стават за носене. Колко много се различаваха тези изтерзани жени от харемските хубавици, от онези добре гледани дестилирани кучки, които трябва да бъдат държани за косите и грубо ебани. Изведнъж се сети, че неговият приятел, султанът, стоеше вързан, докато онези противни красавци с нагло-наивни погледи безчинстваха с ханъмите. Ро не можеше да седи безучастен в компанията на бургаските курви и приятеля-дебил. Беше твърдо убеден, че трябва да се качи в стаята и да помогне на султана по някакъв начин. Започна да се извинява, че го е хванало пиенето и му се спи и след малко приятелчето склони да го пусне. Заедно с Ро станаха и две курви и го последваха на две крачки по-назад – размъкнат, жалък паша със съответния мърляв харем.

Какво ще ги правя пък тия – мислеше си с досада Ро и бързаше към асансьора. Дали султанът е успял да се освободи и да изколи наглите ебачи – това го интересуваше най-вече. По един инфантилен начин мисълта за султана беше нараснала в изтерзаната душа на Ро, добивайки неподозирани размери.

Когато влязоха в стаята, Ро нареди на курвите да си сипят пиене и се тръшна на кревата с дистанционното в ръка. Онези още ебяха. Султанът не се виждаше никакъв.

Няма ли най-накрая да стане нещо, не се ли измориха тези нерези, си мислеше Ро и отвреме навреме поглеждаше към курвите. Едната придремваше, а другата безмълвно гледаше към екрана – тя просто гледаше телевизор, бледа и безизразна, събрала цялата скръб на земята. А онези ебяха. Скотски целенасочено, с навирен задник, с присвити уши, като кучета, със стичаща се пот в улея на гърба, с разширени ноздри. От време на време кривяха лицата си имитирайки наслада, сигурно операторът ги подсещаше или режисьорът. Тия филми също имат режисьори. Тези режисьори са облекли неговия приятел в смешните султански парцали, залепили са му побеляла брада, нарисували са му бръчки и са го вързали за дървото. Сигурно го подсещат да продължава да прави идиотските мимики на отчаяние, което се бори с воайорско сладострастие. Кое е истинското – потта по лъсналите гърбове, кървавите капиляри в очите, бързият жест, с който някой от участниците си бърше потта или изпразването, мига в който лицето изразява болка, защото сексуалната наслада е бързо прелитаща болка, мига в който част от клетките ти те напускат. Всъщност разбойниците бяха почнали да се празнят един след друг, така, както им е наредил режисьорът.

След всяко изпразване камерата показваше лицето на султана в близък план и се виждаше как то изразява повече ужас, горест, смирение пред окончателната катастрофа. Брадата му трепереше като на ридаещ оперен певец, беше мокра от пот, прошарена брада, съвсем като истинска. А може би мокра от сълзи.

Тази брада е истинска, помисли си Ро. Не може да е толкова достоверна една изкуствена брада, а и щеше да се е разлепила от жегата и потта. И бръчките на султана му се сториха истински и дългият оредял перчем, който увисна пред лицето му. В последния кадър чалмата му беше паднала и той висеше на въжетата обронил глава на гърдите си. Всъщност той беше умрял.

Камерата обходи още веднъж изпотените, разменящи си лигави целувки бандити и ханъми. Защо не тичат направо към баните и съблекалните, защо режисьорът си мисли, че на някого му е интересно какво става след ебането, може би той още вярва тайно в любовта и държи неговите питомци да се целуват преди и след, да не се тръшкат като посечени до разчекнатите тела на жените. А може би режисьорът е обикновен идиот, може би вече пие в другата стая, а операторът си играе с камерата и завършва филма не с друго, а с драматичната прекършена фигура на султана – неподвижен, с прошарен кичур падащ пред лицето му, като разстрелян национален герой. Накрая камерата се отдалечи и в затъмняващия кадър остана да се мержелее бледото му, измъчено чело.

Филмът беше свършил и по екрана пробягваха черно-бели буболечки. Ро не можеше да помръдне. Всичките сили го бяха напуснали, всички причини, поради които можеше да се раздвижи, вече също ги нямаше. Не усещаше ръцете си и положи геройско усилие да улови лявата си китка. Опита се да си напипа пулса, но не успя. Дали въобще имаше пулс? Като че ли неуморната помпа на младежкото му сърце беше спряла, помпата, която работеше безотказно, без да пита за смисъл, без да дава вид, че някога ще спре, безогледна, неизтощима, като подскачащият, потен задник на каубоя. Ако преживееше махмурлука, го чакаше някакъв друг, напълно различен живот.

Курвите бяха заспали, а те винаги си тръгват. Спяха със свити крака, с обувки, стиснали лачените си чантички. Цветът на прозореца пак започна да се променя от лилаво към дрезгаво сиво, дрезгаво като похъркването на изтерзаните млади жени, които Ро нямаше сила да събуди.

Навън вече бучаха автобуси, пълни с посърнали работници, хора недоспали, облечени в евтини цветни якета, с дънки жълтеещи по коленете и около джобовете. Започваха да се събират по спирките, да изпълват улиците, да отвоюват от нощта пространство за себе си, пълнейки го с груби смехове, кашлица и цигарен дим, създавайки една напрегната суматоха, точно толкова сериозна, колкото живота. Навън беше понеделник сутрин.

Най-после Ро се беше изправил до прозореца и беше запалил цигара. Струваше му се, че безкрайната сутрешна дрезгавина го поглъща и той вече е един анонимен, малък човечец, захапал цигара, не по различен от бачкаторите отсреща на спирката. Оттук нататък щеше да живее в подобен здрач и винаги щеше да е понеделник сутрин.

Време е да се махам от тук – помисли си Ро. Щеше да слезе безшумно по стълбите, без асансьор, да мине бързо покрай рецепцията, нямаше да обръща внимание на момичето от рецепцията и на пиколото с тъпия поглед. Щеше да бърза към колата, колата е убежище, после щеше да кара с двеста и десет до Карнобат, а после по-леко, колкото позволява пътя, унесен от напоителната болка в главата. Толкова пъти беше правил така, толкова пъти.

Докато още беше жив.

Между многото си други ангажименти Светослав Терзийски пише и проза. Автор е на сборника разкази „Безпризорни ангели“ (изд. „Жанет 45“, 2008), части от който представяме тук.

Коментари (1)

- 12-12-2011|Гост

Dobro e ima edna pravopisna gre6ka

Пътуване с аплаузи

Автор: Людмила Ламбовска – Мила

…Бях сигурна, че няма да ме изостави насред път, че няма да пропадна в някоя канавка или да ме залее с мръсната вода на клишетата. Това, което не знаех е, че от първия до последния ред на тази книга блика поезия. Ручи като гайда. Като 100 каба гайди в реквием за баща, написан от мъж, позволил си да плаче безмълвно на сцената на поезията.

Не смъртта и не живота преподрежда Марин Бодаков в „Наивно изкуство“,

а състояния, отронени от мазилката на недостроеното, от пушека на незапаления огън, от разложението на порива.

„ще отпътуваме без отговор“

…Валеше дъжд и пътя беше хлъзгав. Фаровете хвърляха мокрите си пелени от светлина върху храстите наоколо и ехото от стъпките на подплашени твари трополеше в онези пространства на съзнанието, където

спомените на четящия и на разказвача се срещат, за да положат ръка върху болката.

Раните не са драматургичен похват. Нараняването е отчетливо (четивно!) и плътно – с тяло, което се отпечатва много пъти върху белия лист като йероглиф, станал разпознаваем, благодарение на повторението.

Пиесата ще се играе на различни сцени – във вътрешното пространство, но и в други градове на душата и наблюдателят ще досъчинява онези рими, които няма да се появят дори по време на залез, нито в будоарите на скръбта.

Пътуването е предопределено. Нищо няма да изкриви изяществото на вектора, указващ краят.

Прочетена веднъж, стихосбирката те повлича отново към началото, към нови прочити (пропасти) и мълнии, които обгоряват мъката и свежите ѝ краища. Коренища, изтръгнати от несъстоялия се вопъл.

Неделя в Люксембург

ако се успокоиш достатъчно

а в крепостта ти нямаш други изходи,

ще доловиш

миризмата на тор,

трептежа на ванилия по кухненската маса,

разкошния живец на тишината

младенецът намачква писанието сутрин след сутрин

… Знаех си, че няма да ме изостави насред път. Поезията не е улица без изход. Понякога е безнадеждни пътища, разчленени от познанието.

Разпознаваемо тук е преживяването. Но актьорите отнасят със себе си маските на онова, в което са били проектирани.

„кожата на призраците се зачервява, опъва и лъсва

от слънцето зад Констанца

жаля с мярка и леко, вслушвайки се в Овидий“

Следата от сълза е невидима – „едновременно хрътка унила и радостен дивеч“. Само свистящият като куршум дъх на неизбежното ще бъде доловим в глухотата и немотата на онова оттатък, ненаселено с нас, които сме все още тук и „безпомощното преобличане от действие към действие, на сцената“ предстои, но и вече се е случило.

… Валяло ли е?

„намазана с катран и крах хореография на тайните,

грак от шкурка“

Пурпурна белота

строгата маса е вече готова:

носовете на салфетките стърчат като нос на покойник

сред колосани в здрача чинии,

звукът на душата е прохладен корнет

не, не идвай

(„Наивно изкуство“: върховна поезия, която посвещава в живота на живота. Илко Димитров)

Людмила Ламбовска е психоложка и литературна критичка.

Коментари (6)

- 11-12-2011|Стоянов – До Златко Енев

Златко, моля Ви, публикувайте издържани и професионални рецензии за сериозни книги, имайте малко повече уважение към читателите си. Много явен и доста неубедителен пиар…

- 11-12-2011|Златко

Съжалявам, че възприемате текста по този начин, господин Стоянов. Впрочем, пиар от какъв вид? Реклама на кого – на Марин Бодаков или на Мила Ламбовска? Това първо. Второ, чели ли сте книгата? Ако не ви харесва, бихте ли могли да кажете нещо по този въпрос? Защо не ви харесва, какво бихте предпочели вместо нея – някакво, каквото и да е, съдържание. Изобщо, дали разбирате, че, поднасяйки коментара си по този начин, вие (а и не само) ме лишавате от каквато и да е възможност да ви отговоря по някакъв смислен начин? Какво да отговоря на едно напълно безсмислено приписване на нещо, което няма как да бъде вярно? (Какъв пиар от Берлин? За кого, на какво, в какъв смисъл, от какъв интерес?) Непрекъснато получавам обвинения в това, че не зачитам мненията на читателите си, но колцина от тези читатели си дават труда да изкажат такива мнения (или поне по такъв начин), че те да заслужават дори внимание, да не говорим за уважение? Повтарям го поне за стотен път: аз не съм възпитател и това тук не е заведение за подрастващи. Ако бихте искали да получите уважение, дайте поне някакъв минимален повод за това…

- 11-12-2011|Антонио Дим

Не вярвах, че може да има толкова изискан и точен отговор на тази написана (начукана) реплика от „приближения“ Стоянов. Не го познавам, но егото му е чудовищно и всичко застава на място. А сега – нима не може повече поетично и от автора да се вълнува и изразява някой в литературния свят? Тука Сорбоната ли е?

- 11-12-2011|петя иванова – re:

Да, и аз мисля като Стоянов. Може и да не е пиар, ама какво е всъщност? Нещо като нищо. Поезията на Марин Будаков определено ме дразни като дращене с пирон върху стъкло, примерно. А за Людмила Ламбовска просто няма какво да кажа. Защото и тя нищо не ми казва. Не би ли трябвало литературната критика да не се занимава със „състояния, отронени от мазилката на недостроеното, от пушека на незапаления огън, от разложението на порива“… Ами да беще изчакала малко авторката нещата да се застроят, да престанат да пушат, да се позапали и подеме огъня … Е, и да не са разложени, естествено… Пък тогава да ми препоръчва тази книга.

Златко писа:

Съжалявам, че възприемате текста по този начин, господин Стоянов. Впрочем, пиар от какъв вид? Реклама на кого – на Марин Бодаков или на Мила Ламбовска? Това първо. Второ, чели ли сте книгата? Ако не ви харесва, бихте ли могли да кажете нещо по този въпрос? Защо не ви харесва, какво бихте предпочели вместо нея – някакво, каквото и да е, съдържание. Изобщо, дали разбирате, че, поднасяйки коментара си по този начин, вие (а и не само) ме лишавате от каквато и да е възможност да ви отговоря по някакъв смислен начин? Какво да отговоря на едно напълно безсмислено приписване на нещо, което няма как да бъде вярно? (Какъв пиар от Берлин? За кого, на какво, в какъв смисъл, от какъв интерес?) Непрекъснато получавам обвинения в това, че не зачитам мненията на читателите си, но колцина от тези читатели си дават труда да изкажат такива мнения (или поне по такъв начин), че те да заслужават дори внимание, да не говорим за уважение? Повтарям го поне за стотен път: аз не съм възпитател и това тук не е заведение за подрастващи. Ако бихте искали да получите уважение, дайте поне някакъв минимален повод за това…

Антонио Дим писа:

Не вярвах, че може да има толкова изискан и точен отговор на тази написана (начукана) реплика от „приближения“ Стоянов. Не го познавам, но егото му е чудовищно и всичко застава на място. А сега – нима не може повече поетично и от автора да се вълнува и изразява някой в литературния свят? Тука Сорбоната ли е?

- 12-12-2011|Антонио Дим – re: петя иванова

Публикуваното от М. Ламбовска, уважаема, не е литературна критика. Има речници, има учебници – прочетете. Или да си поговорим за Л. Левчев и за Г. Господинов – каква поезия, уважаема, нали? Ама там няма как да се впишете, ама никъде…

- 12-12-2011|петя иванова – re: re:
Антонио Дим писа:

Публикуваното от М. Ламбовска, уважаема, не е литературна критика. Има речници, има учебници – прочетете. Или да си поговорим за Л. Левчев и за Г. Господинов – каква поезия, уважаема, нали? Ама там няма как да се впишете, ама никъде…

Драги Антонио, какво според вас трябва да търся по учебници и речници? Определение какво е това литературна критика? Хайде, моля, да не опростачваме съвсем този разговор. И какво общо имат Георги Господинов и Левчев тук? Може би ги сравнявате с Будаков? Губя интерес към този разговор, не ми е на ниво.

Несвоевременни размисли – Част 1

Автор: Румен Леонидов

За ползата от музеите

Малцина от нас разбират в коя част от световната история живеем, с какво животът ни прилича или се различава от този на предишните хора. Човечеството не започва от нас, чрез нас само продължава. Но накъде – това е въпросът на въпросите. Отговорът на подобни мъчни питания всеки трябва да намери сам. За да може сам с невидимия ключ на познанието да отключи планетарната ключалка на непознатите портали.

Това е ползата от посещенията на световните музеи. Там, в Берлин например, в Пергамон музеум паралелните размишления те смаляват до размерите на суетно насекомо. Достатъчно е да се вгледаш в прелестната изработка на мъничкото, ръчно направено герданче, някога обгръщало вратлето на невръстно момиче от Асирия, за да проумееш, че изкуството е действително нетленно. Оживяло веднъж, докоснато от одухотворението, то не познава, като нас, какво е това борба за оцеляване.

Малкото момиченце отдавна го няма, но измайстореното от неизвестния творец продължава от дъното на историческия мрак да ни огрява с изящната си простота. До него бяха още: мълчалива съдинка за светлина, учудени фигурки от алабастър, ближещ раната си миниатюрен лъв, прозрачна чашка за вода в стойка на вълшебна балерина.

Можеш да си недоверчив колкото си искаш и да не вярваш във вибрациите на незримите измерения, нито в бащата, нито в майката на Спасителя, но ако съумееш да отвориш своя слепоочник за изящното, ще видиш най-неземното доказателство за земното присъствието на онова същество, наречено Бог.

Повярвай в него и ще останеш с един страх по-малко. Онзи страх, че след теб ще остане само прах и самотата на твоята прашинка. Нека сме поне прогледнали прашинки: измайсторилият герданчето е жив и душата му поздравява твоята душа. И ти казва: Обичам те!

Но ти какво ще му отвърнеш, невернико мой, ти, мое много уплашено и много объркано човече?

Обичам те?

Прости на Бога

Звъннаха ми и чух непознат мъжки глас. Извинете, казва, за безпокойствието, трябва да ви предам нещо, което оставиха при мен специално за вас… Какво е това нещо, полюбопитствах недоверчиво, сигурно ми звънкат от „Скрита камера“, явно дойде ред да се помайтапят и с мен. „Ами…, продължи гласът, елате и ще видите.“

Направих се на повярвал, но непознатият добави: „Една възрастна жена не знае как да ви намери и помоли да ви издиря… Откакто започнала да ви чете в в едно безплатно издание животът ѝ се е преобърнал…“.

Не очаквах толкова сериозни думи. Не очаквах, че думите ми преобръщат животи. Смотолевих, че ще намина и след два дни се отбих, беше ми пътьом. Подават ми някаква кесийка, на дъното на която грееха няколко шепи шипки – златно-червени зърна, бакърени пендари на есента, въздушни корали от дъното на небето.

Погледнах учудено продавача на книги, който ми дообясни: женицата нямала с какво друго да ми се отблагодари, донесла шипките в книжарницата, защото предполагала, че тук със сигурност ме познават. Не си казала името, нямала телефон, видимо бедна женица, чиста и читава, по всяка вероятност бивша учителка. „Помоли да ви предам, че ви е посветила живо дръвче и сега можела спокойна да умре, щом е дарила поет с дръвче и с две шепи животворни шипки…“

Затова реших да благодаря на това умилно същество, ублажавано навярно от щастливо минало, днес водено от безподобната игра на естеството. И затова казвам: „Чувай се Боже, заради такива търсещи души, има смисъл да те има“. А ти, непознато същество, помилуй Бога, прости му участта си да си бедна, но не и духом, защото благостта ти е безценна и плаши душевните душмани. И дано, сестрице, да има повече като теб в този зверилник, пренаселен от хора чудовища, изяждащи себеподобните…

Чувай се Боже…

Протестът на писателите

Протестът във всичките му разновидности е позитивен знак, че бъдещото гражданско общество не е само ембрион, а живо същество, което рита в утробата на демокрацията. И може би най-сетне ще се роди и у нас. В този смисъл протестът на писателите срещу бедността на библиотеките е симпатичен. Обаче това скромно литературно четене пред сградата на бившия ЦК на БКП буди няколко несимпатични питания.

Например. Писателят, според призванието си, не ли е длъжен да се бунтува най-паче чрез творбите си? Нали благодарение на четивата си, които създава, той бива признат от публиката за писач?

Ако общността не ни обръща сериозно внимание, имаме ли право да се самоопределяме за признати автори? Нали всеки, който твори, има собствена индивидуалност, но дали от групичка индивидуалисти се получава цветен букет от протестиращи? Или безцветна масовка, излязла на площада да моли за малко повече медийно внимание.

Би трябвало писателят, участник в подобен уличен театър, да излезе с табелка на гърдите си: „Аз съм виновен!“. Виновен съм, че много пиша, но малцина ме четат. Че имам талант, но нямам отношение към общата ни изостаналост, към недъзите на демокрацията, нямам искрено съчувствие към редовия читател.

Иначе плачът по библиотеките, в които и бездруго почти никой не влиза, е смешен плач. Защото бъдещето им в този вид и бездруго е обречено – нужни са нови компютри, фонд от електронни книги, свободен достъп до четците и пр.

Писателите не би трябвало да леят крокодилски сълзи за миналото. А с есета, публицистика и медийни изяви да „проправят пъртината“ на бъдното. Защото колективният бунт на хората на духа много лесно може да се приеме като бунтофрения. А всеки дисидентстващ трябва да говори само от свое име. А не от името на група квартално неизвестни писарушки. Така ще му запомним поне фамилията.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (4)

- 05-12-2011|Йорданова – За книгите и хората

В понеделник върнах книгите си в обществената библиотека, но изобщо не останах с впечатлението, че не е посещавана/изчаках няколко души от различни възрасти, с най-разни интереси:)/ Така че българинът чете, но вероятно една малка част чете всичкото, а другата – нищото:)/по статистика на един българин се пада по половин прочетена книга/.

Живо дръвче още не съм посадила/посветила на творец, но със сигурност ще изпратя своята читателска бележка на Златко Енев/написана отдавна, веднага след прочита на романа му/.

Като цяло нито държавата, нито отделни неправителствени организации имат устойчиви политики за насърчаване на четенето. Такива политики могат да се осъществяват от регионалните библиотеки в единение с издателства… Защо не и една различна Българската Коледа – не грижа за физическото здраве/респективно помощ за здравеопазването/, а загриженост за духовното здраве…

- 11-12-2011|Велко Милоев

„ако съумееш да отвориш своя слепоочник за изящното, ще видиш най-неземното доказателство за земното присъствието на онова същество, наречено Бог. Повярвай в него и ще останеш с един страх по-малко. Онзи страх, че след теб ще остане само прах и самотата на твоята прашинка“…

Точно така е. Тази идея ми е мнго близка. Достатъчно впрочем е да се повярва в трайността на човечното, не непременно в Бог с баща и майка.

Чудесни текстове. Благодаря. Има смисъл.

- 11-12-2011|Христо мутафов

Г-н Леонидов, Не „Несвоевременни“, а напротив, високоактуални и прекрасно написани размисли!!!

Г-жа Йорданова – за книгите и хората:

Кой чете днес? – Повече или по-малко креативните личности.

Кой и защо ползва днешните (публични) библиотеки? – Читатели-библиофили. Изоставащи в „читателската си практика“ (необразовани, възръстни, бедни…) или защото националните фондове от информация не са достъпни дистанционно (най често не поради липса на средства, а поради професионална некадърност и неангажираност в библиотечно-информационната ни система).

Менделеев е бил библиотекар!..

Айнщайн е бил библиотекар!..

Първият в университетска, а вторият в патентна библиотека. И то, какви библиотекари: първият открил най-фундаменталният закон в химията, а вторият – положил основите на съвремената ни представа за Света!..

И двамата са били аналитично мислещи личности!..

Бъдещето на библиотеките? – Освен хранилища на документи (книги, списания и всички останали стари и модерни носители на информация) и разполагащи със съвременни технологии, за да просъществуват в бъдеще библиотеките трябва 1/да разполагат с високо и многопрофилно действително образовани сътрудници, 2/способни да предоставят, респ. да съдействат за компетентни справки от най-разнообразно естество (от сведения за борсовите курсове, в областта на изкуството и науката до политиката и т. нат.), а големите библиотеки 3/трябва да функционират като центрове за активен в семантично и в организационно-методично отношение анализ на информация. Не се ли постигне всичко това, днешните библиотеки постепенно ще изчезнат, ще се „стопят“ така, както се стопи преди 20 години Националната ни система за научна и техническа информация.

- 12-12-2011|Антонио Дим – За книгите –?

Моля, поправете ме, но 60 000 заглавия излизат за една година у нас, и няма нито семеен, нито приятелски, нито служебен, нито журналистически ФИЛТЪР за тичащия или седящ човек, който иска да се наслади или да научи нещо от книгата. Интернет е само информация, а не филтър. Така че – писателите плачат истински, но не читателите са виновни.

Открито писмо до Цветозар Томов

Автор: Деян Деянов

Подавам си оставката

На вниманието на:

Доцент д-р Запрян Козлуджов –

Ректор на Пловдивския университет

Копия до:

Доцент д-р Мария Шнитер –

Декан на Философско-историческия факултет

Доцент д-р Светлана Събева –

Ръководител на катедра „Критическа и приложна социология“

Доцент Козлуджов,

От медиите научих, че Пловдивският университет е присъдил званието доктор хонорис кауза на г-н Христо Стоичков.

Няма да коментирам въпроса с какви постижения в сферата на науката и образованието новоизлюпеният почетен доктор на Пловдивския университет е заслужил тази чест. Известно ми е, че присъждането на най-високото академично звание на хора, доказали се преди всичко с умението си да ритат топка, се превърна в традиция за този университет. Това звание е присъждано на българския футболист Христо Бонев, италианската футболна звезда Карло Анчелоти, както и на германския футболен деятел Енгелберг Неле.

Случаят с г-н Стоичков, обаче, е връх на тази срамна традиция предвид факта, че става дума за впечатляващо неук и необразован човек.

Личното ми мнение е, че това унижава не само Вас и членовете на Академичния съвет на университета, които сте пряко отговорни за това решение, но и всички преподаватели и студенти на Пловдивския университет, които нямат нищо общо с него.

Тъй като не искам да споделям подобно унижение, настоявам незабавно да прекратя трудовия си договор с Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“.

Ще дам, според силите си, гласност на това писмо и изразената в него позиция, тъй като смятам, че колениченето на академичните среди пред силните на деня е публичен проблем.

Доцент д-р Цветозар Томов

Катедра „Критическа и приложна социология“

Източник

Сега, когато медийната врява вече заглъхва, е време да обсъдим какво именно се случи тогава. Тук предлагам такова обсъждане под формата на открито писмо до Цветозар Томов.

Дълго се двоумях дали да отговарям на Цветозар Томов – оставката му като символен жест, парадоксалният му отказ да бъде унизен, когато никой не го унижава, поставя също така парадоксален проблем: какъв е мотивът на едно открито писмо, в което, общо взето, няма смислени мотиви? Като оставим юридическия казус (общо взето измислен, тъй като „модерният ляв“ наистина е лобирал за Пловдивския университет, т. е., има заслуги към него), удостояването на Христо Стоичков без съмнение е фарс, а той самият без съмнение е, както каза синът ми, символ на „чалгокрацията“; и това, което ме удивява, е как този символен жест беше провокиран от един фарс. Реших се да отговоря, тъй като жестът и медийната врява, възбудена от него – както и очаквах – бяха подкрепени от унизената от „силните на деня“ широка публика: като се тръгне от шофьорите на таксита и бръснарите, премине се през учителите и инженерите (които не са успели да станат шофьори на таксита) и се стигне до професорите (които са се изкушили да бъдат граждани за един ден) и академично изкушените политици в оставка. Общо взето, от всички, освен от Дучето. А тъй като пък това отклонява вниманието на публиката от действително тревожните проблеми на академичния живот, реших да не мълча. (Както виждаш, Цветозаре, изобщо не засягам уронването на престижа на Пловдивския университет, в който – според фолклора на същата тази публика – сме се поздравявали с „Алма ти матер!“ и сме отвръщали на поздрава с „Да ти хонорна каузата!“ – на фона на останалото това ми се струва пренебрежимо.)

В началото държа да кажа, че не само Цветозар Томов (както му казах в личен разговор), а всички ние – т. нар. академична колегия – от години се самоунижаваме, преди някой да ни е унизил: мълчанието за административните назначения под формата на академичен избор, за преписаните или писаните не от автора им научни трудове, за халтурните лекционни курсове, които от десетилетие не са били обновявани, за серийно произвежданите – благодарение на новия закон – професори, е само малко от това самоунижение. Действащите лица в този действителен академичен живот не са автори и лектори хонорис кауза, а такива, които са упълномощени да пишат статии и да четат лекции. Трябва да ги емнем тях, но не ни стиска. Ако, Цветозаре, искаш да обвиниш ректора на Пловдивски университет (и да си хвърлиш оставката), не го обвинявай за удостояването на Христо Стоичков с доктор хонорис кауза (и не хвърляй оставката си с, общо взето, безсмислен мотив), а – стига да можеш да го докажеш – го обвини, че с мълчанието си става съучастник в тези лишени от достойнство практики (и чак тогава я хвърли). Това ще са действителни въпроси за академичния етос и Запрян Козлуджов ще бъде длъжен да ти отговори; както, впрочем, и всички ние. Тъй като всички ние – а не само ти – сме виновни като съучастници. Затова, преди някой да изкупи вината си за тези самоунижения, той не е упълномощен да говори от името на академичния етос за фарса с Христо Стоичков.

Това, което остава, е да обсъдя доколко Цветозар Томов е упълномощен говорител на този етос като гражданин, а не като представител на академичната колегия; и веднага искам да призная, Цветозаре, че си. Ти несъмнено, както вече доказах (имам предвид, че едно лобиране, дори да е на „Камата“ и да го иронизираме, е заслуга към университета), нямаш смислени мотиви да хвърляш своята оставка заради това, което се случи в Пловдивския университет на 11. 11. 2011 г. в 11 часа, но това беше смел граждански жест. Този жест – макар че нито има трагичните мотиви, нито трагичното достойнство, както самозапалването на Ян Палах след нахлуването на съветските танкове в Чехословакия през 1968 г. – беше наистина граждански доблестен и може би своевременен. Граждански доблестен, тъй като някой наистина трябваше да разбуди задрямалия академичен етос. И може би своевременен, тъй като – освен подкрепата на унизената от „силните на деня“ широка публика – той може политически да събуди и дремещата гражданска енергия на българина. Тогава хвърлянето на оставка заради удостояването на Христо Стоичков с доктор хонорис кауза ще бъде метонимия на това, че вече са възможни граждански практики на неподчинение – то ще бъде платно, което метонимизира един нов политически кораб (засега, обаче, всичко това е само „може би“).

Държа да обсъдя по-задълбочено тази гражданска доблест на Цветозар Томов, тъй като тя е – все пак – донякъде избирателна (което ме смущава). Твоята гражданска доблест да обвиняваш силните на деня, Цветозаре, си личеше още в критиките ти към министър председателя; но Бойко Борисов не е министър председател хонорис кауза, а човек, който е упълномощен да взема държавнически решения (така че мисля, че тогава ти имаше смислени мотиви – решенията му не бяха добри). Ти, обаче, не напусна държавата, „не хвърли оставка“, когато едно политическо протеже на този „най-силен на деня“ беше удостоено с почетното звание президент – и то не от коленичилия Академичен съвет, а от коленичилия електорат (който би трябвало да представлява гражданското общество); от това, което съм забелязал дотук, Росен Плевнелиев не е държавник – той е добър бизнесмен и, общо взето, посредствен министър, и несъмнено е „пич отвсякъде“, но само толкова. Така че той малко се различава от Христо Стоичков, който за това, че може да рита топка, е удостоен – както ти сам каза – с най-почетното академично звание. Дано Росен Плевнелиев ме опровергае (за това засега можем само да гадаем).

Тук искам да се върна към собствено академичните проблеми, но вече през призмата на гражданските. И това, което ме безпокои, е че ти не разширяваш критиката си към „силните на деня“ в академичния ни живот. Надали е редно да забравяме, че Сергей Игнатов (който може да е добър египтолог, но надали е административно много ук и много образован) също не е министър хонорис кауза – той взема решения за държавната политика спрямо държавните университети – решения сякаш под давление, сякаш облагодетелстващи приватни интереси. Той дърпа, така да се каже, конците на тази политика; и – разказват – само чистачките в министерството не си поставят въпроса кой дърпа неговите конци. Надали, обаче, гражданските проблеми на академичния етос са само това. Никой от академичната колегия не обсъжда критично неолибералните идеологеми на т. нар. Болонски процес; тази колегия, а не само Академичният съвет на Пловдивския университет, следователно коленичи пред „силните на деня“ – вече тези в Европа, а не само у нас; коленичи, вместо да подкрепи критиците на „дневния ред“ (а такива има на Запад); не че можем да се върнем към хумболтианския университет, но все пак сме негови наследници. Това несъмнено е публичен проблем (не по-малко от удостояването на Христо Стоичков), който ние – като европейски граждани – не можем да подминем. Само че т. нар. академична колегия „се снишава“ (както казваше другарят Тодор Живков), докато „бурята отмине“.

Именно тук всеки от нас двамата (а и всеки, който е съпричастен на академичния етос) трябва да вземе своето решение. Ти избираш да хвърлиш оставката си, аз – да остана в Пловдивски университет (но не бива да забравяме, че едва след казаното дотук за академичната и гражданската критика оставката ти би имала смислен мотив); всеки от нас, както обичаш да казваш, е свободен човек. Твоят избор е продиктуван от това, че „модерният ляв“ е бил удостоен с почетното звание доктор хонорис кауза. Моят избор е мотивиран от новаторския експеримент за една освободена от наследствени догми социология (в който ти също участваше); но не по-малко и от залога на гражданската критика. Институтът за критически социални изследвания, подкрепен от Пловдивския университет, е и гражданска институция. (И тук мен малко ме интересува как – според остроумието на унизената от „силните на деня“ широка публика – в Пловдив сме се били поздравявали и сме били отвръщали на поздрава). Тъкмо за това имам самочувствието, че мога да бъда упълномощен говорител на академичния етос, а не Дон Кихот (оставам при добродушните аналогии, с които ме иронизираш ти). И двата избора предполагат компромиси, за които се налага да плащаме, и двамата сме приели, че ще платим за тях. Очевидно е, че се разминаваме; дано, обаче, с общи усилия да провокираме унизената от „силните на деня“ широка публика да престане да шушука в „интернет кьошетата“ и да заговори в критическата публичност по действителните проблеми на действителния академичен живот.

Угрозата, която е надвиснала над нас, Цветозаре, не е пространственият провинциализъм на този университет, а и на Пловдив изобщо (както сякаш мисли Ивайло Дичев); угрозата е времевият провинциализъм на европейския академичен живот от 90-те години на миналия век досега – провинциализъм, който е засегнал не по-малко и Софийския университет, и Сорбоната, и т. н. (не казвам „всички университети“). Времеви провинциализъм, на който не му трябват наистина критични мислители, като Фуко и Дельоз, Бурдийо и Мамардашвили, тъй като му стигат Хабермас и неговите епигони (символи, извинявам се, на една безобидна критика). На който не му трябва свободно и дълбоко мислене, не му трябва критическа теория за обществото, в което живеем. Този провинциализъм е функция преди всичко на институционализацията на науката и на висшето образование не само у нас, но и изобщо в Европа – Европа на банкерите и на Брюкселските бюрократи, обсебена от идеологемата „общество на знанието“ (следователно, общество, конкурентоспособно на Щатите и на Китай). Според мен, срещу времевия провинциализъм можем да се борим не с хвърляне на оставки (не че и на мен не ми е идвало да я хвърля), а само чрез новаторски експерименти в тази наука и в това образование; както и чрез търсене на нови форми на тяхната институционализация. Тъкмо това е залогът на академичната и на гражданската критика в началото на ХХІ век. Иначе наистина алма ни матер – съвсем заслужено „силните на деня“ ще ни хонорнат каузата.

Източник

ДЕЯН ДЕЯНОВ

Деян Деянов е старши асистент в Института за критически социални изследвания към Пловдивски университет „Паисий Хилендарски“.

Коментари (65)

- 05-12-2011|Златко – „парадоксалният му отказ да бъде унизен, когато ни
Цитат:

парадоксалният му отказ да бъде унизен, когато никой не го унижава

Не знам с какво да започна. Чувствам се толкова омерзен – друга дума не мога да използвам – че ми е трудно да се предпазвам от думи, за които по-късно може би ще съжалявам. Чувствам се като дете, което е видяло някой чичко да мастурбира пред картинки на малки момиченца. Познавам автора на текста отпреди 30-тина години – имах честта да бъда негов студент в началото на 80-те – така че със сигурност не говоря за нещо, което ми е далечно и непознато.

Но не за Автора искам да говоря тук, колкото за нещо много по-познато на всички ни – добре познатата черта на нашата „интелигенция“ да се присвива докато отмине бурята, а след това – както в случая – дори да намери „теоретични основания“ за поведението си. Не ни е виновна собствената безгръбначност, виновен ни е Хабермас! Неволно си спомням как през същите ония ранни осемдесет години Димитрина Петрова, една друга асистентка в СУ, беше си направила един експеримент – някакво заявление, с което уж протестираше срещу наличието в Националната библиотека на „спецфонд“ (книги, достъпни само за малцина избрани читатели, най-вече по идеологически причини) – и беше отишла при всеки от колегите с молба да го подпише. Представяте си какво се е случило, нали? И – дали е случайност? – и досега си спомням как тя ми обясняваше – преди 25 и повече години – как именно (как мислите, кой?) бил измислил възможно най-сложното и теоретично обяснение за отказа си да подпише. Gottchen!

Не ща да приказвам повече, защото все пак докосвам спомени от едно време, което си ми остава свидно, въпреки цялата му низост. Но като видя само колко малко са се променили нещата оттогава насам… Драйфа ми се, честно!

Нещастна, нещастна България!

- 05-12-2011|Златко

Впрочем, това, че го има Цветозар Томов все пак е някаква надежда, разбира се… Надеждата винаги е била в шугавите овце, откак свят светува.

- 05-12-2011|Кентафър – Судомойка

Много пъстра и обработена реч! Много красота, за да опишеш такъв боклук … познато!

Някой дава ли си сметка колко калории има в един литър вода излизаща от съдомиялната на някой посредствен ресторант … колко спагетки и оризчета, колко мазновати локвички с дъх на евтин сос, направен от кубчета „бульон“ и супа от пликче! Хранителност … и красота … красота и хранителност … като слабоумна красавица или красива слабоумница …

И за да се представи този кулинарен шедьовър, е нужна публика … така както за решаването на всеки конфликт първоначално се търсят съюзници на опозоряването на Цветозар.

Та ние, публиката, би трябвало да сме съюзници на бай Деян в тази доблестна задача. Ами не става, Деяне. Не можах дори да ти дочета помийката … храни с нея себеподобните си! Знам, че сте много и ви разпознавам по това, че оползотворявате всяка калория. Да ви е сладко!

- 05-12-2011|без значение

Проблемът не е български, по-скоро – човешки. За мушмуроците говоря. От как свят светува хората се делят на роби, господари, и свободни. Не може да се сърдиш на роба, и не трябва… Робът трябва да види колко струва господярят му (винаги по-малко в количествено и качествено отношение), господаря трябва да види, колко му тежи господството му (винаги по-леко отколкото си представя), а на свободния работата е да им показва…

- 05-12-2011|без значение

BTW академията, и тук и по света, sucks: схоластична структура с догма и насилие. Нищо ново под слънцето -- хората и организациите, които си мислят че притежават знанието имат тоталитарно-садистични наклонности… Вероятно side effect от прекаленото занимание с абстрации и амбиции: закърняване на тъй наречения „empathy circuit“ в мозъка…

- 06-12-2011|Кентафър – Наистина няма значение

Прав/а си. Науката е дълбоконенаучна … от няколко столетия насам. Не цялата, но Фсе-пак.

Пише го в съвременната психология, във философията на науката, в квантовата физика, във висшата математика … да не посочвам и цитирам … Просто академиците, ако биха искали да го разберат, има откъде да го прочетат.

Няма да стане … по този начин. Има системи, които са способни да се реВормират в собстфените си рамки. Но системата на научното „познание“ и познафане няма да може.

Защото да излезеш извън рамките, означава да правиш (най-малкото) метаморвоза. Нова система, един вид. А то значи, старите динозавре да преразпределят кокъла. Доброволно!!!

?!!? Дали …

- 06-12-2011|Самолет 005 – … de provinциалистибус…

Темата Слава Богу не е за Стоичков. Авторът казва:

„… Този провинциализъм е функция преди всичко на институционализацията на науката и на висшето образование не само у нас, но и изобщо в Европа – Европа на банкерите и на Брюкселските бюрократи, обсебена от идеологемата „общество на знанието“ (следователно, общество, конкурентоспособно на Щатите и на Китай).“

Тоест темата (според мен) е за академизма и за издребняването му…

Всеки има свое виждане за това, кое е академично и кое е висока наука. Преди време в Нов Български Университет бяха поканили лектор. Това беше професор, който е най-голям в момента в областта си. Той не просто е голям; той е гигантски голям. Той не е гений и ясно го съзнава, което го прави стойностно голям. Беше дошъл в България (пак според мен) по милост. Изнесе лекция, на която присъстваха 10 професора (от любезност); 4-5 негови „обожатели“, които наистина разбираха, какво казва и за какво говори; моя милост в качеството си на „гастролиращ актьор“, но за разлика от много хора аз също знаех за какво ще става дума, защото един от наречените от мен професорови обожатели ми е гуру в областта; две студентки – най-изпадналите, но борещи се за заверка на семестъра; секретарката на отдела. Този човек изнесе такава лекция, че на мен ми идваше да се пръсна от яд, че никога не съм бил студент там, където трябва; идваше ми да се разрева от самосъжаление; и бях безкрайно щастлив, като че ли бях видял Христос. В цялото това тюрло от противоречиви чувства отидохме да ядем пица след лекцията. Аз бях останал без дъх, без думи, без размисли. Движех се като някакъв електрон, загубил притегателното си ядро на общия академичен атом (каква типична картинка за селянче (или провинциалистче), попаднало на нещо луксозно. И се запитах – защо например в лекциите си по физиология като студент аз редовно заспивах, макар да бяха в 11 на обяд, а физиологията сама по себе си да е изключително интересна наука. Това беше спомен от Медицинска Академия. После се запитах защо в упражненията си по превод във второто ми висше в СУ „Климент Охридски“ аз нищо не научавах. Защо даскалиците от най-големия университет в България ми казваха, че в английска филололгия се учи за езика (а не самия език) и аз знаех теорията на Вознесенская за езиковите аберации, а не можех в Кентърбъри да си поискам нова SMS карта, понеже от двучасовото обяснение на милото момиченце в магазина аз разбрах три думи, а то говореше на английски, бидейки англичанка. Даскалиците обаче бяха като садистки, ако не кажеш нещо за Вознесенская. Попитах се защо един професор от Америка може да говори за толкова сложни неща и аз всичко да схвана и да остана без дъх, а от даскалиците нищо не научих. Попитах се защо имам само един български любим професор – по цитология например, а като млад медик – не бях шил с хирургичен конец в университета, и като ме изтипосаха на дежурен кабинет вече новозавършил аз се побърках от страх пред пациентите, които трябваше да шия. Попитах се, какво учим и какво знаем. Попитах се университет равно ли е на самодейност или не. Оказа се, че е равно.

А Стоичков е гениален майстор на головете!

Благодаря все пак на НБУ, че ми отвори очите за това, какво означава да си професор!

Мисля, че тук се говори за провинциализъм в неговите страшни измерения. Греша ли?

- 06-12-2011|Златко

За моето собствено усещане това е текст, сякаш излязъл от Достоевски – тоест изпълнен с изтънчена перфидност и дълбоко прикривано усещане за собствената незначителност, от което пък идва неизбежното желание да докажем, че и „онзи там, дето ни се бара различен“, е същото л… като всички останали. В смисъл – ще кажем всичко, защо да не го кажем? Ще кажем и това, че „Стоичков без съмнение е фарс“, ще напишем и името на ректора, да не би някой да мисли, че ни е страх, ей!, ще споменем и че „ние сме виновни като съучастници“… А накрая така ще оплетем всичко в мътни, абстрактни и общи разсъждения за вредата от неолиберализма и за това, че нашата работа не е да се тревожим за това, което се случва под носа ни, ние тук наука правим, така ще релативираме и поставим под въпрос всичко, включително и смисъла на тази „безсмислена“ постъпка, на която всички обръщат внимание, защото хората, то се знае, са глупави и се впечатляват само от глупости… С две думи – така финичко ще се присмеем инадсмихнем на глупака, който е тръгнал да ни показва, че имало смисъл да се протестира, та в цялата работа да не остане и капчица смисъл… А инак, разбира се, няма да предприемем нищо, няма да протестираме, няма да кажем, че тази докторска титла е подигравка с цялата академична идея и общност, че това е лакейство и политиканщина от най-низък, най-елементарен вид… И ще продължим да получаваме заплатка, за разлика от глупака. Така де, деца имаме…

- 06-12-2011|Самолет 005 – … добре…

Добре… Цветозар Томов протестира. Какви са очакванията? Все пак някой протестира срещу нещо и срещу някого. Какви са очакванията? Пловдивдсият университет да се саморазпусне (казвам го най-напосоки). Или Пловдивският университет да отнеме титлата на Стоичков. Или Стоичков да си върне титлата… В България професор Отто Кронщайнер върна титлата „Доктор хонорис кауза“ на Търновския университет, когато се разигра друг фарс – този с латиницата. Тогава по телевизията един (мисля че беше професор) каза в театрално възмущение: „Аз не мога да си представя как Иван Вазов ще се произнася на латиница!“ Нещо да се произнася на латиница! Ъ-ъ-ъ!… Не да се чете на латиница, а да се произнася. Как се произнася латиница?

Всъщност трябва да има реакция на онези, срещу които се протестира. Те по някакъв начин също биват девоаирани (каква произносима дума). Ами „кога ти светне гъзо като калайдисан тиган на месечина“, как се реагира? Не е ли всичко това едно надцакване? Не е ли като да играеш белот в купето на Вакарелския влак? Просто някак си сме се навървили все с чест и достойнство…

Някой протестира. Кои каза на българския народ, че това е уместен протест? Освен това Христо Стоичков е любимец на болшинството от българския народ. Ние за български народ ли говорим или за академичен народ… Тези народи имат ли допирни точки. Как тези народи се допират примерно в Германия… (нали разбираш, че не споря с теб!)…

- 06-12-2011|Българин от Мисури

Обърнете внимание, че Цветозар Томов се е подписал под своето писмо с академичните си идентификации („Доцент д-р Цветозар Томов, Катедра „Критическа и приложна социология“„) – докато в публичното пространство обикновено той бива обявяван просто като „социолог“. (Далеч по-слабо известно е, че този човек е и политик – на последните избори той се кандидатира на челно място в листата за общински съветници в София от една от екологичните партии.)

Тук вече е налице първото несъответствие. Защото целият шум, който се вдигна около това негово писмо, повече отиваше на ролята му на политик (от опозицията), а не на преподавател в университет. (И това не е чудно: все пак в общественото пространство изцяло липсват каквито и да било данни за някакъв негов евентуален принос като преподавател).

В ролята му на „социолог“ мнозина са го запомнили с драстично грешните му прогнози за последните (2009 г.) парламентарни избори. Тогава той твърдеше, че „никоя партия няма да успее да вземе повече от една трета от местата в парламента“ (а реалността е, е ГЕРБ получи близо 50% от местата в народното събрание – това е грешка от порядъка на 15 процентни пункта, което дори и по мерките на една провинциално-българска социология никак не е малко…)

Така че поводи за съмнения в добросъвестността на Цветозар Томов има предостатъчно.

- 06-12-2011|Кентафър – За какфо стафа дума

Или по-скоро за какво НЕ става …

Не става дума за прогностическите качества на доц. Томов, така че не маипулирайте темата! Става дума за … четете написаното от Златко, и ако не ви е по мярка и по душа, наредете се на опашката … остана още помийка …

А сега ще припомня една инициатива във Фейсбук, която някак пропадна, защото май не получи достатъчна подкрепа и си остана само предложение: някойси искаше да предложат доцента за високо футболно отличие (май беше Златната обувка), заради заявената гражданска позиция, постъпка, съвест, доблест … нещо от сорта – разказвам по памет …

Изабележете: не академична, а гражданска. Аз съм навит да му дадем приза, защото хората, на които плащам за да ми управляват държавата, вместо това я скапват. А Томов е един от малкото, които казаха, че „царят е гол“. Позицията и действието му означават много неща и са следствие от много причини, но декларацията му си тежи именно в този смисъл: казано по хамлетовски, няма нищо гнило в Дания, защото не остана Дания, а само гнилоч …

„Златната обувка“ за доц. Цветозар Томов!

- 06-12-2011|Георги Гочев – Кой е дал повече за България (и за Пловдив)?

Под диктовката на своята партия Цветозар Томов подаде оставка. Срещу какво? Срещу решението на колективния орган на Пловдивския университет. Добре. Но защо му обръщат толкова много внимание „журналистите“? Защото и те са получили „директива“.

С плювни далеч не се стига.

- 06-12-2011|Българин от Мисури – „за какво става въпрос“

Въпросът „за какво става въпрос“ изглежда винаги ще е актуален у нас.

Ето, според Кентафър ставало въпрос за това, че било нужно някой да каже, че „царят е гол“.

Аз пък предпочитам да си мисля, че не е толкова важно дали някой ще каже „царят е гол“, а дали изобщо ще има кой да играе „цар“ (или ако предпочитате: президент, премиер, министър на еди-какво и т. н.).

Защото, колкото и пъти да казваме кой е „гол“, накрая все ще трябва да стигнем до по-важния въпрос, а именно: кого да сложим там, ама да е такъв, че да не е „гол“…

Аз лично бих дори гласувал на едни бъдещи избори именно за Цветозар Томов, стига да видя у него поне някакъв блед намек, че той би могъл да направи нещо за страната си (а не просто да допринася, с претенциозни фрази, за съобщаването на голямата „новина“, че царят бил „гол“ – защото с медийните си изяви той прави главно това).

Когато става въпрос за двама души от типа на Хр. Стоичков и на Цв. Томов, аз винаги заставам на страната на Стоичков.

Защото за Стоичков съм сигурен, че при този човек поне има една област, в който неговите постижения са на световно (или поне европейско) ниво.

А като се замисля за човек от типа на Цв. Томов, не съм сигурен дали този човек има каквито и да било съпоставими постижения (нито на световно, нито на европейско, нито дори на национално ниво), в която и да е от областите, в които той се изявява (а както посочих по-горе, те не са малко: той е и университетски преподавател, и „социолог“, и политик…).

А в изявлението на Златко по-горе така и не разбрах в каква връзка той споменава за Достоевски. От написаното от Златко може да се заключи, че за текстовете на Достоевски е характерна някаква „изтънчена перфидност и дълбоко прикривано усещане за собствената незначителност“ – „незначителност“ на кого – на самия Достоевски?!?!

Може би според Златко значителността на Цв. Томов надвишава тази на Достоевски?

- 06-12-2011|Златко

Няколко неща: първо, разговорът нещо изби на общи приказки, от което едва ли някой има полза. Когато изпуснем от поглед, че тук става дума не за Христо Стоичков – футболиста, а за Христо Стоичков – почетния доктор на Пловдивския университет, от разговора едва ли е останало нещо. После, пак във връзка с конкретния разговор: постъпката на Томов в конкретния случай е нещо достойно, граждански почтено. Опитите да изместим нещата от тази постъпка към приказки от рода (ама той защо така, миналата година…) отново отиват накъм посоката „колко е важна калта под ноктите“, поне според моето усещане.

И, трето – Достоевски е един от големите майстори на убедително представената човешка нищожност – най-често под формата на монолог или дълга поредица от мисли, представени от първо лице. Оттук и връзката към този текст.

Последното, към господина от Мисури, е че, щом ме познава вече толкова добре, то би трябвало да е забелязал, че страшно обичам, когато някой от участниците в разговора все върти и суче, и все извърта нещата накъм характерите на опонентите си, а не към това, което те казват. Какво сега, на възпитатели ли да сe обръщаме? Щом ме познавате, не си играйте с тия неща, уважаеми. Или поне се опитвайте да сдържате специално тия пориви. Те не правят чест никому, нали се разбираме?

- 06-12-2011|БС2003 – НАШИЯТ ИЗБОР

В този спор ние не избираме между Томов и Стоичков, а между достойната позиция на Томов и малодушното бездействие на всички останали преподаватели в Пловдивския университет. Стоичков е само поводът. Това, че Томов постъпва достойно, е факт, който няма нищо общо с това дали като социолог е познал резултатите от изболите или не, дали като преподавател е получил известност в обществото или напротив. Ако правилно разбирам, перфидността, за която говори Златко, се изразява в това, че авторът Деянов не поема риска да атакува фронтално постъпката на Томов-нещо, което би породила негативна реакция сред околните, а примесвайки верни съждения с несъстоятелни твърдения се опитва да обезсмисли тази постъпка, а оттам да защити своята собствена линия на примиренческо поведение, да приспи критичността на другите към себе си самия.

- 06-12-2011|Златко

Благодаря, БС. Най-после някой да не се заяжда. Не държа на всеобщо съгласие, просто настоявам на елементарна почтеност, включително и при дискусиите тук. И толкова по-зле, ако разбиранията ми за почтеност не се споделят от всички…

- 11-12-2011|Или – Цветозар Томов не е политик, но дано стане

Забележките по-горе, че Томов е политик са невярни. Това, че една екологична партия го е включила в листите си, като сравнително известно име, не го прави политик. Също така не е вярно, че прогнозата му за изборите 2009 е грешниа или манипулативна. Месеци преди изборите ГЕРБ нямаше толкова силна подкрепа, дори изборите за европарламент го показаха. Тогава прогнозата беше вярна. С наближаването на изборите подкрепата се промени, благодарение и на Доган, и на правителството като цяло с разни номера като ИПК Родина на Пеевски и мама и т. н. Моля, цитирайте по-късните прогнози на Томов, те съвпадат с повечето социологически агенции. В края на краищата нашите социолози позват почти едни и същи гнезда за анкетите. И накрая – надявам се Томов да стане политик, наистина. БЪлгария има нужда от малко дойстони хора

- 11-12-2011|Александър Кьосев

Хайде и аз да кажа нещо. Вече водих този спор не се Деян, а с друг нащ близък приятел, така че ще бъда кратък, аргументът ми е готов.

Цветозар Томов протестира срещу това абсурдно удостояване с доктор хонорис кауза. Оттук нататък тълкуванията на този жест се разделят на три:

1. Първите избират да виждат в него чиста монета – възмутен протест.

2. Вторите търсят скрити мотиви зад протеста – защо точно Цветозар, защо сега, защо срещу Стоичков, в какъв контекст става всичко, какви именно са скритете мотиви. Те просто не вярват, че може да има искрен протест, и затова винаги предполагат някаква скрита полза зад протеста.

3. Третите, като Деян, казват: но защо срещу този конкретен повод, след като трябва да се протестира срещу … всичко? От което закономерно следва, че няма смисъл да се протестира срещу нищо /защото всеки конкретен повод е някакъв си частен случай – безкрайно незначителен на фона на всеобщото зло/, а трябва да се работи планомерно. Което си е легитимация да не се прави нищо публично.

Аз съм от първите. Каквите и да са скритите мотиви на Цветозар /ако има такива/, аз избирам да мисля, че това е протест – защото само тогава то има смисъл – а нещо публично има смисъл не само поради намерението на този, който го прави, а и поради мисловния апарат и волята на този, който го възприема и тълкува, който стабилизира неговото публично значение.

Е, какъв е смисълът? Смисълът е един: да се пазят стандартите. Да се каже, че доктор хонорис кауза за този модерен левак е нещо нередно и скандално. Да се каже, че метърът е дълъг винаги един метър, все едно дали в академичната област или в друга.

Но защо по този повод? Въпросът е неуместен: няма психологическо обяснение – поводът е винаги конкретен и обикновено абсурдно дребен – нарича се „последна капка“.

А да кажеш, че метърът е дълъг един метър не е абсурдно – при всяко следващо мерене, всички които твърдят, че в конкретния случай той е примерно 120 см. ще трябва да се справят с всички тези, които помнят, че той си е един метър, 100 см. Разбира се, събуждането на публичната памет за стандартите не е дело само на тези, които правят жестовете, а и на тези, които уважават, тълкуват и удържат тези жестове, които превръщат едно възможно тяхно значение във всеобщо прието. Така че да не проваляме жеста на Цветозар с глупави коментари, той си е протест срещу една огромна и симптоматична простотия на Пловдивския университет. И всички, които казват разни други, в случая съвсем ненужни, сложнотии, пречат на опазването на стандартите.

- 11-12-2011|Златко

Благодаря, Сашо! Не виждам какво мога да добавя към коментара ти, но пък и не мога да сдържа изблика на удоволствие, който получих при четенето му. Благодаря, благодаря!

- 11-12-2011|Александър Андреев

Кьосев, аз съм съгласен с Деян, само дето той не довежда размишленията си до логичния им край: почти-провала на едно цяло поколение…

- 11-12-2011|Златко

Чета и си мисля: добре, провал. Добре, цяло едно поколение. Не съм аз който ще съди, но все пак не мога да се отърва от въпроса: а толкова ли няма ни най-малък шанс да се отървем от тази колективна идентификация, да се откажем и от поколението си, и от провала му, и да вършим нещо, колкото и утопично да е, което да ни избавя от тази инак тъй удобна класификация: ние сме провал, и готово. Не можем ли да се обърнем към най-простичките, най-селските неща, с които са ни възпитавали родителите ни, в тях има толкова проста истина, толкова сила? Баща ми, Бог да го прости, казваше така: ако всички започнат да дрискат по улицата, ти ще го правиш ли също? Защо да няма изход от ситуацията на осъден, защо да няма възможност за лично, индивидуално спасение от всеобщата орисия? Какво пречи на това човек да откаже да бъде провал? Повтарям: не се опитвам да съдя, просто отказвам да приема това по същия начин, по който – да ми бъдат простени големите думи – учителят Фокнър отказва да приеме края на човека. Може и да е последната глупост на тоя свят, но за мен тя е по-важна от всички примирени премъдрости. Няма да бъда провал, пък ако ще турско да стане! (Майтапя се, Серкане!)

- 11-12-2011|Петко Симеонов – Къде е степента на компромиса?

Не мога да давам морална (може би думата е „гражданска“?) оценка на постъпката на Цветозар Томов, защото в случая, според мен, не става дума за морал, а за чувствителност. Прекипяло му е и е реагирал. Избухнал. Баста! – казва.

Ако Цветозар Томов реагираше на всичко случващо се с подобен морален (или граждански?) метър, което има пряко отношение към неговото вървене из обществото, той не би могъл да стане от леглото си и то в буквалния смисъл на думата. Водата е спряла; самобръсначката е турско (китайско) менте, а е дал пари за оригинален „Жилет“; асансьорът е недопустимо мръсен; тротоарът е до нефункционалност разсипан; прескачането на кучешки изпражнения е вид еквилибристика; автобусът (трамваят) се тресе и вони; минувачите са намръщени и често намирисват; от телевизора се леят глупости и дистанционното не помага; от интернет на майчин език се леят мисли подобни на кучешките купчинки по тротоара; студентите не знаят дали първо е била Първата световна война или Втората; за една университетска лекция плащат, колкото за бутилка гроздова; не можеш да си позволиш да си купиш книга; ток, вода, парно, такси, данъци – парите не стигат и в хладилника я има кофичка кисело мляко, я не… А имаш фирма и си доцент!.. За какъв Стоичков става дума, за какви пет лева? Със ставането от леглото сядаш и пишеш отворени писма и напускаш. Литваш като ангел. Край!.. За това смятам, че Деян Деянов е прав в позицията си, а Цветозар Томов е прав да избухне и да окне „Аман!“

Реалният въпрос, според мен, е в степенуването на проблемите, разбирането на случващото се и ефективното използване на ресурсите за съпротива.

- 11-12-2011|Бургазлиев – За слагачеството и за още нещо

Винаги съм се изумявала на накои хора когато седнат да пишат и започват да използват витиевата многословност. Г-н Деянов уморих се докато дочета вашето открито писмо до Цветозар Томов. Животът иска прости и ясни неща, а не обяснителни и разеснителни отговори. Един човек протестира срещу това, че са подменени академичните принципи и се дава престижна титла на човек, който няма принос за научното равнище на един университет, а просто защото е помогнал за нещо си. По същата презумция хората се възмутиха, че г-н Вежди Рашидов даде с лека ръка признанието и плакет на СБХ, но министър-председателят отказа да го приеме след разразилия се скандал. Проф. Минеков, който е председател на Контролната комисия на СБХ, предварително заяви, че решението за наградата е взето без тя да е дала одобрението си. Той го обяви за „рекетьорски акт“, под натиска на Рашидов и се обърна към премиера, за да му обясни, че „медалчето“ на СБХ не струва 2-3 лв., както той заяви, а поне 1000 пъти повече. Ето за това става реч старши асистент Деянов. Винаги ще има хора, които ще се бунтуват срещу слагачеството и подлизурщината. А Стоичков да си го награждава Националната Спортна Академия, там може да му се признаят заслугите.

- 11-12-2011|Българин от Мисури

Тъкмо се зарадвах, че виждам тук най-сетне едно сравнително конструктивно изказване (това на Петко Симеонов по-горе, което завършва с думите „Реалният въпрос, според мен, е в степенуването на проблемите, разбирането на случващото се и ефективното използване на ресурсите за съпротива“) и ето че се появи Бургазлиев, с неговите претенции, че „животът иска прости и ясни неща, а не обяснителни и разяснителни отговори“…

Затова, нека още веднъж поясним нещо – за тези, които ги мързи да прочетат внимателно писмото на Деян Деянов.

Основната идея на Деянов (така, както аз я разбирам), е следната:

Удостояването на Стоичков с някаква университетска титла, колкото и да е „неакадемично“ на пръв поглед, на практика НЕ ВЛИЯЕ върху действително академичните неща в пловдивския университет – затова който иска да се покаже загрижен за ДЕЙСТВИТЕЛНО АКАДЕМИЧНИТЕ НЕЩА, би трябвало да прояви активност именно във връзка с тях (а не във връзка с епизода „награждаване на Стоичков“).

- 11-12-2011|Дончо Аврамов

Изчетох коментариите и още един път се уверих, че споренето в България не е нищо друго освен един начин да се прахосва времето. Изглежда, че българинът е разполагал с време за пилеене много отдавна – в един пътепис от втората половина на 19-ти век намерих поговорка – „Речи ми, че и аз да ти река, та да се минува времето“. Но не по-лош начин да се слуша „как мълчаливо се влачи реката на живота ти“ (Валери) е гроздова ракия с доматена салата със или без натрошено сирене.

- 11-12-2011|Златко – re:
Българин от Мисури писа:

Удостояването на Стоичков с някаква университетска титла, колкото и да е „неакадемично“ на пръв поглед, на практика НЕ ВЛИЯЕ върху действително академичните неща в пловдивския университет – затова който иска да се покаже загрижен за ДЕЙСТВИТЕЛНО АКАДЕМИЧНИТЕ НЕЩА, би трябвало да прояви активност именно във връзка с тях (а не във връзка с епизода „награждаване на Стоичков“).

Отне ни десетилетия да разберем, че състоянието на ТОАЛЕТНИТЕ ни, колкото и маловажно да се е струвало на всички ни преди това, е един от най-важните видими показатели за нивото на живота ни (и нещото, с което преди всичко друго ни запомнят чужденците). Сега пък ще трябва да минат неизвестно число други десетилетия, докато най-после схванем, че подминаването на въпросите на здравия човешки разум и „простичкия морал“ НЯМА КАК ДА НЕ засяга всичко останало, включително и академичните неща. Да извършиш нещо, което е толкова смехотворно-неадкеватно от всякаква гледна точка, включително и онази на здравия разум, а след това да твърдиш, че това няма значение, за мен е същото като да гледаш порно филми пред децата си и да си казваш „няма страшно, те нищо не разбират.“

(Без да настоявам за мнение от последна инстанция, разбира се…)

- 11-12-2011|Христо мутафов – Дрън-дрън…

1. Авторът – „Дълбокомислени“ спекулации, вместо да стане ясно подкрепя ли или не протеста на Доц. Томов

2. Кой от кандидат-президентите би бил по-подходящ за Президент на България? – Ясен си ми Авторе!..

- 11-12-2011|v. i. – би следвало да е много просто

Някои неща в този живот наистина са прости. Само хората се напрягат да ги усложняват излишно.

От текста на г-н Деянов разбрах, че той се опитва да оправдае себе си, но и да обясни на другите защо не се е противопоставил на фарса с футболиста и първото му въвеждане в сграда на университет по един злочест за академичните среди повод. Г-н Деянов очевидно не счита, че няма драма с „удостояването“ на Христо Стоичков с титлата; напротив – изглежда той счита, че има проблем. Вижда му се обаче драстично някой (в случая г-н Томов) „пораженчески“ да подаде оставка.

Аз няма да се спирам на другата част от текста, в която авторът обсъжда проблема за европейския провинциализъм в академизма, защото в случая не това е темата, според мен. Д. Деянов иска да изглежда, че е, но не е. Тя е сериозна и заслужава обсъждане, но не по този повод; не и в този безумен контекст. Няма да легитирам страха на автора, обсъждайки съхраняването му в името на голямата цел.

Вместо това – ще задам няколко въпроса на автора. Не че очаквам да ми отговори.

Вие, господин Деянов, какво направихте, за да изразите своето отношение към връчването на титлата на футболиста? Разбра ли някой изобщо Вашето мнение по този въпрос? Схванах, че считате оставката за прекомерен и неадекватен на тежестта на гафа жест, но нещо друго направихте ли? Например – да говорите със свои колеги, да инициирате вътрешна форма на протест, в която организирано да се противопоставите на това, да изложите писмено становище, да предизвикате обсъждане (в академичните среди, обществено). Сторихте ли нещо?

Как се борите срещу вредните явления и негативните процеси в академичните среди, какво конкретно правите? Как се противопоставяте на халтурните лекционни курсове, на псевдонаучните трудове, на удостояването на куцо и сакато с академични звания и титли?

Какво точно правите за разбуждането на задрямалия академичен етос? Или и Вие подремвате кротко в неговите редици?!

В принципен план се съгласявам, че „борбата“ трябва да е добре организирана и че в нея не бива да се хабят патрони напразно, но ако борбата не е започнала дори в нечия глава, тогава за кога пестите силите си?

И най-важното: какво точно трябваше да се стане в този случай? Всички до един да мълчите?! Да го подминете и така да дискредитирате напълно институцията, която олицетворявате? Как хората да разберат какво си мислите, ако не го казвате пред тях, за тях и на тях?

Случвало ми се е често да се сблъсквам с хора, които, неискайки да подпишат нещо протестно, измислят и говорят такива глупости, че изпитвам срам заради тях. Повече уважавам онези, които са ми отвръщали с „Не искам, страх ме е, не съм в позиция да протестирам“. Може да не ги разбирам и да не оправдавам малодушието им, но считам, че все пак има хляб в тях, щом намират сили да не излъжат за истинската причина. Тях често убеждавам, че не бива да се страхуват; че никой не може да те застави да се страхуваш, ако ти сам не му позволиш.

Не бива, г-н Деянов, за да пробвате да се чувствате в мир в себе си, да омаловажавате акта на човек, постъпил достойно. Той има още по-голяма стойност тъкмо заради такива, които считат, че цяла една оставка е излишен мах в празното пространство.

- 12-12-2011|Самолет 005 – … все пак…

Някой наема ли се да каже каква трябва да е реакцията на Пловдивския университет спрямо протеста на доц. Томов?

Тоест какво очакваме…

- 12-12-2011|Златко

Самолете, пак ли се опитваш да ни убедиш колко безсмислено е всичко, хитрецо! Ами ако целта на целия този разговор изобщо не е да се получи някаква реакция от Пловдивския университет (пука му на Пловдивския университет от тукашните приказки, ще му накриви някой капата!) Ами ако целта е просто хората да видят, че те не са единствените, които се чувстват омерзени и погнусени от това, че има и други като тях, че не всичко е чак толкова засипано с пепел?

Ще ти се – така поне ми се привижда на мен, прощавай – бъдещето да дойде някак така и да те пощипне по брадичката, или да те помилва, да ти покаже, че го има… Ама не – то не ще и не ще. И те хваща яд на всички ония, дето не се отказват да приказват за нещо, дето отказва да те пощипне по брадичката. Глупости на търкалета, а?

А мен, глупака, ме хваща яд на тебе – защото ти пък не щеш да повярваш, че може да има и неща, дето ги има, въпреки че отказват да ни пощипнат по брадичките. И така си прекарваме времето и двамата, във взаимно надприказване…

Не че имам нещо против твоя избор да играеш неверния Тома, това не… Просто аз съм избрал да вярвам, това е.

- 12-12-2011|Самолет 005 – о! не беше това идеята…

Първо, аз съм един от онези, които смятат, че Пловдивският университет направи голям гаф с избирането на Христо Стоичков за „Доктор хонорис кауза“.

Второ, когато една моя колежка направила забележка на една циганка, че люпи семки в автобуса, онази разтворила цялата си олигавена шепа и пльокнала люспите на главата на колежката ми. Общността не реагирала. Все неща свързани с очакванията ни…

Трето – аз винаги отчитам контекста, а точно тук в постъпката на Цветозар Томов, която теоретично е достойна, аз не хващам контекста. Съжалявам, но контекстът ми е важен! Сега, Златко, по твой маниер ще кажа – ами вероятно съм глупав. Но възможно ли е да знаеш (само не ми казвай, че Цветозар Томов е толкова тъп, че не го е знаел), та възможно ли е да знаеш, че един университет е на нивото да раздава „хонориси“, по начин, по който мекичарницата пред него продава мекици, и да се съгласиш да работиш в него. Тогава хвърлянето на оставка (по този начин) казва нещо предизвикателно и гръмко. Когато аз на теб Златко ти кажа нещо предизвикателно и гръмко, то ти как реагираш?

Четвърто, аз лично познавам Мария Шнитер – за мен това е доста начетена жена (въпреки че работи в Пловдивския университет), и Клео Протохристова – също доста начетена жена (въпреки че работи в Пловдивския университет), все преподавателки в Пловдивския университет. Не съм ги питал какво е мнението им. Не зная как един ерудиран човек, поставен в позицията на насран идиот от един друг ерудиран човек, би реагирал? Затова питам пишещите тук…

Пето. В България имаме случай на върната титла „Доктор хонорис кауза“ от професор в Залцбургския университет. Това беше отвратителна и грозна история-истерия. Кампанията срещу професора от Залцбург беше политически акт, тоест ново ли нещо под слънцето е реакцията на Цветозар Томов и да очакваме ли от доктор Стоичков да си върне титлата?

Шесто – тук сме, за да си говорим, а тези, които смятат, че оттук променяме курса на историята, искам да попитам, колко е часът. Тоест внасям малко прагматизъм… Приветствам обаче теоретичните постановки на онези, изказали се теоретично, тоест не ви опонирам. Не ме разбирайте грешно. Само искам да видя колко сме героичните и колко сме делничните люде.:))) Не е чак такъв грях това мое любопитство, Златко… тоест за мен бъдещето пада от небето и моята работа е да се скрия, за да не ме смачка…:))) Абе, мижитурка отсекаде!

- 12-12-2011|Златко

Хубаво, да оставим настрана нашите си с теб размени на острословици (не знам как успявам да ти се сторя толкова надменен всеки път, когато ми писне шапката, ама нейсе…)

Не е работата в това дали дамите там са начетени, образовани, културни или нам кво, Самолете. Ако питаш мен, дори и докторската титла отива на заден план в този конкретен случай, защото, кажи ми как да не се вбеси човек, когато се сблъска с такъв великолепен пример за гьонсуратлък? Тоест, да се избамка човек напреко ти цяла нация, във водещия културен вестник, със статия, която на практика твърди: „Не е вярно това, че сме се наакали. А за това, че гащите ни са кафяви, има следните шестнадесет теоретически причини…“ И това – от Учител, Самолете. Не ти ли прекипява на жлъчката като си помислиш на какво ни учат, а?

- 12-12-2011|Самолет 005 – … всъщност…

Златко, вероятно не си ме разбрал. Няма причина да не си ми симпатичен. Аз изпитвам ужас от правилните, а ти не си от най-правилните:)))

Но наистина не това ни е приказката… Тук в България играем хоро, а не валс, тоест навървили сме се, а не сме по двойки. Това показва друг тип общностно поведение. Онези, които са се навървили на пловдивското хоро, се защитават… Имат ли право, немат ли право; това си е друга тема. Просто така се кютечим в България… Всеки кютек е гаден, дори и английско-брюкселския в момента.

- 13-12-2011|Sin

Учудващо колко много хора в този, уж не махленски форум, не виждат нищо лошо в обявяването на Стоичков за Доктор или смятат, че това не накърнявало академичната общност. Не мога да повярвам, че това не са манипулатори. Простакът – Доктор хонорис кауза! Какъв доктор, какъв Хонор? Знаете ли какви псувни тегли този „доктор“ от ТВ камери срещу кого ли не? Само това е достатъчно, дори не мерете акъла му.

- 16-12-2011|suhi

абе не разбрах защо и хабермас се споменава тук – демек левичарите са лоши, ние готините сега лягаме и ставаме с фуко и делюз, но които за разлика от ДД не са били теоретици чистофаници?…деян деянов как е станал доктор – сигурно е и той цитирал маркс като невидял…

не витиеватия текст няма нищо общо с достоевски, понеже достоевски и ако да е гузен заради ренегатството си, поне не е морално тъп. само че цветозар томов е от левите също – и воъбще ФФ си е такъв, колкото и да съзаклятничат днес възпитаниците му. ами ДД също се докарва пред инстанциата „козлуджов“, в крайна сметка. нали старшимиров бе казал, че във всеки български интелигент живее по един кмет…

впрочем едва ли стоичков би разбрал какви философски протуберанси е пробудил.

доколкото разбирам от цветозар томов се очкавало едва ли не като солженицин да избере изгнанието или да си избоде очите като едип? жалко писмо. моралните жестове не се нуждаят от обяснения, тълкувания и пр. но ДД очевидно е счел, че не лошо да се понадигне от академичния окоп и да контратакува… липсващиа противник. смело, а?

- 16-12-2011|Gрешница

Gрешно е да присъждаш такава академична титла на футболист /НЕЗАВИСИМО дали е Сточиков или не/, но не е грехота да наградиш и почетеш един „заслужил“ човек, напр. спонсор на Пловдивския унивеситет.

и Златко, съгласна съм с теб:

Как ИНАЧЕ хората /простолюдието, широката публика и някои заблудени овче от високата интелЕгенция/ да разберат, че

ТОВА не е ПРАВИЛНО?!

разбира се, ако не противоречи с правилата на Пловдския или други университети, където може да прочетете, че… еди кой си за еди какви си заслуги заслужава да бъде награден с титлата еди коя си…да ви напомня, че Обама получи НОБЕЛОВА НАГРАДА ЗА МИР, без да е допринесъл с НИЩО КОНКРЕТНО за това……като че ли това беше един ВОПЪЛ, едно ЖЕЛАНИЕ, една МЕЧТА за мир.

- 16-12-2011|Gрешница+

Ако не бях прочела коментара на Самолет005- дай ми мамо Вертолет, нямаше да се присъединя към „говорилнята“ и четейки го, така се настойвах да му разбишкотя перките:-), така се настървих, нооо стигнах на края и се успокоих, когато прочетох – „абе мижитука, отсекъде“. Оказа се, че в мислите си не съм била права, черпейки с пълни шепи от неговия, на самолет005, контекст, на екс -демек. Аз съм човек на детайлите и така се заравям в тях, че се оказвам затупана, затрупана _пардон, клавиатурата ми не работи изрядно.

С две думи – кратко – както казваме всички – НЯКОЙ трябва да каже истината! И дали това ще е детето с голия цар, дали ще е някой начетен внедрен агент в пловдивския университет, дали ще е Джулиан Асандж – все тая. НЯКОЙ трябва да се намери. И дали ще е правилно – от различните гледни точки – не е все тая, но не е толкова важно. Не е важно кой как ще интерпретира Уикилийк – важното е да има течение, да се проветрява:-)

Дали си спомняте един кореец, който каза, че няма да отиде да воюва в Ирак?/а беше военен и мнозина казваха, че като е ставал такъв е трябвало да приеме правилата на играта/ Сигурно лежи на топло в затвора и никой не си спомня за него, но за мен той беше първия.

Все някой трябва да е първи, е, може и да не е начетен:-)

- 16-12-2011|Gрешница-

Жалко, че тук няма опция РЕДАКТИРАНЕ, щях да се коригирам.

- 17-12-2011|Деян Деянов

Мисля, че – след толкова много задълбочени разговори в „електронното ви кьоше“ – съм длъжен да взема отношение и аз. Не по съдържание, надали си заслужава, а по форма. Статията ми е публикувана в „Култура“ – т. е. тя е там, където всеки може да ме критикува пред всички, а аз – него. Само че далеч по-благоразумно е да обсъждате тук; а това значи, че не ви стиска да говорите пред широка „четяща публика“. (С удивление открих тук и критиките на Александър Кьосев: ние сме близки от години, той ми има телефона и винаги – ако не иска в „Култура“ – може да ми каже какво мисли на чаша вино. Както си казваме какво мислим с Цветозар Томов.)

- 17-12-2011|Златко

Не бе, Деяне – какво толкова да ни стиска? Работата е там, че колегите искат регистрация, за да се пише при тях. Сложно, неудобно… А инак си прав, че няма какво повече да се приказва. И това – без намеци и задни мисли.

- 17-12-2011|Деян Деянов

Май не ме разбрахте, в „Култура“ се публикуват и статии – и в тях човек е длъжен, преди да критикува, внимателно да чете и внимателно да пише какво той сам мисли. Тъкмо затова не ви стиска – това не е вашият жанр, а аз съм си костелив орех и може да си счупите зъбите; ако пък наистина ви стиска – очаквам ви.

- 17-12-2011|Златко

А, хубаво, ясно. И тук си прав, отново. Няма да започнем битка, няма да трошим зъби (ей, гледай как започнах вече да говоря за себе си в множествено число). Хайде, добра сполука на всички ни.

- 18-12-2011|Деян Деянов

Сполука, Златко.

- 18-12-2011|Марги Милева

Всичко написано по-горе словесна битка на интелектуални олимпийци, или дядолибенов мохабет на тема кои за по-велики – русите или ингилизите, ли е? Навремето немският Бундестаг, изпаднал необяснимо как в ентусиазиран делириум, постави като точка от дневния си ред разискване на „свръхявлението“ кайзер Франц /Франц Бекенбауер/. Трябваше да се намеси лично винаги будният Кантианският разум, и точката отпадна тихомълком от дневния ред, малко преди началото на редовното заседание. Питам се, защо ли, г-да словослагатели?

- 18-12-2011|Златко

Мисля, че грешите, Марги, защото в този тук разговор става дума не за Христо Стоичков, нито пък за Деян Деянов. Онова, за което става дума, е въпросът „Кое е типично и кое не в днешна България?“ Никой от нас не може да знае със сигурност, можем само да се надяваме. А съвсем без приказки това няма как да стане.

- 18-12-2011|Зелен Бетон

С уважение към всички коментиращи, струва ми се, че дискусията все ходи по разни периферни подтеми – след като в този случай има ясно очертани три основни: званието на Стоичков, оставката на Томов и писмото на Деян Деянов.

______________________________

„Доктор хонорис кауза (…) е звание, което се присъжда от висше училище за заслуги към развитието на науката, образованието и изобщо на културата или като жест на добра воля при посещения на високопоставени политици, навършвания на кръгли юбилеи на изтъкнати общественици и под. (…) Тя има символична стойност.“(Уикипедия)

Дотук Стоичков очевидно не става.

Пак според Уикипедия обаче, в различните държави стандартите са различни: във френската рубрика пише, че университетът може да насърчава носителя на такова звание да участва във финансирането му или обратно, присъждането може да се извърши след направено дарение; в италианската пък се казва, че удостояването въз основа на финансов или PR принос е спорно и девалвира стойността на званието.

Конфликтни присъждания има и другаде. В Йейл студенти и преподаватели са протестирали срещу почетното звание на Джордж Буш-син. В Оксфорд са гласували да не дадат такова на Маргарет Тачър (макар че по традиция се дава на завършилите там британски министър-преседатели) – заради нейното орязване на бюджета за образование. Университетите в Единбург и Масачузетс са отнели присъдените звания на Робърт Мугабе заради нарушаване на човешките права.

Има, оказва се, и нетрадиционни случаи. Един от колежите на Лонг Айлънд Юнивърсити присъжда почетна титла на… жабока Кърмит – заради това, че емблематичната му песен It’s Not Easy Bein’ Green се е превърнала в химн на природозащитниците, както и заради използването на образа му в кампании за опазване на околната среда.

Така че, формално погледнато, академичната процедура не е толкова стриктно дефинирана и Пловдивският университет не е направил нещо кой знае колко осъдително.

И все пак, проблем има. Той обаче е в друга плоскост: в това, чепочетните звания не са само вътрешноуниверситетска работа; те се присъждат като публично значим жест, следователно задължителнотрябва да отчитат даденостите в публичното пространство.

Христо Стоичков не става за почетно докторско звание от ПУ (или от който и да е друг университет, с изключение може би на Спортната академия). Не заради това, че е футболист – а заради характеристиките на самата му личност, или поне на публичния му образ. Ако, примерно, на университета беше помагал Бербатов и званието беше присъдена на него, подобно брожение едва ли щеше да има. Дори навярно повечето българи биха го възприели с удовлетворение. Отчасти защото Бербатов има вече репутацията на меценат, и то на смислени неща; но най-вече – защото е смятан за интелигентен футболист. Още по-точно – нетипично интелигентен за футболист. Дали действително е така, не знам; но е вярно, че в сравнение с Камата Бербо изглежда като потомствен интелектуалец и аристократ.

В случая със Стоичков се набива на очи несъвместимостта между академичния статус и агресивната простащина: това, че е недопустимо второто да се присламчва към първото; а още повече – първото да сваля шапка на второто, без значение на какво основание. Честно казано, зарадвах се на обществената реакция – според мен тя показа, че усетът на обществото за йерархия на ценностите все още не е тотално изкривен (нещо, в което иначе има хиляди поводи да се усъмниш). Това беше първият аспект на реакцията: упрек – от обществото към към академичните среди – заради това, че последните абдикират от ролята на бастион на високите ценности, какъвто по дефиниция са призвани да бъдат.

Има и втори аспект на казуса, който е по-интересен. Там се намесва… Бойко Борисов (закъде без него!). Двамата със Стоичков очевидно се харесват, а и са си лика-прилика; налага се впечатлението, че Борисов като че ли е тръгнал да лансира Стоичков във властовия елит, а и че самият Стоичков сериозно се е запътил да става „важен човек“. (Сещам се за едни негови „политически анализи“ в предаване на Бареков, които си наложих да изслушам само заради любопитството да видя докъде стига самочувствието му…). Картинката допълват парвенюшко-раболепните нотки у видния ни голмайстор (звучащи странно за ушите ни, привикнали към безпардонния му стил на изразяване), когато говори за „Царя“, „г-н Борисов“ или „г-н Президента“ – както и видимото му удоволствие да се появява в компанията на първите хора на властта.

Имайки предвид всичко това, за непредубедения наблюдател присъждането на званието от ПУ изглеждаше или като непохватен опит за „саниране“ на публичния образ на Стоичков, или като явно подмазване на университетското ръководство пред властта. Изобщо, някакво задкулисно „танто за танто“, но осъществено с дразнеща безцеремонност. И, разбира се, неминуеми бяха аналогиите с епизода „Бойко Борисов – член на СБХ“.

Не мога да не отбележа, че може би присъждащите тези звания черпят вдъхновение от нЕкои решения на настоящия ни президент за удостояване с орден „Стара планина“. Сигурно е заразно, наистина. Апропо, не се сещам какво стана с почетната титла на Путин от ВТУ, дали още го чакат да си я вземе?;)

Интересното е, че подобен обществен театър на абсурда изглежда харесва на публиката – която прегърна идеята и я доразви, провъзгласявайки министър-председателя за футболист на годината. Ако беше жив Йонеско, можеше направо готови сценарии да черпи от тук…

Така Стоичков като доктор хонорис кауза в един момент се превърна всимвол на навлизането в елита на хора, които въобще не са за там (най-общо казано) – и на усещането, че подобна инвазия на неадекватността има тенденция да процъфти и дори да се превърне в стандарт при налагащия се в обществения климат Бойко-Борисов-стайл. Тук е и вторият аспект на обществената реакция: предупреждение, че трябва да се престане с принципа „който харесва на шефа“. ОК, почетен консул в Барселона – иди-дойди, там поне си го познават и са му свикнали на мурафетите. Но българският политически престиж няма да понесе втори прецедент като Румяна Желева, и то в псуващ вариант. Примерно, Стоичков като следващ спортен министър би бил катастрофа (да не говорим като евродепутат или изобщо на длъжност, свързана с имиджа на България зад граница).

_______________________________________

В заключение: не смятам, че присъждането на въпросното звание на Стоичков може да бъде обосновано по разумен начин. И виновният в цялата история не е Стоичков. Той дори няма онова интуитивно усещане за границата между допустимо и недопустимо, което притежава Борисов – затова няма да се откаже от званието. Виновен е академичният състав на ПУ – защото те, за разлика от Стоичков, са длъжни да имат ясна представа къде минава тази граница. Ще ми се да вярвам, че това е само моментно залитане и обществената реакция ще ги освести. Ако обаче е признак на хронична неадекватност, не ми се мисли какво е качеството на „висшистите“, които излизат от там. Между впрочем, може би е показателен фактът, че студентска реакция по въпроса май нямаше (студенти да не реагират?!?…).

Относно оставката на Цветозар Томов – ами, добре, че имаше поне един, който да се разграничи така ясно, категорично и на всеослушание. При това няма съществено значение кой и какъв е самият Томов; много по-важното е, че все пак се намери някой да протестира по такъв начин.

Защото спокойно можеше и да не се намери. И тогава вече щеше да е отчайващо. Томов показа, че още не всичко е загубено – за което заслужава благодарност.

________________________________________

Що се отнася до отвореното писмо на Деянов – да си призная, малко ми е странно. В него уж става дума за казуса „Стоичков“, а всъщност не е така. Всъщност се говори за съвсем други неща: какви фундаментални проблеми има академичната среда в ПУ и как Томов нищо не е направил по тях (опортюнист, сиреч) – пък изведнъж, с една оставка, става национален герой и безкомпромисен борец за авторитета на академизма. С подтекст – „без да му се полага“. Цялата работа ми звучи като „Цветомире, не пререждай по-заслужилите от теб на опашката за всенародна популярност“.

Може и така да е, нямам честта да знам. Обаче моя милост, средностатистическият читател на открити писма в медиите, който нито познава лично главните герои, нито има нещо общо с академичните среди, в момента се интересува от казуса „Стоичков“. Не от Томов и предисторията му; стига ми фактът на оставката му и нейната обосновка. Още по-малко се интересувам от фундаменталните проблеми на средата в ПУ, и кои там са революционерите, и кои – опортюнистите (не че не е важно, но е твърде далеч от мен, за да ми е предмет на интерес). Изобщо не съм склонен да оправдая неадекватното „докторосване“ на Стоичков с това, че в ПУ имало фундаментални проблеми: всеки член на академичен съвет, колкото и закостенял и клеясал да е, е длъжен поне да усеща явната профанизация, и да ù се противопоставя. А най-малко от всичко пък смятам, че след като Томов не е вдигал революции, нещо го лишава от правото да си хвърли оставката по такъв именно начин. Напротив, много правилно и много навреме си я хвърли човекът.

По самото писмо на Деянов – толкоз. Според мен то не е достатъчно интересно за обсъждане; върши обаче добра работа като повод за дебат по съществения казус и заради това е полезно. То се яви нещо като „черен PR“ на оставката на Томов, предизвиквайки втора вълна на интерес към нея. При това с толкова оптимално подбран момент на разгласа, че – ако бях по-конспиративно мислещ – щях да заподозра, че е написано по уговорка със самия Томов;) Но дори и така да е, пак беше полезно.

- 18-12-2011|Деян Деянов – зелен PR

Великолепно – макар и да не приемам това, което казва авторът. Отдавна – особено по форумите – не съм срещал толкова прояснена мисъл и толкова ясна граматика.

Съдържателно проблемът е доста по-труден: имам предвид, че обсъждането на „случая Стоичков“ – ако бъдем критични – не бива да бъде само обсъждане на „случая Стоичков“; че вътрешните проблеми на Пловдивския или на Софийския университет са не само вътрешни; че това как се формират елитите в публичния ни живот е проблем не толкова на избора на доктори „хонорис кауза“, колкото на академичния етос в самите университети.

И малко по-лично: с Томов сме близки, но никакви уговорки между нас не е имало, а само критически диалог. Не е имало и „черен PR“ – аз не мисля, че жеста му е уместен и толкова. Мисля, че гражданската енергия у нас не е толкова много и не трябва да се хаби за това, че „Камата“ незаслужено е удостоен с почетно звание. В статията си изброявам проблеми, които изискват по-спешна – както гражданска, така и академична – реакция и държа те да бъдат обсъдени. Държа „случаят Стоичков“ да не

отклонява вниманието ни: всеки, който подкрепя Цветозар вечер, сутринта се изживява като гражданин (тъй като Цветозар Томов свири по тънките му струни), а през деня си е съвсем същият. За всеки от нас е очевидно.

Иначе пак ще кажа: коментарът е великолепен, с вас има какво да се обсъжда – и то не само заради прояснената мисъл и ясната граматика. В противоположност на много от онова, което четох дотук в този форум, тук мисълта не залага на евтината критика; и това не е само „зелен PR“. Иначе, ще го кажа още веднъж: аз не приемам това, което казва авторът.

- 19-12-2011|Златко

Деяне, колебах се малко, преди да започна тоя пост, но виждам, че няма да се удържа. Освен това обещавам най-тържествено да не говоря неща, които биха могли да прозвучат обидно или предизвикателно: все пак си ми бил учител, все пак ти дължа някакво уважение.

Та да започна с това, Деяне: ти си последователен човек, в това няма съмнение. Същите неща говореше преди, колко са, 28 години, същите говориш и днес. За теорията, за мястото на интелектуалеца встрани от жегата на ежедневието, за необходимостта от дистанция, за липсата на обществена енергия. Да, но след това хората излязоха на улиците, Деяне. А теб те нямаше – нямаше те поне на оная първата, малката демонстрация пред Народното, преди да станат масовките. А Краси и Димитрина бяха там – без да надценявам никоя постъпка, разбира се. Казвам пак – ти си последователен и живееш живота си както го намираш за правилно, в което не мога да те укоря и на милиметър. Така си го избрал – така го живееш.

Проблемът за мен лично, Деяне, започва там, където ти решаваш, че твоята позиция е не само въпрос на личен избор, а и на предпочитание от обществен мащаб. Когато започнеш да говориш публично, да убеждаваш хората, че за пореден път е по-добре и за тях, и за всички ни, да пазят енергията си за по-важни неща, да не вършат неразумности, да не се палят, да гледат важното, тоест теорията… За мен това е натискане на една спирачка, която вече не е само твоя, лична – и която в България винаги намира толкова много фенове, пусто да остане. Очевидно е още от първата секунда, в която започвам всички тези приказки, че тук място за дискусия, та дори и за диалог няма – срещат се два различни човешки типа, разминават се, нека се радваме, че не хвърчат зъби. И не за това ги пиша тия неща тук.

Работата е проста и стара колкото света, разбира се – аз, Деяне, вярвам, меко казано, в силата на човешката неразумност, в изблиците на емоционалност, ирационалност, просто енергия, които, не ще и дума, нерядко могат да повлекат след себе си непредвидими, тежки последици – или просто онова, срещу което предупреждаваш ти, пилеене на енергия – но които нищо не може да замести, когато става дума за това най-велико чудо на тоя свят, промяната. Когато те слушам такъв – разумен, уравновесен, предпазлив, чиста проба въплъщение на всичките ни национални добродетели (без ирония) – аз винаги си представям как заставаш някъде до момчето, което се е поляло с бензин и гори като факла (в Тунис ли ще бъде, в Камбоджа ли, в Прага ли), и му викаш, Деяне „хайде сега, стига с глупостите!“ И тогава, признавам, се надига вътре в мен именно емоцията, която ти толкова малко уважаваш – и започвам да върша глупости, като това дето го пиша тук. От гледна точка на вечността всичко това са безсмислици, светът така или иначе си върши работата с всички сечива, които са му потребни – и твоята сдържаност сигурно е също толкова необходима, колкото и моята нетърпеливост – но не мога да не се надигам от стола, Деяне, когато си мисля така „абе мааму стара, защо все така става, че нашето умно село все хора като Деян слуша?“ Защо все кротичко, все сдържаничко, все главата надолу, все погледа в книгите, а не навън? А после – защо така все си стоим на опашката световна? Ами просто е, мисля си – просто защото или наистина ни липсва, или учителите ни отрано успяват да ни убедят, че ни липсва, именно ей тая, откачената, неразумната, лудешката енергия. Енергията, която не брои пилци наесен. Енергията, която просто излиза навън и върши нещо, ей тъй, напук! Ей тъй, защото „оно така си требе“. И защото така е редно, да… Може да не е разумно, но е редно!

Надявам се да оцениш опита ми да не се опитвам да аргументирам, да не се опитвам да убеждавам в нищо – нито теб, нито който и да е друг. Ясно е, че между тия два бряга мост няма. Но все пак ми се искаше някак да опиша отвътре света на човека, срещу когото ти отправяш критиката и предупрежденията си. Не става със спирачката, Деяне. Газ, газ е нужна, поне в момента, поне на това място. Енергия, която хората да могат да почувстват, да попият, да усетят със сетивата, с душите си, за да излязат и те, ако е възможно, малко от летаргията, да опитат нещо – магазинче ли ще е, почистване на градинката пред блока ли ще е или организиране на група за самозащита – но да опитат нещо.

А инак срещу теб като човек нямам нищо, разбира се. Това сигурно е ясно и без това, но аз да го кажа все пак.

- 19-12-2011|Самолет 005 – re:
Gрешница+ писа:

Все някой трябва да е първи, е, може и да не е начетен:-)

Любим виц, стар, но любим:

Плуват си двама души в морето. Единият е първи, а другият втори. Първият казва – „Ох, нека малко да поспрем, защото ми влезна една рибка в дупето („дупито“ по пловдивски). Вторият отговаря: „Плувай! Плувай! Не е рибка!“

Не е важно дали си начетен или не. Важното е, ако си решил да си първи, да знаеш дали е рибка или не… Иначе в един спор могат да ми харесат и двамата спорещи, а също и двете позиции, тоест не живея в приказки, особено в тази за детето и царя…

Сега остава да поведем разговор за концептуализирането на метафорите:))) или за това как се правят аспержи по дижонски със сос от зелени мушмули, ако сме на нивото на телевизията и тачим престорената простота…

- 20-12-2011|Георги Гочев – Кой е по-заслужил?

Никой не отговори на въпроса:

Кой е дал повече за България?

Защо Путин да е доктор хонорис кауза на Търновския университет с одобрението на всички Цветозари, а Стоичков да не може?

Стига словесни наводнения за прикриване на пристрастия.

- 20-12-2011|Деян Деянов – Писмо до Златко

Златко, здравей!

Лично аз не съм се двоумял дали да ти отговоря на писмото (да, това е писмо), а как. Въпреки всичко, което заявяваш, ти ме предизвикваш – и това е хубаво, а не лошо. Разговаряш „с открити карти“, ще открия и аз моите. Искам още отначало да ти кажа, че – противно на теб – аз мисля, че диалогът е възможен; не съмишленичеството, а диалогът между нас.

Преди всичко забрави за моята кабинетност, теоретизъм и т. н. – никога не съм бил такъв, а сега – още по-малко. (Иначе щях да бъда напр. Цочо Бояджиев). Ако все пак съм – и – теоретик, не забравяй, че съм критически теоретик, т. е. че теоретизирането ми е било винаги мотивирано от някаква революционна практика. Но тя невинаги е задължително да бъде политически акционизъм.

Да,“силата на човешката неразумност“, на ирационалната енергия, е онова, без което никоя революция не може – без нея нямаше да го има нито самозапалването Ян Палах, нито Лутъровото скъсване на папската була. Нито дори свалянето на един самозабравил се ректор. Но революцията е съща така замисъл, а замисълът изисква разум – иначе се случва тъкмо онова, което ти сам изреждаш. Т. е. не революция, а бунт (аз уважавам и бунтарството).

Балансът между двете – между ирациолния миг на вземането на решително решение и рационалното обмисляне е Божи дар, който на много малко от нас е даден. Що се отнася до миналото (1989 г. и малко преди това) следите му са навсякъде около нас: политическият боклук, който нарича себе си „политически елит“, дойде на сцената тъкмо в следствие на загубата на този баланс. Още тогава си давах сметка за това. Извини ме, но не от самолюбие, тук ще се отклоня за малко към себе си.

Моят ирационален миг – ти не си длъжен да си чувал за моите биографични избори – беше далече преди 1989 г. През 1983 г. аз учредих „Гьолечица“ и много от по-сетнешните критики на нашето поколение към заобикалящото ни тръгнаха именно оттам. Макар и да съм бил участник в политически клубове след това, на този ирационален миг държа най-много. Никога не съм бил АПБФК (сега ги наричат дисиденти, но не се различават много от предшествениците си), бил съм инакомислящ. Този миг през 1983 г. даде шанс инакомислието да бъде съобщимо.

Що се отнася до самия „случай Томов“: той – засега – е следствие от „буря в чаша вода“ в Пловдивския университет. И Цветозар Томов, и аз не можехме да не си дадем сметка, че ректорът ни – Запрян Козлуджов – се е самозабравил и че това унизява както нас, така и студентите ни. Но Томов избра удостояването на „Камата“ с доктор хонорис кауза, за да каже това а аз мисля, че давлението, което той иска да окаже върху решенията на един Факултетен съвет (напр.) е по-унизително и ректорът именно заради него трябва да бъде ударен. Томов избра символния жест на хвърлената оставка и медийната врява след това, а аз критикувам Запрян Козлуджов – засега – пред академическата публичност на университета. Томов, тук надали са интересни мотивите му, хвърля своята оставка, а аз – ако не открия по-разумно решение – ще искам от ректора да си подаде неговата.

Отново проблемът е балансът между твоята „сила на човешката неразумност“ и силата на разума;

трудно е още да се каже дали Цветозар или аз сме открили по-добре какъв да бъде този баланс. Както вече писах, нашата академична колегия има склонността да се самоунизява, а студентите ни са толкова малко граждани, че не разбират какво е да вдигнеш стачка. Всичко това очевидно затруднява моята политика и аз мога и да загубя битката, а Томов да се окаже успешен бунтар. Бъдещето ще реши.

Благодаря ти, Златко, за шанса да кажа това, което мисля в свободен разговор; мисля, че диалогът ни все пак е въздможен. Давам си сметка, че отговорът ми замяза по-скоро на статия, но ние – от нашето поколение – имаме носталгия по мириса на вестникарската хартия.

- 20-12-2011|Златко

Благодаря ти и аз, Деяне, за възможността да разбера малко по-добре мотивацията и разбиранията ти. Както винаги, нещата се оказват по-сложни, отколкото може да покаже един или друг жест в публичното пространство. Тук по-горе казах немалко – и някои от тях доста неприятни – неща по твой адрес. Моля за извинение. Моля те също да разбереш и това, че аз все пак продължавам да не харесвам писмото ти до „Култура“ и свързания с него сигнал към обществото. Жестът на Цветозар Томов продължава да ми изглежда като нещо, от което у нас има най-голям дефицит в момента – прости и очевидни жестове на граждански протест, които могат да бъдат интуитивно разбрани и оценени от всички. Примерите за „достойно гражданско поведение“, не намирам други думи освен клишето, са толкова малко, че според мен размиването им чрез – ако и разумни, ако и уместни в конкретния контекст – аргументи, вади очи, вместо да изписва вежди. Сега те разбирам по-добре и вече съм в състояние да не се гневя от постъпката ти. Но все пак я смятам за грешка, в конкретния контекст на обществената ни ситуация.

- 20-12-2011|Златко – re: Кой е по-заслужил?
Георги Гочев писа:

Никой не отговори на въпроса:

Кой е дал повече за България?

Защо Путин да е доктор хонорис кауза на Търновския университет с одобрението на всички Цветозари, а Стоичков да не може?

Стига словесни наводнения за прикриване на пристрастия.

Надявам се забележката ми да не ви подразни, Георги, но по тази логика най-много за България е направил бай Ганьо, защото по-известен от него българин едва ли има по света.

- 20-12-2011|Самолет 005 – re: … ами сега…
Златко писа:

Жестът на Цветозар Томов продължава да ми изглежда като нещо, от което у нас има най-голям дефицит в момента – прости и очевидни жестове на граждански протест, които могат да бъдат интуитивно разбрани и оценени от всички.

Спорът си остана отворен:

Деян Деянов писа:

Както вече писах, нашата академична колегия има склонността да се самоунизява, а студентите ни са толкова малко граждани, че не разбират какво е да вдигнеш стачка.

- 20-12-2011|Майя Маркова – re: Кой е по-заслужил?
Георги Гочев писа:

Защо Путин да е доктор хонорис кауза на Търновския университет с одобрението на всички Цветозари, а Стоичков да не може? Стига словесни наводнения за прикриване на пристрастия.

Като вземем предвид, че доц. Цветозар Томов не работи във Великотърновския университет, тази обида към него е необоснована с нищо – и по скромното ми мнение доста некрасива.

- 20-12-2011|Петко Симеонов – сър Стоичков

Деян Деянов е от учредителите на Клуба за подкрепа на гласността и преустройството (3 ноември 1988 г.), така че не само Гьолечица (която е сериозно начинание!) е доказателство за неговата гражданска активност. Той не е от типа „тия дни реших да стана друг“, той си е такъв. А въпросът за Путин и Стоичков е съществен и няма никакво отношение кой-къде работи, иначе ще излезе, че гражданската активност има феодална връзка с работното място. Не е нужно да си жител на Катуница, за да имаш отношение към циганина Киро, нито да си гражданин на Руанда, за да защитиш според силите си – със слово, подпис под международна петиция, участие в събрание, дарение и пр., преследваните и избивани хора…

Чест и почитания на Цветозар Томов! Той е свестен човек и аз високо го ценя. Признавам си обаче, че не мога да преценя смисъла на откритото му писмо и хвърлянето на оставка. Само протестно писмо – да! Смислено е. Но защо оставка?! Ще избяга от сражението в знак на протест? Защо?..

Кралицата на Великобритания дава благородническа титла на футболисти, които не са по-добри като футболисти от Стоичков. Цветозар е решил, че да си доктор хонорис кауза на ПУ е повече от това да си сър във Великобритания и ако беше британец щеше да се откаже от гражданство? Не вярвам… Но ние сме демократична страна. Всеки може да си каже мнението.

- 21-12-2011|Зелен Бетон

Деяне,

Скоба: обръщението на „ти“ ни най-малко не е липса на респект; за мен обаче в тези интернетски разговори особено привлекателна е тяхната неформалност и априорната равнопоставеност на участниците („пред темата всички са равни“) – чудесен израз на които е именно обръщението на „ти“, затова си позволявам волността да пиша така. Вярно, ти си описан долу в каренцето, а аз не; след като обаче изоставяш пиедестала на безмълвен автор и ставаш участник, един вид влизаш в общи води – и започвам да си приказвам с теб като със Златко и Самолета. Пък и, ако приемеш да си говорим на „ти“, ще си спестиш чуденето как да избегнеш „вие, г-н Бетон“;) Убеден съм, че би си направил тези заключения и без моя помощ, но все пак дължа това пояснение.

Та – Деяне, имаме съществено несъгласие по два пункта.

Не възразявам, че раздаването на почетни университетски звания не е от особена важност за формирането на елитите в публичния живот, за сметка на което е знаков елемент от академичния такъв. Съгласен съм, че вътрешните проблеми в университетите трябва да бъдат обект на особен интерес, защото не само са лакмус за (може би малко наедро казано, но все пак) интелектуалното здраве на нацията, а и пряко се проектират в нейното бъдеще – и то в бъдещето на онази прослойка, която би следвало да бъде локомотивът на развитието. Също така осъзнавам, че стоичковото „докторство“ фокусира в себе си много повече от факта, че един академичен съвет се събрал и взел спорно решение.

Обществените проблеми винаги са комплексни. Те винаги съдържат един лесно възприемаем, черно-бял, „да-не“, връх на айсберга, и основната му маса, която е под вода. Върхът е предметът на масово обсъждане, публично отношение, групова реакция; заниманията с подводната част обикновено са прерогатив на ограничен кръг компетентни люде. Разбира се, за аналитично мислещите, решеният в своята комплексност проблем е най-прекрасното видение; или, ако не това, то поне е коректно да се започва от подводната основа на проблема: first things first.

Вярно, удостояването на Стоичков нямаше да се случи, ако академичният етос си беше в ред. Следователно решаването на проблема трябва да започне от там. Казусът „Стоичков“ обаче съдържа възможност за действие по един много по-важен проблем: този със съсипаната в годините на прехода ценностна система на българското общество. Пред това – надявам се, ще се съгласиш – проблемите на академичния етос изглеждат дребни (ако и на теб, ежедневно потопения в тях, да ти изглеждат – разбираемо – първостепенни).

Затова не тръгвам да обсъждам писмото ти, а си стоя упорито на казуса „Стоичков“. Не че тезите в писмото не са валидни; то просто идва (според мен) не на място. От гледна точка на ефективност като публично събитие, не званието на Стоичков и оставката на Томов отвличат вниманието от важните проблеми на академичната среда, а обратното: твоето писмо, като опит да се свърне към тези проблеми, дефокусира (за щастие, неуспешно) един много ясно очертан публичен казус. Казус, който изисква заемане на гражданска позиция; и – особено важно! – с яснотата и простотата си не само дава възможност на всеки да заеме такава позиция, а и е един от редките случаи, в които средностатистическият гражданин може спокойно да заяви мнение по проблем, в основата си академичен. И още по-голяма рядкост: случай, при който обикновени хора реагират спонтанно и масово в защита на високи ценности (пък било то и чисто интуитивно – или може би особено защото е чисто интуитивно). Мисля, че от такива шансове трябва да се вади максимумът, без да се допуска разсейване.

Ако се погледне така, понятията се променят: „медийната врява“ става катализираща среда, „гражданската доблест“ на Томов губи кавичките си (а и да не ги губи, се превръща във функционален и ефикасен акт); а твоята продължаваща борба от самите недра на времевия провинциализъм става просто едно от съпосочните усилия в защита на нормалните ценности. Пак в тази светлина, да накараш цялата гама от бръснарите и шофьорите на таксита до академично изкушените политици в оставка да бъдат заедно“граждани за един ден“ е много сериозна цел. Защото такъв ден е прецедент, който се помни. Макар и подсъзнателно.

Накратко, първото ми несъгласие е за това, че според мен разместваш приоритетите. Погледът ти е принципен, а моят е функционален; мисля, че в случая е необходима най-вече функционалност.

_______________________________________

Второто е по малко периферен, но съществен въпрос: гражданската енергия.

Тази енергия не е лимитиран ресурс, а аморфен потенциал: тя трябва не да се пести, а да се буди. Тя не е патрондаш, един от патроните в който се казва Цветозар Томов, и трябва да не отива нахалост, щото остават с един по-малко.

Първо, оставката на Томов събуди гражданска енергия. Може би не дотам видимо – но дори и латентна да е, патрондашът в момента, уверен съм, е по-пълен от преди. Пак да спомена думата „прецедент“: това е много сериозна сила, която по нашите географски ширини редовно подценяваме (може би защото сме свикнали с римското право, а не с англосаксонското). Сигурен съм обаче, че при друг спорен казус в ПУ в бъдеще, с много по-малко колебание може да се хвърлят не една, а няколко оставки. Дори и проблемът да е чисто вътрешен. Ако ли пък е от публичен характер, неминуемо ще се припомни сериозното обществено одобрение, което предизвика оставката на Томов. Още повече: прецедентът е валиден не само за ПУ, а изобщо за академичните среди. А може би (дай боже) – и не само за тях.

И второ, самият Томов не само не остана празна гилза, а в момента е патрон с още по-мощен заряд. С така подадената оставка зад себе си, мнението му по широк кръг от въпроси би било определено по-чуваемо: той вече има статут на дисидент. Който може да се изказва включително и по въпроси, вътрешни за ПУ: с тази (точно така подадена) оставка той фактически си извоюва правото „да се обажда отвън“. Или така поне виждам нещата аз.

Така че тук нямаме прахосване на гражданска енергия, а напротив: ефективно използване с мултипликационен ефект.

В добавка, Томов свърши (съзнателно или не) и още една добра работа. У нас оставката е позната най-вече като начин за уволняване на индивиди, които статуквото не допуска да бъдат директно изритани; и още по-лошо – като своего рода покаяние-плюс-индулгенция за сгафили управленци (след което те отново са готови за действие, целите в бяло…). Като публичен жест, основан на лично решение, тя е практически непозната – а е нужно да бъде реабилитирана в този смисъл, за да започне да се използва като инструмент за изразяване на отношение. Томов „повлече крак“, и то в ясен за цялото общество контекст, което намирам за изключително полезно.

Коректно е да отбележа и друго: нямам представа какво е струвала тази оставка на самия Томов. Но никой няма – и така е правилно. Разглеждам я единствено като символичен жест с публична значимост. И това не е от безсърдечие: ако започна да се интересувам от личните измерения на жеста, готов да засвидетелствам съчувствие, нещата отиват към сапуненожълто – което в контекста на случая е контрапродуктивно. Доколкото съм го гледал/слушал/чел по медиите, Томов е интелигентен и разумен човек, така че по презумпция би трябвало да си е пресметнал последствията. (Пу-пу, да не ме чуе Миролюба Бенатова, тази фея на кухненския драматизъм, че току-виж го емнала да разнищва „личната му трагедия“…: D).

Не знам доколко ще се съгласиш с аргументацията ми, но се надявам, че съм я изложил ясно.

Сигурно мнозина ще си кажат, тия пък в какви неподозирани дълбини се заровиха по повод на толкова просто нещо. Ами, в какви – в подводната част на айсберга, разбира се;) Не че ще решим нещо тук, става дума за процеси, спрямо които не сме даже и лаещо край кервана куче – но един такъв обмен на мисли помага на всеки от участващите (и четящите, надявам се) да намести своите; включително и аз си намествам моите сега, докато ги пиша.

____________________________

Златко (по повод на предпоследния ти коментар): да ти кажа, изобщо не съм привърженик на емоцията като движеща сила на значимите човешки действия, може би си го долавял и преди. Ако едно действие касае само извършващия го – айде, как да е. Но ако има обществен резонанс (и още повече: ако е предназначено да предизвика – или е неизбежно да предизвика – такъв), извършващият го е длъжен предварително да укроти емоционалния си импулс и да огледа нещата от дистанция. Много се надявам, че оставката на Томов е резултат преди всичко на разумна обосновка, от типа, който съм се опитал да изложа по-горе. Честно казано, ако се окаже, че емоциите са били водещи (тип „майната му на всичко, аз бях дотук“), бих бил искрено разочарован. А и самият жест на подаването на оставката би олекнал, поне в моите очи.

Мхм… сега като се замисля, включително затова ровенето в личните измерения на жеста е контрапродуктивно: ако се окаже от типа „майната му…“, той би загубил голяма част от полезния си публичен ефект.

_____________________________

P. S. Деяне: това с черния PR беше закачка, разбира се:)

- 21-12-2011|Златко

Изчетох с удоволствие, Бетоне; както винаги, намирам поста ти много важен и съдържателен. А що се отнася до емоциите – за мен те просто са това, което ти наричаш „подводна част на айсберга“: разбира се, че човек може и трябва да действа, движен от възможно най-разумни и премислени подбуди. Но няма ли го отдолу огъня на емоцията, то и подбудите, и аргументите, че и действията, обикновено ще се сведат до някаква форма на лилипутанство. Само хората, способни да изпитвам мощни емоции, са в състояние да достигат и мощни рационални мотивации, че и да действат с постоянна, силна енергия. Емоцията е горивото, разумът е моторът, ако ми позволиш една толкова изтъркана метафора.

(Не че силните емоции не могат да доведат и до силна ирационалност, разбира се. Но за това си има неща като образование и работа над себе си и хората).

- 21-12-2011|Самолет 005 – re: … тра-ри-ри-рам…
Златко писа:

… Емоцията е горивото, разумът е моторът, ако ми позволиш една толкова изтъркана метафора.

Разумът е чувство, силогизмът е моторът. Затова при Зелен Бетон моторът работи на пълни обороти. Въпросът е в горивото (предпоставката). То е различно от горивото, което Деян влага.

Добре при боядисването на една бяла стена в синьо, тя става синя. Но при боядисването на една стена с невтвърден жълт грунд в синьо, то тогава стената става зелена (малък реверанс към Зелен Бетон).

Вие тръгвате Златко и Бетон от един контекст, а Деян от друг… и всичките сте логични. Кога ще си определите стартовата линия? Не се заяждам… и не ме карайте аз да я определям, защото съм зрител. Нъцки-и-и-и!:)))

Не защитавам Деян, просто и преди казах, че в един спор може да ми се струват рационални, а също обосновани, и двете позиции, особено когато съм зрител… За мен спорът е продуктивен, когато не е кавга, тоест когато се стигне до съгласие…

Деян изложи ли някакъв контекст? Ами мисля, че да, но го казвам плахо, щот сте си яки…:)

- 21-12-2011|Златко

Съгласие, Самолетски? Такова чудо не съм виждал от детските си години насам, и то тогава го имаше само защото който не беше съгласен, ядеше бой. Та и ти така, да ме прощаваш, май искаш единият да понабие малко другия, да се стигне до „съгласие“…

Тъй. Самият аз съм напълно доволен когато хората успеят да изложат разбиранията си без да се изпокарат в процеса. Останалото е работа на преценяващата и мислеща публика. Няма как да ти спестим работата, драги, сам ще трябва да прецениш коя гледна точка ти приляга повече, без съдийство и връчване на фланелки…

- 21-12-2011|Любомир Сирков

Май вече стана ясно, че постъпката на Цветозар Томов е съвсем рационално обоснована в рамките на неговия начин (и мащаб) на мислене, а и позицията на Деян Деянов също е съвсем рационално обоснована в рамките на неговия начин (и мащаб) на мислене.

Сега остава да пожелаем на Цветозар Томов съвсем скоро да се окичи с такива академични успехи, че ако някой друг университет си науми да удостои вече именно него с титлата „доктор хонорис кауза“, то никой да не смее и да гъкне…

- 24-12-2011|Деян Деянов

Здравейте!

Благодаря на всички ви за критиките, размислите и за това, че ме заставихте да се замисля върху много проблеми и аз.

Изкарайте хубаво Бъдни вечер и изобщо хубави празници!

Деян

- 24-12-2011|Златко

Благодаря, Деяне! На теб също весели празници и всичко най-добро в новата година!

- 24-12-2011|Зелен Бетон

И аз ти благодаря, Деяне – първо, заради това, че изобщо се включи в разговора, вместо да „гледаш отгоре тих, невъзмутим“ (както биха направили мнозина автори); и второ – заради готовността непредубедено да дискутираш по същността на нещата, без да придиряш за несъвършенствата на дискусионната среда. Така се получават фокусирани, смислени и интересни разговори (което не се случва много често – но пък когато се случи, си е удоволствие).

Весели празници и от мен!

- 24-12-2011|Лазар – призив от Лондон

Защо отново ме карате да се срамувам, както беше преди 15 години, когато омерзен напуснах България. Защо, защо защо?

Периферна, провинциална, Българио пигмей.

Оказва се, че и Цв. Томов не е никаква надежда. Дали е политик, социолог или преподавател, той днес е Левски- единствен, сам, ясен в призива си, в борбата си за повече доблестни мъже, за повече човешко достойнство, за събуждане на заспалата чувствителност и енергия у българнина. Никой няма да го последва, както Левски не беше последван, а сам организираше комитетите си, ще бъде предаден, първо от най-близикте си-мижитурките в така наренения академичен етнос. Боже. Етнос?, академичен?

Ей, ей, ей, Петко, ей Симеонов, ти ли с Великобритания ще ни сравняваш, ей лилипут нещастен. Ти не знаеш ли, че Великобритания е империя, а България пигмей.

Русия на кръстопът

Автор: Илиан Василев

Току що завършилите парламентарни избори в Русия чертаят нови контури на политическото и бъдеще – още неясни, но със сигурност различни или различаващи се от досегашните. Отвъд очевидното – Единна Русия губи близо 15 процента от гласовете – анализите се разминават. Едни вещаят начало на „зимата на руското недоволство“, други чертаят още по-смели планове за проблеми пред преизбирането на Путин за президент, трети не виждат нищо опасно за вертикала на властта и съзират „положителни“ за тандема Путин-Медведев последствия от тези избори. По стара руска традиция, противоположните обяснения са едновременно верни. Не само защото страната от толкова голяма, че може да побере противоречащи си истини, но и защото това което е вярно в Северен Кавказ, не е вярно за големите градове или Далечния изток – там където имаше най-големи признаци за недоволство.

Колкото и да търсим доказателства за дълбоки цепнатини в Путиновият модел на „управляемата демокрация“ е все още твърде рано за окончателни изводи, поне що се отнася до властта и мястото на Държавната дума в нея. Има пропуквания, някои от носят непосредствена опасност, но запасът от стабилност на сегашното управление далеч не е изчерпан. В този смисъл бързите аналогии с „арабската пролети“ могат да подведат както наблюдателите, така и опозиционерите, които могат лесно да приемат желаното за действително. Но в Русия се случи нещо много важно – по израза на известния литературен герой – лед тронулся.

На първо място, дори майстор на политическия инжинеринг като Владимир Сурков не можа да измисли вариант да неутрализира влиянието на новите мрежи и медии, базирани в Интернет. Колкото по-динамични, интересни и привлекателни са социалните мрежи и информационните сайтове, които ползва опозицията, толкова по-скучни, сиви и слабополезни в политически битки се оказват официалните ТВ и радиоканали и печатни издания. Строгият политически контрол и цензура ги правят все по-слабо полезни като източници на информация и особено като инструмент за моделиране на поведение и нагласи в руското общество. Да, интернетът едва ли играе огромно влияние в по-малките руски градове и села, но той е критично опасен противник, когато става дума за удържане на монополни висоти на влияние от над 70-80%. Основното оръжие, което „младата гвардия“ на Путин – нашистите, използва срещу опозиционните блогъри и сайтове – хакерските атаки – се обърна срещу своите автори. Всеки телефон е камера, микрофон, предавател, който може за секунди да разбие готвени с часове и дни, силови сценарий, ПР или медийни компромати, както показаха атаките срещу организацията „Голос“.

Второ, всички плюсове и минуси от тези избори отиват за сметка на Владимир Путин – Медведев вече няма самостойно значение. Техни приближени анализатори предпочитат да гледат позитивно на получените резултати, като ги представят като предварително планиран ход – елемент от по-дългосрочна стратегия, която трябва да представят загубата на гласове като доказателство за жизнеността на руската суверенна демокрация и легитимността на претенциите на нейния лидер преди президентските избори през месец март. Според тази теза, тандемът Путин-Медведем не губи нищо, защото новата Дума ще бъде не по-малко управляема от старата – все пак повече то 80% от гласовете ще бъде подконтролни на руския президент, което може да се използва всеки момент за промяна на конституцията. Можете да си представите вариантите за промяна, които могат да се представят на Запад и вътре в страната, ако главната опозиция в Парламента е Комунистическата партия на Генадий Зюганов. Следователно европейските и американските партньори нямат по-добър вариант за партньор в Русия – теза който не е нито нова, нито оригинална. Дори да приемем, че загубата на места в Думата крие някакъв несподелен и дълбок стратегически замисъл, свръхреакцията на силовите структури и масовите арести в Москва говорят за друго. Последното нещо с което можем да характеризираме днес Москва е спокойствие. Идеята, че 12 години по-късно силовиците на Путин внезапно са усетили желание да губят контролирано позиции е меко казано състоятелна. По-скоро сме свидетели на умора от властта, изчерпване на въображение, липса на свежи идеи и атрофиран усет към промените, което е типично заболяване на пребиваващите дълго на власт. В същност Путин никога не се е борил, както Елцин например, за да спечели избори. Той беше назначен и до сега си остава назначен, а не избран в открита конкурентна битка с политическите си противници. С времето той губи рефлекс да печели умовете и сърцата, а все повече се окопава в статуквото, като предпочита силовите прийоми и централизация на повече власт.

Трето, Както при всеки авторитарен режим, запасът от устойчивост и гъвкавост не е безграничен. И той намалява все повече при открита конфронтация с неговите противници. Свиването на пазарни дялове и присъствие на външните пазари на флагмана на руската дипломация – руските енергийни фирми – изчерпват възможностите за външно финансиране на стабилността на управлението на Путин. Тихомълком, но системно и последователно, Газпром започна да компенсира загуби на външни пазари с увеличение на вътрешните цени на природния газ. Въпреки статута си на енергийна свръхдържава Русия изпитва хронични трудности с осигуряването на висококачествени и евтини нефтени продукти, на електрическа енергия вътре в самата страна.

Четвърто, Стратосферните проценти, с които се печелят изборите не дават никаква гаранция за оставане на власт, както научиха на свой гръб „вечни“ ръководители на тоталитарните режими, които се сгромолясват миг след като спечелят с над 90% поредните манипулирани избори. Моделът на наследяване на властта е обречен. Медведев беше използван и е много вероятно в прегрупирането по целесъобразност преди и след президентските избори да загуби своите позиции. Путин има нужда от нов човек, който да олицетворява стремеж и ресурс за модернизация на страната и да му спечели вътрешна подкрепа. Медведен доказа, че не е този човек. Междувременно е логично да се предполага, че по върховете на партията Единна Русия ще бъдат направени промени, включително и в Държавната дума.

Пето, Путин успя в задачата, с която беше изпратен в Кремъл от силовиците – да спре процеса на разпад на Русия. Но под повърхността в републиките и регионите тлее едно дълго сдържано недоволство, което може да избухне всеки момент. Отмяната на изборността и назначаването на губернатори и ръководители на републики от Кремъл действително укрепи властта, но заедно с това демонстрира ограниченията на назначения пред избрания ръководител. За укрепване на властовия вертикал през годините Путин постоянно намираше външен или вътрешен враг. Не е изключено в идващите месеци, в опитите да намери нова база за консолидация на своето влияние и власт в Русия, да бъдат потърсени нови измерения на руския национализъм, като бъдат намерени подходящи външни врагове и да се използва класиката „Родината в опасност“. Много вероятно е до президентските избори през март да бъдем свидетели на втвърдяване на тона във външно-политическите изказвания, на демонстративни критики на САЩ и съюзници от НАТО, на военна подкрепа за Сирия (бойни кораби вече бяха изпратени в Тартус), на още по-агресивно противопоставяне на плановете на ЕС и САЩ да подпомогнат усилията на страните от Каспийския регион да намерят път на своите енергоресурси към Европейския пазар. Не случайно от Москва прозвучаха заплахи за използване на грузински сценарий за укротяване на опърничавите ръководители на Туркменистан и Азърбайджан. По ирония на съдбата една от витрините на руските външнополитически успехи – Южна Осетия се самопотопи в дълбока политическа криза благодарение и на тромава намеса от Москва. Тази силова реторика със сигурност ще ограничи простора на действие на опозицията и може да спечели време и пространство, достатъчни за спечелването на президентските избори по начин, който може да бъде интерпретиран като доверие към Путин в началото на новия му мандат. Много е вероятно до март месец да бъдем свидетели на политически манипулации, силови акции и ПР хореографии без прецедент в най-новата история на страната. При този укрепен вертикал и равнището на консолидация Владимир Путин е заложник на собствения си модел. В пространството около него трудно може да израсне лидер, който да едновременно да бъде негов приемник и да остане различен до степен да предложи алтернатива. Руският „Берлускони“ остава все по-сам и изолиран на върха на своята еднолична власт – показателен е фактът, че за пръв път гласува без своята съпруга.

Основите на властта на Путин, макар и да са добре ресурсно обезпечени (по различни оценки той разполага с около 300 милиарда долара буфер за овладяване на социални недоволства), са разклатени. Твърде малка част от подкрепата, която идва от бюрократичната върхушка и от бизнеса, е устойчива или надеждна. Доходите от нефт и газ, макар и на високи равнища, все по трудно могат да купят лоялността на чиновници, бюрократи и бизнес. Преди 10 години бюджетът можеше да бъде балансиран и при 30 долара на барел. Днес изпитва трудности и при 90 долара на барел. В трудното „утре“ на 2012, при бушуваща криза на капиталовите пазари и трудни отношения със западните инвеститори, ще се окаже, че за стабилността трябват цени над 120 долара на барел – при това долар, който не е загубил покупателната си способност – за да се внасят технологии, лекарства, продоволствия и стоки на високия жизнен стандарт. Трудно, дори и невъзможно е да задоволиш растящия апетит на управленския апарат в центъра и по места, при ширещата се корупция и злоупотреби с бюджетни средства. Лоялността и подкрепата ще бъде загубена при първите признаци на слабост в режима. Още по-трудно е да се удържи подкрепата на бизнеса, в това число и на придворния, който изнася капиталите си зад граница в очакване на вътрешни трусове. Рекордните близо 70 милиарда долара за последната година се напуснали страната. Технологичната гордост на Русия – летателният апарат Фобос – увисна непотребен в околоземна орбита вместо да се отправи към марсианската си мисия. Това, което при други условия можеше да мине под графата „технологичен риск“ при усвояването на Космоса, днес доказва системна грешка – неспособността на Путин да модернизира страната и да генерира национална гордост. На практика все повече пари постигат все по-малко успехи и генерират все по-малко вътрешна сигурност.

Каквито и лабораторни „новинки“ да измислят политическите технолози в Кремъл, те трудно могат да опровергаят факта, че 12 години след като стъпи на върха в руската политическа йерархия, модернизацията на Русия остава далечна и неосъществима цел. В очите на много руснаци и техните западни партньори Путин трябваше да бъде Столипин и да модернизира Русия – с цената на личната си саможертва. Той все повече прилича на Брежнев в стремежа си да остане на власт да края.

Опозицията

Всички наблюдатели се надпреварват да отгатнат откъде ще дойде алтернативата на Путин. Едно е сигурно, това няма да стане от Държавната дума, в която по-голямата част от партиите са патерици на неговото управление. Единствената реална опозиция – Комунистическата партия – вероятно може да получи още популярност и влияние, но тя едва ли ще може да извади страната от състоянието на застой. Кремъл маргинализира либералните и демократични политически партии – което обяснява защо основните движещи сили на промяната идват от несистемните, извънпарламентарните партии и движения. Главният враг – Ходорковски – е много по-опасен от затвора, но неговата харизма и потребност за демократичния процес са пряко следствие от дълбочината на кризата в Русия. При плавен преход либералните и демократични движения трудно могат да развият своята алтернативност. Тъй като опозицията няма свои представители в официалните институции и законодателните органи, тя няма друг път освен през уличен протест и натиск. На този етап изглежда, че силата на нейния протест ще стигне само за да наклони везните в полза на сравнително по-либералните и демократични представители от обкръжението на сегашния президент. Но винаги има време и място да се появи нов „немислим“ Елцин – и нов антисистемен играч.

В този смисъл в Русия предстои поредната „голяма“ промяна, която трудно може да се удържи в рамките на съществуващите модели и технологии на властта от началото на управлението на президента Путин. Въпрос на време е да се види дали и какви трусове ще наблюдаваме до президентските избори или след това. Не трябва обаче да се избързва с оценките за обреченост или слабости в режима на Путин. Защото, както и самата Русия, руският лидер не е нито толкова силен, нито толкова слаб, колкото изглежда.

Източник

Илиян Василев е български дипломат и бизнесмен, посланик в Русия от 2000 до 2006 г.

Конспиративен писател

Автор: Александър Солженицин

Не е за чудене, когато революционерите стават конспиратори. За чудене е, когато писател изпадне дотам.

На писателите, които милеят за правдата, животът им никога не е бил, не е (и няма да бъде) лек; едного съсипвали с клевета, втори – с дуел, трети – с разнебитване на семейния му живот, четвърти – с разоряване или с безизходна мизерия от младини до старини, други – с лудница, още някого – със затвор. А при пълно благополучие, като при Лев Толстой, още по-зле – собствената съвест ще ти изподере гърдите отвътре.

Но все пак: да се завираш в миша дупка и да те е грижа не как да се прочуеш, ами как, не дай си, Боже, да не се прочуеш – тази писателска участ си е само нашенска, чисто руска, чисто руско-съветска! Сега е установено, че през последната част от живота си Радишчев е писал нещо важно и дълбоко и предвидливо го е укривал: толкова дълбоко, че и днес не можем да го издирим и прочетем. И Пушкин остроумно е зашифровал 10-а глава на „Онегин“, това всеки го знае. По-малко хора знаят колко дълго се е занимавал с тайнопис Чаадаев: той скътвал ръкописа си на отделни листчета в различни книги от голямата си библиотека. За лубянски обиск това, разбира се, не е криене, колкото и да са книгите, все ще се съберат достатъчно сътрудници, така че всяка книга да се хване за крайчетата на кориците и да се раздруса хубавичко (не крийте в книги, приятели!). Но царските жандарми кой знае къде зяпали: умрял Чаадаев, а библиотеката му се запазила до революциите и разпилените, незнайни листове кротували в нея. През 20-те години те били открити, издирени, изучени, а през 30-те най-сетне и подготвени за печат от Д. С. Шаховской – но тъкмо тогава Шаховской го прибрали (не го пуснали до края на живота му), а Чаадаевите ръкописи до ден днешен тайно се пазят в Пушкиновия дом; не разрешават отпечатването им заради… тяхната реакционност! Така Чаадаев поставил рекорда – вече 110 години след смъртта му – в премълчаването на руски писател. Кой знае какво ли е написал?!

А после времената станали къде по-либерални и руските писатели вече не пишели за чекмеджето, а печатали както си щат (и само критиците и публицистите подбирали Езопови изрази, а скоро вече зарязали и тях). И толкова свободно пишели те и тъй свободно изрисували цялата сграда на държавата, че тъкмо в руската литература израснали всички ония млади, които намразили царя и жандармите, наумили си да направят революция – и я направили.

Но щом прекрачила прага на породените от самата нея революции, литературата се сепнала, че се била озовала не в бляскавите звездни висини, а под наклонен таван и между сближени, все по-стесняващи се стени. Много бързо разбрали съветските писатели, че не всяка книга може да мине. И след още десетина години разбрали, че хонорар за книгата могат да станат решетката и бодливата тел. И писателите май взели да крият написаното, макар и с някаква надеждица, че един ден ще видят книгите си отпечатани.

Преди да ме арестуват, много от тия неща не ми бяха ясни. Неосъзнато ме влечеше литературата, без да си давам сметка за какво ми е това и за какво съм аз на литературата. Тормозеше ме само едно – мъчнотията да се открият свежи теми за разкази. Дострашава ме като си помисля що за писател щях да стана (а щях да стана), ако не бяха ме прибрали.

Но след арестуването ми, като прекарах една-две години в затворите и лагерите, вече изнемогвайки от купищата теми, осъзнах, както че дишам, проумях като нещо неоспоримо, като всичко, дето го виждат очите ми, че никой не само няма да ме печата, но и че един-едничък ред може да ми струва главата. И без съмнение, без раздвояване си поех орисията да пиша само за да не се забрави всичко това, за да стане известно един ден на потомците. А приживе изобщо не бива да си мисля, да мечтая, че ще ме публикуват.

Преодолях суетната мечта. И срещу това получих само увереността, че трудът ми няма да отиде нахалост, че главите, срещу които е насочен – ще ги уцели, и че за когото го провеждам на невидими струи – ще го възприеме. С доживотното мълчание се примирих като с доживотната невъзможност да освободя нозете си от земната тежест. И произведение след произведение, привършвайки ги ту в лагера, ту като интерниран, ту вече реабилитиран, отначало стихотворения, после пиеси, после и проза, само за едно ме беше грижа: как да ги овардя в тайна, а с тях и себе си.

За целта в лагера ми се наложи да заучавам стихотворенията си наизуст – хиляди и хиляди стихове. Измислях си броеници с метрична система, а докато чаках да ме прехвърлят от един затвор в друг, начупвах кибритените клечки на парченца и ги местех. Към края на престоя си в лагера повярвах в силата на паметта си и започнах да пиша и да заучавам диалози в проза, а по малко – и същинска проза. Паметта ми поемаше! Работата вървеше! Но все повече и повече време губех за ежемесечно преговаряне на целия обем на заученото – вече по цяла седмица на месец.

Тъкмо тогава започна заточението ми и още в самото начало на заточението – ракът. През есента на 1953 година май бях на умиране. През декември лекарите, свои хора, интернирани, потвърдиха, че ми остава да живея най-много три седмици.

Заплашваше да угасне заедно с главата ми и цялото мое лагерно заучаване наизуст.

Това бе страшен момент в живота ми: смърт на прага на освобождението и гибел на всичко написано, на целия смисъл на преживяното дотогава. Поради особеностите на съветската цензура не можех да викна на никого отвън, да подканя: елате, вземете, спасете това, дето съм го написал! А и как да повикаш чужд човек. Приятелите ми са по лагерите. Мама умря. Жена ми не ме дочака, омъжи се за друг.

През тия последни обещани ми от лекарите седмици нямаше как да избягна учителската си работа, но вечерно време и през безсънните поради болките нощи бързах да записвам – ситно-ситно, а листовете навивах по няколко на масури и масурите натиквах в бутилка от шампанско. Бутилката зарових в зеленчуковата градина зад къщата си и срещу Нова година заминах да мра в Ташкент.

Но не умрях (при моя безнадеждно занемарен остро-злокачествен тумор това беше Божие чудо, другояче не си го обяснявах. Целият върнат ми живот оттогава насам не е мой в пълния смисъл, той има вложена цел). През оная пролет възкръснах, пиян от това, че ми е върнат животът (може би само за 2–3 години?), и опиянен от радост написах „Република на труда“. Нея изобщо не се опитвах да я заучавам, това беше първата ми творба, над която усетих щастието; да не гориш откъс подир откъс, щом ги наизустиш; да имаш неунищожено началото, докато не напишеш края, и да огледаш цялата пиеса наведнъж; и да ѝ направиш повторна редакция; и да я изгладиш; и да я препишеш още един път. Но как да запазя всички чернови редакции заедно с окончателната? Научи ме Николай Иванович Зубов (вж. Пето допълнение, очерк 1). След туй почнах сам да овладявам новия занаят, сам да правя скривалища, далечни и близки, където всичките ми книжа, готови и още недовършени, да са недостъпни както за случаен крадец, така и за случаен обиск, каквито се правеха в домовете на заточениците. Не ми стигаха трийсетте учебни часа в училището, класното наставничество, ергенското ми домакинство (поради скришността на писането не можех дори да се оженя); не ми стигаше самото конспиративно писане – на всичко отгоре трябваше да уча още един занаят – да крия написаното.

А подир единия занаят дойде друг – сам да правя микрофилми на ръкописите си (без никаква електрическа крушка и под слънцето, което почти не се скриваше зад облаците). А микрофилмите после да напъхвам в подвързията на книги, в два готови плика: САЩ, фермата на Александра Лвовна Толстая. Никого другиго на Запад не познавах, нито един издател, но бях сигурен, че дъщерята на Толстой не ще откаже да ми помогне.

Четеш през момчешките си години за фронта или за нелегалните и се смайваш – откъде се взема тая лудешка смелост у хората? Струва ти се, че ти самият никога не би издържал. Така си мислех през 30-те години над Ремарк („На западния фронт нищо ново“), а като се озовах на фронта, се убедих, че всичко е къде по-просто и полека-лека свикваш, а когато някой ти го описва, е значително по-страшно, отколкото в действителност.

И в конспирация ако встъпваш ненадейно, с червен фенер, с маска, па ако трябва и някоя клетва да произнесеш или с кръв да се подпишеш, сигурно много ще те дострашее. А за човек, който отдавна е изхвърлен от семейния бит и който няма основа (вече и желание) за изграждане на външен живот – за него неприятност подир неприятност, скривалище подир скривалище. Запознаеш се с някого, чрез него – с друг, сетне – зашифрована фраза в писмо или при явка, сетне – псевдоним, сетне – верижка от няколко души, събудиш се някоя заран – майчице, че аз отдавна съм бил станал конспиратор!

Тъжно е, разбира се, че не за революция трябва да минаваме в нелегалност, а за най-обикновена художествена литература.

Годините си вървяха, аз вече бях пуснат от заточение, преместих се в Средна Русия, ожених се, реабилитираха ме и ме допуснаха в умерено-благополучния нищожно-покорен живот, но с нелегално-литературната му опака страна бях свикнал също толкова, колкото и с лицевата училищна страна. Всеки въпрос – на коя редакция да привърша работата, докога ще е добре да сколасам, в колко екземпляра да я препиша, какъв да е форматът на страницата, колко нагъсто да са редовете, с каква машина и къде после да скрия екземплярите – всички тия въпроси се решаваха не с безгрижието на писател, който иска само час по-скоро да доизгради книгата си, да ѝ се порадва и да си поеме дъх, а и с вечно напрегнатите конспираторски пресмятания: как и къде ще се пази всичко това, в какво ще се пренася и какви нови скривалища трябва да се измислят, защото непрекъснато расте ли, расте обемът на написаното и преписаното на машина.

Най-важен от всичко беше тъкмо обемът на книгата – не творческият обем в авторски коли, а обемът в кубически сантиметри. Тук ме спасяваха още доброто ми зрение и по природа ситният ми като лучено семе почерк; хартията – тънка, ако сполучех да си набавя такава от Москва; пълно унищожаване (винаги и само – изгаряне) на всички нахвърляни бележки, планове и междинни редакции; изключително гъсто, с долепени редове, без никакви полета, от двете страни на листа преписване на машина, а след привършването на машинописната работа – изгаряне на главната белова на ръкописа: само огъня признавах за сигурен още от първите си литературни крачки в затвора. Същия път извървяха и романът „В първия кръг“, и разказът „Щ-854“, и сценарият „Танковете знаят истината“, да не говорим за по-ранните произведения. (Хич, ама хич не ми се щеше да унищожа оригинала на сценария, той беше написан по много особен начин. Но една тревожна вечер ми се наложи да го изгоря. Много ме улесни това, че в рязанското ми жилище се отоплявахме с печки. При централно отопление изгарянето е много по-главоболна работа.)

Много бях горд, че съм усвоил уроците на Зубов. В Рязан измислих укриването в радиограмофона: вътре намерих кухина, а той самият е толкова тежък, че ако го повдигнеш, не можеш откри добавката. И кьопавото съветско недоизпипване на горнището на шкафа използвах за двоен шперплатов капак.

Всички тия предпазни мерки бяха, разбира се, прекомерни, но покритото мляко котки не го лочат. Статистически беше почти невероятно ЧКГБ[383] да нахълта в жилището ми без какъвто и да било външен повод, макар и да бях бивш зек[384]: имаше милиони бивши зекове! (А ако бяха нахълтали, то само смърт и нищо друго не ме очакваше при тогавашната ми неизвестност и беззащитност – както ще може да се убеди читателят, ако прочете някой ден поне изходния пълен текст на „Кръга“ – 96-те глави.) Но и досега е в сила поговорката: „Никой в гората нямаше да знае за кълвача, ако не беше клюнът му.“

Налагаше ми се да подсилвам моята сигурност с целия си начин на живот в Рязан, където се бях преселил наскоро, изобщо да нямам каквито и да било познати, приятели, да не посрещам външни гости и да не ходя по гости – защото няма начин да обясниш на някого, че нито през месеца, нито през годината, нито по празниците, нито по време на отпуск човек може да не разполага с един свободен час; не бива да допускаме от жилището ни да се изскубне дори и един скрит атом, не бива да се допусне нито за миг нечий внимателен поглед – жена ми строго спазваше тоя режим и аз ѝ бях много благодарен за това. В службата си сред колеги никога да не проявявам широта на интересите, а винаги да изтъквам, че литературата ми е чужда (в литературна „враждебна“ дейност бях обвинен още по време на следствието – и по тоя специален въпрос: отказал ли съм се от писателството, или не съм се отказал, агентите можеха и да ме наблюдават); най-сетне, след като на всяка житейска крачка се натъквах на високомерието, грубостта, тъпотията и користолюбието на началствата от всички степени и във всички учреждения и понякога, имайки възможността с добре написана жалба, с решително възражение нещо да очистя или да постигна – никога да не си го позволявам, да не се отклонявам и с едно рамо дори по посока към бунта, към борбата, да съм образцов съветски гражданин, тоест винаги да понасям безропотно всяко подритване, винаги да съм доволен от всяка глупост.

Изгърбеното прасе дълбок корен рие.

Това хич не беше лесно! Сякаш не е свършило заточението, не е свършил лагерът, сякаш същите номера са на мен, изобщо не съм вдигнал глава, изобщо не съм изправил гръб и всеки пагон ми е началник. Цялото ми негодувание можеше да прекипи само в поредната книга, а това също не е хубаво, защото закон на поезията е да стоиш над гнева си и да възприемаш битието от гледната точка на вечността.

Но аз спокойно плащах всички тия тегоби: все едно писането ми спореше, пишех много, дори въпреки оскъдността на свободно време, дори без същинска тишина. Чудно ми беше да слушам как обясняват по радиото богатите, освободени от грижи, именити писатели: какви начини има за съсредоточаване в началото на работния ден и колко важно е да се отстранят всички неща, които те разсейват, и колко важно е да се заобиколиш с предмети, които те настройват. А аз още в лагера бях се научил да съчинявам и да пиша, както си вървя в конвоираната колона, в мразовитата степ, в леярския цех и в бръмналата барака. Както войникът заспива, щом седне на земята, както на кучето през студовете за печка му служи собствената козина, така и аз естествено се бях нагодил да пиша навсякъде. И макар сега на свобода (законът за свиването и разпускането на човешката душа!) да бях станал по-придирчив, да ми пречеха и радиото, и разговорите – дори постоянният рев на камионите под рязанския ми прозорец не ми попречи да овладея непознатата за мен форма на киносценария. Важното беше да намеря два-три свободни часа поред! Лишил ме е Бог от творчески кризи, от пристъпи на отчаяние и безплодие.

Много устойчиво и дори радостно, и дори тържествуващо беше настроението ми през всичките тия години на конспиративно писане – през петте години в лагерите, преди заболяването ми, и през седемте години заточение и свободата, през „втория ми живот“ след моето смайващо оздравяване. Съществуващата тръбяща литература, нейните десетина месечни списания, двата литературни вестника, нейните многобройни сборници и отделни романи, и събрани съчинения, и ежегодни награди, и радиодраматизациите на безумно скучни съчинения веднъж завинаги бяха преценени от мен като празна работа и аз не си губех времето и не си късах нервите да ги следя: предварително си знаех, че в тях не може да има нищо ценно. Не защото там не биха могли да се зародят таланти – сигурно ги е имало, но те тутакси са загивали. Защото бяха сбъркали нивата, която засяваха: знаех, че на тая нива нищо не може да поникне. Още с навлизането си в литературата всички те – и социалните романисти, и патетичните драматурзи, и обществените поети, а още повече публицистите и критиците, – всички до един се съгласяваха за всеки проблем и за всяко нещо да не казват най-важната истина, оная, която се навира в очите на хората и без литературата. Тази клетва за въздържане от истината се наричаше соцреализъм. И дори любовните поети, и дори лириците, които, за да си нямат неприятности, бяха се укрили в природата или в изящната романтика, всички до един бяха обречено-непълноценни заради несмелостта си да се докоснат до най-важната истина.

Преживях годините на конспиративното си писателство освен туй и с убеждението, че не само аз съм толкова сдържан и хитър. Че сме няколко десетки такива – затворени в себе си упорити самотници, пръснати из цяла Русия, и че всеки пише честно онова, което знае за нашето време и което е най-важната истина – тя се състои не само от затворите, разстрелите, лагерите и заточението, макар че и изобщо ако ги прескочиш, пак няма да изпишеш най-важната истина. Че сме няколко десетки такива и на всички ни е трудно, но докато не му дойде времето, няма начин да се разкрием дори един пред друг. А като дойде това време, всички наведнъж ще излезем от морските дълбини като Трийсет и тримата юнаци и тогава ще се възроди великата ни литература, която бяхме хвърлили на морското дъно по времето на Великия прелом[385], а може би и още преди туй.

И трето едно убеждение имах: че това ще е само посмъртен символ – как ние, шлемогрейналите ратници, ще излизаме от морето. Че това ще са само книгите ни, запазени от верността и хитростта на нашите приятели, а не самите ние, не нашите тела: самите ние вече ще сме умрели дотогава. Все още не вярвах, че раздрусването на обществото може да бъде предизвикано и започнато от литературата (макар че не бе ли ни показала тъкмо това руската история?!). Мислех, че обществото ще трепне и дори ще се обнови поради други причини, че така ще се появи процеп, пролом на свободата и именно натам веднага ще се устреми нашата конспиративна литература – да обясни на обърканите и сепнати умове: защо всичко това е трябвало непременно така да се случи и как се е градило тухла по тухла от 17-а година насам.

Но минаха години и май излезе, че са били погрешни и трите ми убеждения.

Оказа се, че литературната нива не е чак дотам безплодна. Колкото и да бяха опожарявали в нея всичко, което дава храна и влага на всичко живо, това живо все пак покълна. Можем ли да не признаем за живо и „Тьоркин“, и „Тьоркин на онзи свят“, и крутолучинските селяни на Залигин? Как да не признаем за живи имената на Шукшин, Можаев, Тендряков, Белов, Астафиев, пък и на Солоухин? И колко силен и същински щеше да е Ю. Казаков, ако не се криеше от най-важната истина? Не изреждам всички имена, не му е тук мястото. Че то малко ли е – ами смелите млади поети? Изобщо: Съюзът на писателите, който навремето не прие Цветаева, прокле Замятин, изтормози Булгаков, отдаде на заколение Манделщам, Павел Василиев, Пилняк, Артьом Весьоли, изгони Ахматова и Пастернак, този тарикатски съюз ми изглеждаше от моето скривалище като същински Содом и Гомор, като търговците и сарафите, омърсили и осквернили храма, чиито сергии трябва да се прекатурват, а те самите да се изгонват с бич на външните стъпала. Но бях изненадан и много ми е драго, че не съм бил прав.

Сгреших и във второто си предвиждане, но вече не за добро: хитрите като мен и настойчивите като мен – и късметлиите като мен! – се оказаха съвсем малко. Цялостна литература от нас няма как да остане, чекистката метла бе работила по-желязно, отколкото си мислех. Сума светли умове и дори може би гении са затрити без следа, без знак, без отглас. (Или пък те са още по-настойчиви и по-хитри от нас? – и дори днес пишат безмълвно и се спотайват, защото знаят, че часът на Свободата не е ударил. Допускам. То и за мен да беше разказал някой в секция „Проза“ само годинка по-рано – щяха ли да му повярват?)

Варлам Шаламов разви листенца щом само пукна пролет: той повярва още на XX конгрес и още тогава пусна стихотворенията си по първите ранни самиздатски пътеки. Прочетох ги през лятото на 1956 година и се разтреперих: та той ми е брат! от тайните ми братя, за които знаех и не съм се съмнявал. Хрумна ми и аз веднага да му разкрия що за човек съм, но излязох по-недоверчив от него, а и много от нещата си още не бях написал тогава, пък и здравето и възрастта ми позволяваха да търпя – и си затраях, продължих да пиша.

Сгреших и в третото си убеждение: значително по-рано, още в наши дни, започна първото ни излизане от дълбините на тъмните води. Можах да доживея това щастие – да си подам главата и да запратя първите камъчета по тъпата чутура на Голиата. Чутурата си оставаше цяла, камъчетата отскачаха, но щом паднеха на земята, от тях покарваше биле и ги посрещаха с ликуване или омраза, никой не ги отминаваше ей така.

А след туй, наопаки, се забави – проточи се като безкрайна студена пролет. Историята взе да се вие на примки, за да впримчи и удуши повече вратове. И толкоз мудно тръгна всичко (а и редно беше да е така), че не ни остана друг избор, друго нямаше какво да измисли човек, освен да запокити към тая дебела чутура сетните камъчета със сетните си силици.

Да, да, разбира се, всеки знае: не се пробива с лозова пръчка железобетонна стена. Само че някой път ми минава през ум: ами ако тя е нарисувана на зебло?

* * *

Дванайсет години аз спокойно писах ли, писах. Чак на тринайсетата трепнах. Това стана през лятото на 1960 година. От сумата неща, които бях написал – и поради пълната им потайност и пълната ми незнайност, – започнах да изпитвам препълненост, загубих лекотата на замисъла и движението. Взе да не ми достига въздух в моето литературно скривалище.

Силното предимство на конспиративния писател е в свободата на перото му: той няма наум нито цензорите, нито редакторите, нищо не се изпречва пред него освен материала, нищо не рее над него освен истината. Но това негово положение крие и едно голямо неудобство: недостиг на читатели, и то най-вече на литературнопрефинени, взискателни. Защото малцината си читатели (моите бяха десетина души, предимно бивши зекове, а и измежду тях нито един не можа да прочете всичките ми неща – нали живеем в различни градове, никой не разполага нито с излишни дни, нито с излишни средства за пътуване, нито с излишни стаи за посрещане на гости), читателите си писателят конспиратор избира по съвсем други признаци: политическа сигурност и умение да мълчат. Тия две качества рядко си съседстват с изтънчения литературен вкус. И тъй, остра художествена критика с познаване на съвременните литературни норми писателят конспиратор не получава. А се оказва, че тази критика, трезвото топографско ситуиране на написаното в естетическото пространство е много нужно, нужно за всеки писател поне веднъж на пет или барем на десет години. Оказа се, че Пушкиновият съвет „Харесва ли се сам изкусният художник?“ е верен, но не докрай. Като пишеш десет, дори дванайсет години в пълна самота, неусетно се разпасваш, започваш да си прощаваш, просто да не забелязваш – ту някоя прекалено остра тирада, ту патосния изблик, ту баналната традиционна връзка на място, където не си намерил по-сигурно скачване.

По-кьсно, когато излязох от литературната нелегалност и олекотявах произведенията си за външния свят – олекотявах ги от онова, което съотечествениците ми нямаше как на първо време да приемат, – с учудване забелязах, че от смекчаването на резките изрази произведението само печели и дори става по-въздействащо; и ония места взех да откривам, където преди това не бях усещал, че съм претупвал работата, че съм слагал вместо цяла, огнеупорна тухла – счупена и крехка. Още от първия си досег с професионалната литературна среда почувствах, че трябва да се стегна.

Поради пълното си невежество особено се изложих в пиесите. Когато започнах да пиша пиеси в лагера, а после в заточението, имах в представата си единствено гледаните от мен театрални спектакли в провинциалния Ростов от 30-те години, които още тогава далеч не са съответствали на световното театрално равнище. Уверен, че най-важното в творчеството са правдата и житейският опит, аз подцених, че формите остаряват, и че вкусовете на XX век рязко се променят и не могат да бъдат пренебрегвани от автора. Та сега, след като походих по московските театри от 60-те години (театри, уви, вече не на артистите и дори не на драматурзите, театри на режисьорите като почти единствени творци на представлението), съжалявам, че съм писал пиеси. (Прозата на Шаламов според мен също е пострадала от дългогодишната изолираност на работата му. Тя би могла да е по-съвършена – въз основа на същия материал и при същото авторово виждане.)

През 1960 година не бих могъл точно да формулирам и да обясня това, но усетих, че закостенявам, че бездейства една вече доста голяма написана от мен камара – и взех да изпитвам някакъв стремеж към движение. А тъй като движение не можеше да има, нямаше накъде дори да шавна, светът ми се видя черен: беше влязла в задънена улица цялата ми толкова хитро замислена, беззвучна и невидима литературна акция. Толстой преди смъртта си е писал, че изобщо е безнравствено писателят да се печата приживе. Трябвало било да се работи само за бъдещето, а нека го печатат след смъртта му. Като оставим настрана, че Толстой до всичките си възвишени мисли е стигал след цял един кръг страсти и грехове – тук той греши дори и за бавните епохи, а за нашата, бързата – още повече. Той е прав, че жаждата за повторен успех сред публиката разваля писателското перо. Но още по разваля перото дългогодишната невъзможност да имаш читатели – и строги, и враждебни, и възхитени, – невъзможността изобщо да повлияеш с перото си на заобикалящия те живот, на растящата младеж. Такава немота дава чистота, но и – безотговорност. Съждението на Толстой е прибързано.

Съвременната печатна литература, която дотогава само ме разсмиваше, вече започваше да ме ядосва. По едно време се появиха мемоарите на Еренбург и Паустовски – и аз изпратих до редакцията остра критика, разбира се, от никого неприета, защото никой не ми знаеше името. По форма статията ми се беше получила уж против мемоарната литература изобщо, а в действителност това беше яд, че писатели, които са видели една голяма мрачна епоха, все се стараят да „минат метър“, да не ни кажат нищо важно, а само някакви дреболии, мажат ни очите с благ мехлем, за да не виждаме и занапред истината – а от какво толкоз се страхуват те, писателите с положение, незастрашените?

Нея есен, сврян в дупката си и изнемогвайки, започнах да изобретявам: не мога ли все пак да напиша нещо такова, което, макар и да не става за печатане, но все пак може да се покаже на хората! Поне да не трябва да го крия! Така намислих да напиша пиесата „Свещ на вятъра“ – пиеса на базата на съвременен, но безнационален материал: за всяко благополучно общество от нашето десетилетие, било то западно или източно.

Тази пиеса – най-нескопосното от всичко, което съм написал – ми струваше и най-много сили. По-точно казано: за пръв пьт разбрах колко трудно и дълго може нищо да не излиза от работата ти, па ако ще и 4–5 пъти да я преписваш; може и цели сцени да изхвърляш и да ги заменяш с други, и всичко това ще е измишльотина. Много труд похабих по нея, мислех, че съм я завършил – ала не, нищо не излезе. Хем бях взел за основа истинската история на едно московско семейство и никак не бях си кривил душата, вмъквах в нея все искрени и дори любими мисли, като още от първото действие се бях отказал да угаждам на цензурата – защо тогава нищо не излезе? Нима само поради това че се бях отказал от руската конкретност (далеч не за маскировка и не само за „откритост“ на пиесата, но и за по-голяма общност на положението, защото за дивия Запад това важи още повече, отколкото за нас) – а без руската почва непременно ли трябваше и руския език да загубя? Но други как пишат свободно в тоя безличен безезиков стил – и сполучват, защо тогава при мен?… Значи и абстрактната форма не всекиму приляга, както и конкретната. Не може в абстракцията да направиш крачка и половина, а всичко останало да пишеш конкретно.

Друг опит направих през 1961 година, но съвсем неосъзнато. Не знаех – за какво, нямах никакъв замисъл. Просто взех „Щ-854“ и го преписах на машина олекотено, като пропусках най-острите места и съждения и дългия разказ на капитан втори ранг Цезарю за това, как сме будалкали американците в Севастопол през 45 година с нашето фиктивно благополучие. Преписах го не знам защо – и го оставих. Но го оставих вече открито, без да го крия. Това беше много радостно освободено състояние! – да не си блъскаш главата къде да скриеш новозавършения ръкопис, а да го държиш просто в бюрото си – щастие, което писателите не оценяват както трябва. Защото никога не бях си лягал да спя, преди да проверя всичко ли е скрито и как да се държа, ако през нощта почукат на вратата ми.

Вече изнемогвах от конспирацията, тя ме караше да решавам къде по-трудни задачи от самото писателство. Но никакво облекчение отникъде не се предвиждаше и западното радио, което слушах винаги, макар и да го заглушаваха, нищо не знаеше за дълбочинните геоложки размествания и пукнатини, които скоро щяха да разтърсят повърхността. Никой нищо не знаеше, нищо радостно не очаквах и се залових отново да изглаждам и да преписвам на машина „Кръга“. След безцветния XXI конгрес, който остави в забрава и безмълвие всички славни начинания на ХХ-ия, нямаше начин да предвиди човек внезапната гръмогласна яростна атака срещу Сталин, която щеше да нареди Хрушчов на XXII конгрес! И ние, неосведомените, не можехме и не можехме да си я обясним.

Но тя бе започната, и не тайна, както на XX конгрес, а открита! Отдавна не помнех толкова интересно четиво като речите на XXII конгрес. В малката стаичка в дървената прогнила къща, където всичките ми дългогодишни ръкописи можеха да изгорят от една нищо и никаква кибритена клечка, аз четях ли, четях тия речи – и стените на моя скришен свят се разлюляха като платното на театрални кулиси и в свободното си люлеене се разширяваха и разлюляваха и разкъсваха и мен: дали не е настъпил дългоочакваният страшен и радостен момент – мигът, когато трябва да подам темето си изпод водата?

Не биваше да допусна грешка! Не биваше да се подавам, преди да му е дошло времето. Но не биваше и да изтърва редкия миг!

А на всичко отгоре добре се изказа на XXII конгрес и Твардовски, и там имаше такава нотка, че отдавна може да се публикува по-смело и по-свободно, а „ние не използваме“. Такава нотка, че „Новый мир“ просто не разполага с по-смели и по-остри произведения, а инак би могъл.

Твардовски от времето на „Муравия“[386] изобщо не го различавах в общата редица на поетите, обслужващи кадилницата на лъжата. И отделни негови заслужаващи внимание стихотворения не знаех – не открих такива, когато прехвърлях по време на заточението си неговия двутомник от 1954 година. Но още на фронта бях запомнил „Василий Тьоркин“ като смайваща сполука: много преди появата на първите правдиви книги за войната (от Некрасовите „Окопи“ насам те не са кой знае колко много и от всичките сполучливи да са може би половин дузина) в потока на ударната агитационна пукотевица, която съпровождаше нашата стрелба и бомбардировка, Твардовски бе съумял да напише извънвременно, мъжествено и неомърсено произведение – поради рядкото си лично чувство за мярка, а може би и поради по-общата си селяшка деликатност. (От тази деликатност под загрубялата необразованост на селяните и в тежкия им бит никога не съм престанал да се смайвам.) Макар че не е имал свободата да каже цялата истина за войната, Твардовски се е стъписвал на последния милиметър пред всяка лъжа, никъде не е прекрачил тоя милиметър, никъде! – и оттам именно е дошло чудото. Споделям не само личното си мнение, така мислеха и войниците от моята батарея през войната. Работата на нашата звукоразузнавателна служба беше такава, че те дори и в бойни условия имаха много време да слушат каквото им се чете (нощем – по фуниите на звукопостовете, а и по централната радиоуредба им четяха нещо). Та от многото неща, които им се предлагаха, те явно си бяха харесали и предпочели „Война и мир“ и „Тьоркин“.

Но после лагерната и заточенската, и преподавателската, и конспиративната липса на време не ми позволиха да прочета нито „Къща край пътя“, нито нещо друго. (Само „Тьоркин на онзи свят“ бях чел в преписи още през 56 година, самиздат винаги се ползваше с предимство и внимание.) Дори не знаех, че в „Правда“ е била публикувана глава от „Шир след шир“, че поемата същата година е получила Ленинска награда. Поемата прочетох значително по-късно, а главата „Така беше“ – когато ми попадна в „Новый мир“.

За онова време поради всеобщата плахост тя изглеждаше смела: трудонощта на леля Дария, „ура, той пак ще бъде прав!“ и дори „Москва многоетажна се въздига като чудат изложбен павилион“. И още тогава усетих първия трепет: дали да не покажа нещо от написаното на Твардовски? Дали да не се престраша? Но докато разгръщах същата тая глава и си мислех, се натъквах и на „страховития баща“, и на „правотата“ му наред с неправотата, и на „победата дължим му ние“, и на приликата на Сталин с ратната стомана, и на

…И в златната ни книга, зная…

ни точка, нито запетая…

която да петни честта ни.

Да, много нещо преживяхме!

Чак прекалено меко: четирийсетгодишният позор на лагерите не бил опетнил честта. Чак прекалено безконтурно: „било, каквото било“, „щем не щем, това е“. Така и за всички видове фашизъм може да се каже. Тогава и Нюрнберг ли е излишен? – Било, каквото било…? Безпомощна философия, негодна за мерило на историята.

(Лидия Чуковская в „Записки за Анна Ахматова“ си спомня как тя пет години по-рано се ядосвала на Твардовски заради тогавашната глава „Приятел от детство“: „Нова лъжа вместо старата!“

Страната? Крива ли е тя?

…Народът? Крив ли е народът?!

И поетът заедно със зека:

Аз знаех. Хляб един и същи

ядяхме с него…

И зекът:

С покана също като мене

бе гост във Кремъл.

Да: за 1956-а удобна стълбичка от лъжи.)

Поетът опипваше с крак встрани от прокараната през блатото дъсчена пътечка, но го беше страх да слезе от нея.

И не знаех: ако се изскубна към него от тресавището и му подам ръце: слез! – ще тръгне ли, или ще се запъне?

И за „Новый мир“ нямах много високо мнение: по онова, с което бяха запълнени главните му страници, за мен той кажи-речи не се различаваше от останалите списания. Контрастите, които съзираха помежду си списанията, за мен бяха нищожни, а особено пък за далечна историческа гледна точка – все тая. Всички тези списания използваха една и съща главна терминология, едно и също верую, едни и същи заклинания – и от всичко това дори една чаена лъжичка не можех да кусна.

Но нали все нещо значеше тътенът на подземните пластове, който се разнесе на XXII конгрес?… Престраших се. Тогава именно ми влезе в работа неизвестно с каква цел и по какви подбуди „олекотеният“ „Щ-854“. Престраших се да го дам в „Новый мир“. (Да не беше се случило това – щеше да се случи нещо друго и по-лошо. Вече цяла година горчилката от моята безизходица ме подтикваше към някакъв порив.)

Не отидох лично в „Новый мир“: просто краката ми не искаха да тръгнат натам, защото не предвиждах успех. Бях на 43 години и вече достатъчно много се бях блъскал на тоя свят, за да цъфна в редакцията като начинаещ хлапак. Моят приятел от затворите Лев Копелев се нае да занесе ръкописа. Макар и шест авторски коли[387], той беше съвсем тънък: преписван от двете страни, без полета и с долепени редове.

Дадох го и – ме обзе вълнение. Само че не вълнението на млад славолюбив автор, а на стар и патил лагерник, който е имал непредпазливостта да остави диря.

Това стана в началото на ноември 1961 година. Дотогава не бях стъпвал в московски хотел, но поради празничното безлюдие получих легло. Тук преживях дните на последните колебания – още можеше да спра, да върна ръкописа. (Бях останал не за колебания, а за да прочета самиздатския „За кого бие камбаната“[388], даден ми за три дена. Дотогава и от Хемингуей нито ред не бях прочел.)

Хотелът се оказа в Останкино, на две крачки от семинарията пандизбюро[389], където се развива действието на моя „Кръг“ и където, вече понасъбрал лагерен опит, сериозно започнах да пиша. Редувайки с Хемингуей, излизах да се поразтьпча покрай стобора на моето пандизбюро. Той се издигаше все така, заграждайки по периметъра все същото малко пространство, където навремето бяха сврени толкова много изключителни хора и кипяха нашите спорове и размисли.

Сега вървях бавно на десетина метра от оная архиерейска къщичка дядова ръкавичка и от ония липи, вечни липи, под които три години бях марширувал-марширувал-марширувал сутрин, обед и вечер, мечтаейки за далечната светла свобода – в други, светли години и в озарена от светлина страна.

А сега, в навъсения кишав ден, по мократа ноемврийска рядка кал вървях от отсамната страна на стобора, по пътечката, където само смяната на караула от кула на кула минаваше навремето, и си мислех: каква беля направих? Пак им влязох в ръцете.

Как можах, без никой да ме бие по главата, сам да напиша донос срещу себе си?…

Превод от руски: Борис Мисирков, 1998

Александър Исаевич Солженицин е руски романист, драматург, историк и дисидент. Благодарение на него обществеността извън Съветския съюз научава за системата на съветските лагери за принудителен труд. Става лауреат на Нобеловата награда за литература през 1970 година, а през 1974 г. e прокуден от родината си.

Коментари (2)

- 10-12-2011|Албена Иванова

Колко хубаво, че открих това място в мрежата. Позабравеното удоволствие да потънеш в качествени текстове от цял свят и да четеш докато загубиш представа за времето и пространството. Благодаря ви, Златко Енев, за Либерален преглед.

- 11-12-2011|Иван Груев – ххх

С удоволствие си го припомних. Но ето кое е интересно – че Солженицин не е можел /или не е искал – все едно/ да пише нещо различно от това, което наистина мисли, т. е. по единствения принцип на соц. реализъм – да скрива истината. За разлика от десетки, всъщност може би талантливи съветски /а и наши/ писатели, които избраха пътя на приспособяването, с няколкото изключения, които посочва.

Човек може да си помисли, че „конспирацията“ му е някаква параноя, но само ако не познава методите и начините на действие по онова време.

В България нямаме такъв „конспиратор“, но нямаме и нобелист.

Много ми е интересно необяснимото оздравяване на Солженицин. Нещо подобно става и с Хемингуей след раняването му. За мене има нещо мистично или свръхземно в тези, а и в др. подобни случаи.

Нашите видрици

Автор: Любослава Русева

„Ню Йорк. Църква = черква + кръчма в подземната си част. Пушене. Обясняване на „Играта“; препирня кой е „по-велик“. Голяма, тежка тъга, чувство за задушаване. Евтино вино, на галони. Неуютност. Толкова прилича на някакъв бюфет в малка провинциална гара. Изумително мирише на България. Неумитост, шумна нечестност. Бог изцяло отсъства от това място.“

„Между двете хемисфери“, д-р Любомир Канов

Помня, че подчертах тези смразяващи редове след случка, която звучи по-скоро комично: На прием в посолство гостите деликатно отпиват от чашите с вино, докато си приказват приглушено на групички. Масите са отрупани с коктейлни хапки, но гостите – повечето дипломати, свенливо бодват по някоя и продължават разговорите си.

В един момент в залата нахлува владика от Светия синод. Влизането му наподобява нашествие на печенеги и кумани. Негово Светейшество е едро и червенобузесто, а охраната му наброява две комбайноподобни момчета с празни погледи. Присъствието им предизвиква вихрушка, която се превръща в торнадо с приближаването ѝ към масите.

Докато владиката поздравява любезно домакините, охранителите пъргаво пълнят три чинии с мръвки. Единият притичва няколко пъти до мокрия бюфет, след което подрежда питиетата върху висока масичка. Тя е здраво застопорена, слава на Бога, и това е причината да не се килне рязко.

Само след минути, отдадени на двустранно лицемерие с домакините, Негово Светейшество се насочва към масичката, използвайки пастирската си гугла като помощно средство за по-бързо придвижване. Започва да лапа, а момчетата се отдръпват леко встрани, за да не смущават вечерята на своя началник. И тъкмо когато митрополитът е на път да погълне поредното кюфтенце на клечка, колега журналист не издържа и отива при него.

– Дядо владика, сега не са ли пости?

– Пости са, чадо.

– Тогава защо ядете месо? – възмутен е колегата.

– Ама те от месо ли били тия кюфтенца, бе? – прави се на умряла лисица владиката и театрално изплюва апетитната хапка на пода…

На всеки, предполагам, се е случвало да изпита неудобство от излагането на друг, дори напълно непознат човек.

Веднъж здраво си стиснах очите, докато известна актриса се мяташе на сцената истерично. Беше толкова жалко, че сърцето ми се късаше.

Онази случка в посолството беше вторият случай, в който исках да потъна в земята. Оглеждайки презрителните гримаси на дипломатите, аз се срамувах, но не знаех как точно да формулирам срама си. Исках час по-скоро да напусна това място, в което удивително замириса на България. Толкова бързах, че чак си забравих палтото.

И в двата случая чувството за неудобство беше свързано с „шумна нечестност“. Но ако в първия виждах един изхабен артист, който искаше да прикрие професионалното си и личностно срутване с крясъци и търкаляне, то във втория ставаше дума за простак с претенцията да ни бъде (с)връзка с Него…

Преди да продължа, държа да уточня, че ненавиждам тезата „Всички са маскари“ и тепърва се канех да напиша текст за отвратителното дадзибао на един политолог срещу лекарското съсловие.

Да обобщаваш, изхождайки от единични случаи на немарливост, злочестина или бездарие, е също „шумна нечестност“. Нещо повече – то е опасна нечестност, защото, прицелена все пак спрямо интелигентния, обслужва преди всичко обитателите на дъното.

Допускала съм подобни грешки и по тази причина неведнъж съм посипвала главата си с пепел. Но, както казваше Димо Казасов в „Кучешки занаят“ – статия, която всеки журналист би трябвало да научи наизуст – „Машината върви и ти си длъжен да мислиш и тогава, когато в главата ти е пустота, и тогава, когато там вилнее буря и гони далеч и мисъл, и идея…“

Не се оправдавам. Само искам да кажа, че понякога попиляваме с лека ръка авторитети и цели съсловия. Много тъпо, понеже свестните тук и сега са останали една шепа хора. Да, много тъпо, много!

Направих тази гигантска прелюдия заради смислените свещеници, които полагат усилия Бог да не отсъства от това място. Заради стотиците хора в расо и с чувство за дълг, които по-долните редове биха могли да обидят и наскърбят. Такива като отец Иван от с. Нови Хан, чийто приют за самотни майки с деца непрекъснато е застрашен от събаряне. И други – като далеч по-скромния отец Драгой от едно подбалканско село, който всяка вечер раздава топла храна на около 200 циганчета.

„Правя им само видрици“ – каза свенливо о. Драгой, когато отидох да напиша репортаж за него. После внимателно затвори вратата под носа ми, за да си дам сметка, че Бог не отсъства, Той непрекъснато обикаля из селото и само аз, глупачката с кучешкия занаят, не го виждам.

Всъщност знаете ли какво е видрица?

На 12 юлий 1894 г. поп Минчо Кънчев от с. Арабаджиево обобщава мемоарите си в забележителен предговор:

„Видрицата носят закачена на ръката си циганките, които ходят от къща в къща, та просят. В нея събират всякакъв материал за ядене: айрян, ишумик, сирене, варени тикви, артисала гозбица и прочие, и прочие, каквото си изпроси, та я подарят.“

Затова и той, завалията, нарекъл писанието си „Видрица“.

В него имало „всичко описано за българи, даскали, ученици, попове, училища, черкви, воеводи, хайдути, дангули, арнаути, разбойници, турци кръвопийци, цигани и прочие.“

Забележете само как ги е подредил:

Българи… Даскали… Попове… Арнаути… Разбойници…Турци… Черкви… Цигани…

Разделението не е нито на етнически, нито на съсловен принцип. Във видрицата попада всичко, което броди из тази чудна наша земя – от ишумика до артисалата гозбица. Защото тъкмо почнеш от айряна и таман зачекнеш сиренето, а ето, че върху кратуната ти се стоварила някоя варена тиква!

Като печена в кучешкия занаят сега трябваше да кажа:

– Но да се върнем към темата…

– Ако поп Минчо Кънчев беше жив, щеше да…

– Впрочем ето за какво говоря…

После щях да напиша колко гадно е Варненският митрополит Кирил да се фука с лимузина, докато всички ние пъшкаме под игото на финансова криза. По-сетне щях да се възмутя, че за ремонта на патриаршеската катедрала „Св. Александър Невски“ нямало било пари, а владиката Кирил получава скъпи дарения. Накрая щях да наблегна върху това, че БПЦ е като бюфет в малка провинциална гара, където сандвичите са запазени само за клерикалните мутри и техните пазванти.

Машината върви…

Истината е, че когато на 6 декември видях как дядо Кирил слиза от „Линкълн“-а, веднага заключих, че Бог го няма тук, защото тук е неуютно, тук Той би се чувствал неумит.

Истината е, че когато на 6 декември влязох в кварталната църква, млад свещеник беше положил длан върху дясното рамо на възрастна жена, която плачеше безутешно. И веднага заключих, че Бог е тук и му е уютно.

Истината е, че когато на 6 декември с мой близък отидохме да си купим пъстърви за Никулден, той ми разказа какво всъщност са „дарили“ на дядо Кирил и толкова се смяхме, че нямаше как, просто нямаше как Бог да не е с нас.

Ето разказа впрочем, защото е поучителен:

Президентите Форд, Картър, както и Рейгън, в началото на мандата си използвали Lincoln. По ирония на съдбата, куршумът, ранил Рейгън, рикуширал от блиндирания Lincoln, така че още през 1983 г. президентският автомобил бил заменен с Cadillac Fleetwood.

Въпросната „лимузина“ на дядо владика пък не била никаква лимузина, а кола от среден клас (дължина – 4,82 м., базова цена – 34 755 долара), а освен това той щял да има сериозни проблеми с обслужването ѝ, тъй като марката е ориентирана към Северна Америка и наблизо няма оторизирани сервизи. Заради това доставката на части ще е бавна и скъпа.

„Колкото до целия контекст, Кирил демонстрира тщеславие, което не подхожда на духовен пастир, а по-скоро на парвеню, лишено от потребителска култура“ – говорим си, докато купуваме пъстърви.

– А може да е вярвал на глупостите, които са му казали, или да е предоставил за дълъг период от време някой църковен имотец на символична цена, срещу което е получил евтина играчка, представена като много престижна – подсказва някой от опашката.

Обръщаме се. Няма никой зад нас…

Много пъти съм писала, че Църквата ни бе лишена от онова духовно обаяние, което очаквахме от нея в началото на „прехода“. После стана още по-трудно да повярваме, че Светият Дух калесва нейните пастири. В мнозинството си те се оказаха лакоми, глупави и противни – като много други българи на много други важни позиции.

Години наред такива лекета ядяха от нашата вяра и я изплюваха на пода като коктейлни кюфтенца. Те лишиха от приласкаване и опора, тъкмо те обрекоха на неуютност много хора, които преди 20 и кусур години започнаха да търсят Църквата. Въпросният Кирил стана емблема на храднокръвието в расо, което систематично се зае с бизнес проекти, а уж младият и, предполага се, по-прогресивен Николай Пловдивски с лекота го последва, като въздигна личния си просперитет до ранга на чудодейна икона.

Шумната нечестност в Църквата обаче е по-шумна от всяка друга нечестност. А владиката Кирил, както много други владици, „шумеше“ доста отдавна. Защо Кирил чак сега подава „оставка“ (не за „Линкълн“-а си, а щото нещо бил станал наопаки), е особено важен въпрос. Този въпрос е част от отговора по каква причина търпяхме и търпим явления като него. Не дали сме вярващи, а защо подминаваме бутафорните издевателства на лица, институционално навлечени в карнавални коруби…

Забелязала съм, че коментиращите във форумите държат авторът да предложи решение, изход. Ако той само критикува или им казва, че всички сме във видрицата, те не са доволни.

Затова тези дни отидох при отец Драгой и го попитах:

– Какво да правим, човече? Само не ми затваряй вратата!

Той може да не е особено учен, но ми каза най-важното:

– В момента готвя. Ела да ми помогнеш, ако искаш.

Поисках и приготвихме много видрици. Не си казахме нищо, докато готвим, освен, че трябва да изтичам до магазина за брашно.

И така тичах, че циганчетата, запътили се към дома му, подсвиркаха и ръкопляскаха.

„Сега, милички“ – виках им. – „След малко ще се върна в Играта. Сега ще се върна в нашата църква“.

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (93)

- 12-12-2011|Васил Славов

Та как мирише България, г-жа Русева?

На неумитост? И коя е Вашата Църква?

- 13-12-2011|Колев

Г-н Канов има основание да мрази България. А вие госпожо имате ли? В живота си съм срещал простащина и сред представители на други народи. Педофилията сред католическите свещеници в САЩ е не по-малко укорима от „срамната сцена“, която описвате. Значи ли това, че трябва да оплюем Ватикана? Образът на „Светиня му“ спокойно можехте да заместите с произволно взет български политик от преди и след 1989 г. И щяхте да звучите също толкова достоверно. Писна ми от оплюватели!! Апропо! Сменете визитката на г-жа Русева. Вече не работи в „Дневник“. Тъкмо бях започнал да я съжалявам……

- 13-12-2011|Златко

Всички тук в някакъв смисъл се учим да понасяме критика – аз най-много от всички, колкото и да ми е против косъма. Та в такъв смисъл ми се ще да отбележа само, че почти при всеки текст на Любослава – може би защото са толкова остро-наблюдателни и винаги докосват някакви истински дълбоки рани в българската психика – хората се чувстват обидени „на българин“ и по някакъв начин стигат до извода, че тя критикува „българското изобщо“, че не обича България или нещо такова. Самият аз не виждам основания за подобни неща. Критиките на Любослава не отхвърлят „българското“ по принцип, те просто отварят очите ни за едно или друго негово грозно проявление. Важно е, струва ми се, за да извървим пътя на ония пред нас, да се научим да правим разлика между цялото и неговите части и да не подскачаме всеки път, когато чуем критика срещу нещо типично българско, защото то отричало и цялото. Дори и децата по някое време се научават, че, колкото и да обичат мама и татко, по някое време трябва да се научат да живеят и на разстояние от тях – или никога да не пораснат. Какво, ние по-малки ли сме от децата си?

- 13-12-2011|Самолет 005 – … критиката…

В смисъла, в който Златко говори, в Кантианския смисъл – критиката е анализ и поучение.

Критиката обаче има и друг смисъл – на показване на отношение. Няма критика, която да е чист анализ. Тя е и отношение. Някои хора реагират на отношението. Така че когато едни говорят за отношение, а други за поучение, става микстура, но не и текстура. Тоест става синестезия.

Божке-ле-е-е! Колко научно се изразих; направо съм горд със себе си. Абе, умното си е умно – къдет› го сложиш, все пречи!:))) Златко, не се сърди – просто съм драка… На всичкото отгоре съм съгласен с казаното от теб. Аз съм инфантилен от сътворяването си (на едно любовно приключение на майка ми и баща ми край Клептуза) до кончината си – вероятно на някое мое любовно приключение край Клептуза… Да пази Господ от такъв резил!:)))

Приветствам казаното от теб, но го и допълвам…

- 13-12-2011|Златко

Самолетски, засягаш тема, по която ми се ще да кажа пет приказки вече от доста време насам. Странно племе сме това ние българето – хората или не те „бръснат за слива“, или – като решат, че си им „взел страха“ – започват да не смеят вече зъб да обелят, сакън, да не го разсърдим нещо, щото тоя много лют. Абе, хора, как да обясня и на вас, и на себе си, че единственото, което ме интересува в тези тук разговори, е съвместното търсене на истината, взаимната критика, извършена с достойнство, с взаимно уважение, със зачитане на личността, взаимното допълване, взаимното учене? Виждате тук, че много често се отнасям към един или друг човек безцеремонно, това да, но дали виждате и това, че се отнасям по този начин единствено към хора, които са го заслужили? Ей го сега и Самолетския, който отдавна вече принадлежи към вътрешния кръг тука и по принцип няма никакви основания да се безпокои от „златковата безцеремонност“ – и той започва с едни такива усуквания – сакън, да не те ядосам нещо! Абе човеко Божи, какво значение има дали ще ме ядосаш или не, ако вярваш в това, което говориш? И не е ли ясно и на теб, и на мен, че, ядосан или не, аз не мога да кажа „гък“, ако истината е на твоя страна?

Хайде сега, за всеобщ хатър, ще се опитам да изредя ясно и разбираемо КОИ СА НЕЩАТА, при които вадя тоягата. И защо няма никакви основания за безпокойство или притеснение, ако самите вие сте наясно със себе си и стоите твърдо и ясно при онова, което казвате?

И така:

1. Не допускам никакви форми на аргументиране откъм личността към тезите, които тя защищава! Значи – „абе, знаем го тоя“, или „това тук е написано за да се угоди на тоя или оня“, изобщо всякакви опити да се спечели предимство в дискусията чрез очерняне на отсрещната страна, са табу! Това е непочтено, точка! Понякога, няма да го отрека, и сам изразявам отношението си към човека – имаме тук скорошен пример с историята около Стоичков – но, поне от собствена гледна точка, го правя само и единствено защото не мога да търпя онова, което ми се привижда като човешка нищожност, а не за да печеля някакви предимства в разговора. Ако вие смятате, че вашите изблици на подобни неща са от същата боя, казвайте го преди да е станало късно. Инак иде влака със 120, съжалявам.

2. Не публикувам тук имена, публикувам текстове! Не ме интересува пет пари – или почти – към кои принадлежи тоя или оня. Всичко, което ме интересува е дали нещата, които казва, заслужават внимание или не. Не принадлежа към борбичките в тази страна, която ми е натресена като родина и, ща не ща, друга нямам. Така че, олеле!, ако някой започне да ми говори за някакви партоидни пристрастия или това, че съм бил правел нещо, за да получа нещо си и пр. Олеле, повтарям! Бия през пръстите!

3. Не допускам никакви обиди, агресии или просто подмятания, идещи от познатите на всички ни расови, етнически, религиозни и пр., предразсъдъци. И това не само на приказки! Това, че някой може и да е склонен да даде живота си, за да „изчезнат всички душмани“, ми е през… Не уважавам, не зачитам за пет стотинки подобни убеждения и, колкото и твърда да е вярата на отсрещната страна в тях, в такива случаи я изпращам навън. Няма време сега да си обясняваме елементарни неща, всички имаме само по един живот.

4. Последно, но не най-маловажно: човек съм, с човешка суета и човешки слабости. Това означава, че, колкото и да не ми се ще, се вбесявам, когато отсреща започнат да ровичкат из моята собствена личност и да ме дразнят, преднамерено или не: „Абе, Златко, ти за какво се имаш сега?“, или нещо от тоя род. Сравнително уверен съм, че вече от доста време насам се имам единствено за това, което съм – разбирайте ме както щете – но започнат ли да ме бодат, хвърлям къч.

Толкова за правилата, за повече не се сещам в момента. Съзнавам, че всичко, което ви казвам, е пак поредната българска история. Ако бяхме немци, щяхме да си изработим устав и план, щяхме да се критикуваме и подкрепяме взаимно, та чак до плановете за концлагери, но няма, братя! Българин го прави това тук нещо, а това означава: тук няма друга оправия освен оная, която си е измислил тоя сам. Такава ни е прокопсията българска, такъв е и тоя сайт. За всички, които го харесват – добре дошли. На другите – добър път. Повече от това няма, свършило се е отдавна.

И, за да не мислите, че само си чеша крастата тук, в момента махам всички банове върху всички прогонени коментатори. Всеки, който мисли, че е научил нещо от първия неуспех, е добре дошъл отново. Но не забравяйте – копчето е на една ръка разстояние. Само напомням, да…

- 13-12-2011|Златко Ангелов

Интересен човек е моя адаш, свалям му шапка. Успява дори когато казва „българин го прави това нещо … такава ни е прокопсията българска“ да го каже с гордост, със себенаслаждение. Хем да се затвори в провинциалните рамки на българското, хем да внуши, че те са все пак нещо ценно, нещо, с което трябва да се съобразяваме.

Проблемът е в „съвместното търсене на истината“. Коя Истина? За мен истина е единствено онова, което знам за себе си и за вътрешния си свят. Всичко останало е въпрос на гледище и на промяна. И на отношение--с благодарност за подсказването към Самолетски--т. е., на морал. Позволявам си да предложа на адаша уточнение: тук, на този сайт, ние участваме в съвместно търсене на КОНСЕНСУС по това как да лекуваме пациента. Пациентът е българското общество след падането на комунистическсия режим. А ефективен план за лечение може да има само след като е поставена диагноза. Значи ние търсим и КОНСЕНСУС за диагнозата.

За да продължа с медицинската метафора, адашът организира тук консулт за обсъждане на диференциалната диагноза. Позволява да си дадат мнението и непрофесионалисти. Но всеки лекар, независимо от сложните си знания за патофизиологията, има интуиция за това дали пациентът е остро или хронично болен, дали прогнозата е добра или болестта е неизлечима. Що се отнася до терапията, винаги съществува дилемата: лечението да бъде радикално--хирургия--или медикаментозно, т. е., основано на надеждата, че, като подпомагаме защитните сили на организма, той сам ще се справи с болестта.

Ако приемем за императив „българин съм и няма друга оправия освен“ тази, не ограничаваме ли средствата за постигане на търсения консенсус? А какво ако се отворим към средствата и методите за диагноза и лечение, изпробвани от други? Какво ако някой открие блог, където правилата ще бъдат „по американски“--със зачитане дори на най-отвратителните мнения, с пълна свобода на словото? С последователи и врагове--всички на едно място. Блог, пълен с идеалистични идеи, с утопични идеи и с чувството, че демокрацията е най-хранителната среда за благоденствието на всеки отделен индивид.

Например, американците от опит са научили, че злото или глупостта се побеждават по-лесно, ако стоят постоянно изложени, а не остават скрити. Така че и в публичните форуми, поникнали като гъби в българското виртуално пространство, глупостта и злото е може би по-добре да останат на показ, отколкото да бъдат изключвани. Просто трябва да се понесем каквито сме: простаци, прости, грубияни, самовлюбени, склонни към насилие, срамежливи, цинични, нецивилизовани, нечувствителни, състрадателни, интелигентни, тъпи, нескопосани …

Съзнавам, че с такова предложение издавам, че вярвам в здравия разум и в това, че хората със здрав разум са мнозинство, дори в България. Може би моята интуиция е, че пациентът, който е хронично болен, все пак има шансове да се излекува. Или това е моята глупост? Съзнавам и колко алергия има у хората в Бг към „поучавания“ от американци--които са наивни, разбира се. Но нали знаете кое е антитезата на наивността? Цинизма. А с цинизъм никога нищо не се е постигало. Така че, ще завърша с цитат от адаша: „аз не съм повече от това, което съм“ с добавка от мен: но и не мога да бъда по-малко от това, което съм.

- 13-12-2011|Златко

За консенсуса – винаги. Няма друг начин за търсене на „истина“, с това съм напълно съгласен. Виж, с допускането на всякакви мнения – това няма как да стане, просто защото съм го опитвал вече и виждам докъде стигат нещата. Няма и какво да се търчи не знам колко далеч, за да се търсят примери – всички български форуми страдат от една и съща болест – толкова невъзможно размиване на всякакъв здрав смисъл и логика сред десетките крясъци и безумства, че в края на краищата и с лупа не може да се намери нещо смислено.

Впрочем, адаш, би ли ми дал един-два примера за добри американски сайтове, където да се допускат всякакви мнения. Ще ми бъде интересно да видя какво точно имаш пред вид – защото аз поне досега такова чудо не съм откривал. Сайтовете са или добри, тоест модерирани, или пълно сметище, когато в тях няма никакъв контрол. Може и да се появят и такива, тоест хем напълно свободни, хем смислени, знам ли, но това сигурно ще стане едва в светлото време на комунизма, когато всички ще бъдем съзнателни и… абе, знаем си.

- 13-12-2011|Златко

Понеже изговорих думата „истина“ без да я проблематизирам, виждам, че давам поводи за погрешно разбиране – един вид като човек, който вярва в някаква възможност за притежаване на истината: „аз я имам, ти я нямаш, следователно хайде марш оттук!“ Нека все пак не забравяме, че съм възпитаник на философията на Карл Попър, който по мое знание е първият човек, указал реални процедури и съображения против именно тази догматичен начин на мислене и поведение („Истината ще ви направи свободни“ и пр.)

И така, ето какво мисля по въпроса (нищо оригинално, просто излагам неща, на които са ме научили хора): истината, (като вид исторически ограничено и винаги подлежащо на по-нататъшно развитие знание), може да бъде достигната само чрез следната последователност от действия и процедури:

1. Изказване на предположение, което е достатъчно добро, за да заслужава внимание и задълбочено дискутиране. Откъде идва предположението не е ясно. Във всеки случай то не е прерогатив нито на по-големия житейски опит, нито на по-високото образование, нито на живота в по-културна и по-развита среда. Казано най-просто, това е вид „божествена искра“, която може да посети всекиго, но, разбира се, клони повече да посещава подготвените хора. (Chance favors the pepared mind).

2. Критика на предположението, водеща до приемането или отхвърлянето му, с възможни модификации, допълнения и пр. Процедурите за определяне на това коя критика е добра и коя – лоша (догматична, идеологическа, психологически изкривена и пр.), са сложна и неясна работа; задължително е обаче страните да привеждат аргументи, които от своя страна да могат да бъдат подлагани на критика, а не да стоят над нея. Ако сте си дали труд да наблюдавате, ще видите, че това е най-честата причина да изхвърлям хора от форума – те се придържат към аргументи, които в една или друга степен са ирационални, предубедени, агресивни, неотнасящи се към темата, а по-скоро към участниците в дискусията и пр. Казано най-просто: тук на форума процедурите се определят от моя милост. Това е най-слабото място на този сайт и нещото, което ме кара да мисля, че обсегът му винаги ще си остава силно ограничен, но поне засега не виждам алтернатива: прекалено далеч съм от хората, с които (или на които) говоря, а ограниченията на собствената ми психика са прекалено силни, за да съм в състояние да делегирам нещо толкова важно. Този сайт винаги ще си остане отражение на нечии лични идиосинкразии и вероятно няма да надживее автора си нито за миг.

3. Достигане на споразумение за това що е истина, с пълното съзнание, че това е нещо временно (дори разбирането ни за природни закономерности се променя с течение на времето, тоест няма истина, която да се намира извън обсега на критиката и развитието; нещо повече – свободната и ЦИВИЛИЗОВАНА критика е единствената процедура, гарантираща свободно развитие на процесите на познание).

Тук стигаме до най-важния въпрос конкретно за този сайт и практиката му: ами като толкова вярваш в критиката и свободата на словото, защо гониш толкова много хора бе, льольо! Отговорът се намира в простичката фраза „по плодовете им ще ги познаете“. Така както вие познавате мен по плодовете ми, така и аз вас. Хората, които под „свобода на словото“ разбират свободата да говорят каквото и както си поискат, с надеждата, че времето ще изчисти плявата от зърното, се сблъскват тук със силното ми убеждение, че това е една пагубна илюзия. Няма алтернатива на цивилизоваността, знанието и способността за намиране на ДОБРИ аргументи. Вече двадесет години в България цари „свобода на словото“, но самият аз не виждам от това да се е породила някаква публика, способна да прави разлика между добри и лоши аргументи. Общо взето, цари убеждението, че целта оправдава средствата, подкрепяно отдолу от силно кланова психология: всичко се разделя на „наши“ и „техни“, след което започва играта „кой кого ще утепа“. Не ще и дума, има много и прекрасни изключения, има страшно много хора, които искрено търсят истината, тоест някакъв вид реален разговор и договор със себеподобните си, но масата все още се състои от безпардонни глигани и глиганици, за които тук място няма. Толкова просто, толкова еднозначно. Тукашната система не е демокрация, а чиста проба меритокрация: посрещаме и изпращаме единствено по ума, без изключения и привилегии. Никой не стои над другите, включително и издателя на сайта. Ако ви се струва, че това не е вярно, поровете се из сайта и ще намерите не един случай, в който съм признавал неправотата си. Майа, кажи им, че на мен няма да повярват.

Толкова с обясненията, уважаеми. Остава си големият проблем с чисто психическата ми скорострелност, който много често води до ненужни и непродуктивни сблъсъци, но за това цяр няма. Производствен дефект, това е. Съжалявам, но май така ще си остане. Не виждам особено голяма промяна с годините.

Хайде, със здраве!

Златко

- 13-12-2011|Българин от Мисури

Благодаря на Златко за пространните обяснения по-горе, заслужават си четенето.

(Тези негови обяснения са нещо като „правила“ или „общи условия“, каквито в други сайтове има официално оформени в отделна страница и потребителите са задължени да ги спазват – което е и обичайната практика в Интернет)

(Златко изглежда е пропуснал само да забележи, че ние, българите, трудно спазваме правилата дори и когато те са надлежно записани в закони, правилници и наредби – та камо ли, когато са просто „подразбиращи се“ или пък присъстват само в главата на домакина на сайта…)

Аз обаче искам да се върна малко на текста, под който коментираме.

Направиха ми впечатление думите на Златко, че „Критиките на Любослава не отхвърлят „българското“ по принцип, те просто отварят очите ни за едно или друго негово грозно проявление.“

Съжалявам, но това щеше да е вярно, само ако сред статиите на Л. Русева имаше и такива, в които „българското“ бива разгледано и по някакъв по-друг начин. А то такива нейни статии просто няма (или аз поне не съм попадал на тях).

Аз разбирам да изпитваш отвращение от нещо и да напишеш статия по този повод – или не една, а две, три статии – но това да се превръща в основна тема на всичките ти статии – това вече е отвратително само по себе си.

Само с отрицание (в разричните му форми – за мен и иронията също е форма на отрицание) не се живее. На този свят, колкото и неща да има заслужаващи отрицание, и колкото и „успешно“ да ги отречем (всичките, едно по едно – до последното), нали накрая пак ще останем насаме с главния въпрос. А той винаги е положителен, не отрицателен. Главният и действително жизненоважен въпрос е не какво ще премахнем – а какво ще създадем. (Защото и един милион неща да премахнем – ако поне едно друго нещо не сме създали, за какво сме живяли?)

А какво виждаме в писанията на Л. Русева? Ето, за нея най-важните въпроси, които тя държи да зададе, са от типа „по каква причина търпяхме и търпим явления като …“ и „защо подминаваме бутафорните издевателства“ …

Какво ни дават тези въпроси? Не е ли ясно, че по-важно е не да премахнем вещо си (например, „бутафорията“) – а да създадем онова, противоположното на „бутафория“, което би трябвало да е истинското.

Не е ли ясно, че именно „подминаването“ (на „бутафорията“) е безспорно по-правилната, по-градивната позиция – особено в сравнение с това дребнаво чоплене, ровичкане, издирвателско детайлизиране,

На света има зло? Има, разбира се – подмини го. Отиди към доброто.

- 13-12-2011|Златко

Не знам дали си давате сметка, уважаеми сънароднико от Мисури, че вие повече или по-малко повтаряте думите от присъдата, с която едно време атиняните осъдили на смърт Сократ… Тоест, че липсата на „положително съдържание“, плюс иронията, вече е достатъчно „доказателство за вина“ (а за мен например „отрицателните текстове“ на Любослава са породени ИМЕННО от загриженост за страната и хората, които я заобикалят)… Нямам особено желание да започвам тук пореден спор, но аргументът, който изтъквате, лично при мен пробужда асоциации не само с древността, но и с не чак толкова отдавнашните ни „другарски съдилища“, при които беше достатъчно да си малко по-различен от другите, за да попаднеш под ударите на колектива.

За да изчистя аргумента си: откривам в обвинението ви един вид „генерално обвинително мислене“, при което не е нужно да има някакви очевидни доказателства за вина, достатъчно е вече да има липса на еднозначно определимо поведение. „Щом не казва нищо положително, значи мрази“. Самият аз намирам достатъчно основания да кажа, че за мен това твърдение е остатък от мисленето на комунистическото ни минало. За вас, разбира се, това може да изглежда по-различно. Ще ми бъде интересно да чуя някой и друг аргумент.

- 13-12-2011|Златко

Ще ми се да поумувам още малко по тази тема и да се опитам да намеря корена на (безспорното) публично раздразнение срещу Любослава в може би малко по-дълбоки исторически пластове от най-новото ни минало. Разбира се, всичко, което казвам, е възможно най-широка спекулация и всички, които разполагат с по-конкретни представи за нещата, които ще кажа, са добре дошли с критика.

Та така: българското общество просто никога не е имало възможност да свикне с една от най-типичните за западната култура от двадесети век фигури: независимият, критикуващ всичко и всички интелектуалец. Épater la bourgeoisie е лозунг, който в България сме подочували; какво означава да се живее с такива дразнители е нещо, което почти никой от нас не е преживявал. Факт е, че нашата интелигенция е по традиция клиентелска, силно обвързана с държавните панички, а следователно – беззъба по определение. Малкото изключения, както обикновено, само потвърждават правилото. Съответно публиката, която с удоволствие би искала да вижда в себе си някакъв вид европейска публика, има много да учи (това се отнася до всички ни; не изключвам себе си от общия показател, тъй като самият аз имам огромни проблеми със спокойното приемане на критика).

Дали това ще се промени, и кога, е въпрос за кафе, разбира се. Факт е обаче, че без възприемане на тази основна машина за постигане на обществен прогрес – умната, интелигентна, образована критика – ние нямаме никакви шансове да се присъединим към „семейството на цивилизованите“. Почти навсякъде в западния свят, и особено в англосаксонския, но не само, водещите интелектуалци са и водещи критици. Различните социални учени, журналисти, коментатори, обществени фигури – всички те се занимават най-вече с критика – и обществата там ги приемат, ако и не без бой, разбира се. Но да се критикува някой, защото „не бил казвал нищо положително“, виж, това не ми се е случвало да чуя. Впрочем, може би то не е и толкова важно, може би е просто лично, не особено меродавно мнение. Но пък, ако е така, то защо този наистина всепроникващ гняв срещу Любослава? Може би ѝ е време да захитрее и да пусне някой и друг кокал на народа. Я да напише някой пътепис, я да похвали природните ни красоти. Примери колкото щеш, пък и народът им е свикнал. Знам ли…

- 14-12-2011|без значение

„… Неумитост, шумна нечестност. Бог изцяло отсъства от това място.“ Ами за мен, това е истината за България…

- 14-12-2011|Майя Маркова – re:
Златко писа:

… Поровете се из сайта и ще намерите не един случай, в който съм признавал неправотата си. Майа, кажи им, че на мен няма да повярват.

Златко

Вярно е.

- 14-12-2011|Българин от Мисури

Не смятах да се връщам отново към тези въпроси, но последните две мини-коментарчета тук (особено първото – това на „без значение“, според когото „Ами за мен, това е истината за България…“) ме накараха отново да се заема с тези важни въпроси.

Виждате ли до какъв тип „мислене“ се стига, когато се пропагандират текстове от типа на този, под който коментираме? Ето, човекът по-горе заявява: „Ами за мен, това е истината за България…“ – и спира дотук. Той не вижда какво да добави. Това е човек, самоорязал мисленето си. Той се задоволява с някаква констатация – а не може да направи следващата мисловната стъпка.

Наскоро съвсем случайно попаднах на едни думи на Петър Дънов, които ме поразиха с простотата и очевидността си: „Който ви обича, само той може да ви помогне“. (Или май беше „Който ви обича, само той може да ви даде нещо“ – не съм сигурен кое от двете беше, но и при двата варианта е ясно за какво става въпрос).

(Уточнявам: не смятам тук да пропагандирам цялото „учение“ на Петър Дънов – далеч съм от това, в момента само се позовавам на една кратка и ясна негова формула)

Не твърдя, че това изречение казва нещо гениално и ново – вероятно не. Вероятно Златко с неговата типична интелигентска образованост отново ще изтъкне някакъв аргумент от историята на философията, и ще каже, че още по времето на Сократ, или дори преди това, някой си мислител бил казал нещо в този … или напротив, в противоположния смисъл … Или пък ще каже, че това изречение му напомня на някакво друго, от някаква предишна и отречена вече епоха… Изобщо сигурен съм, че Златко, ако реши, ще съумее по чисто интелигентски начин да обезцени и омаловажи (поне в собствените си очи) дори и това: „Който ви обича, само той може да ви даде нещо“.

Ето, виждам по-горе Златко декларира: „Не допускам никакви обиди, агресии или просто подмятания, идещи от познатите на всички ни расови, етнически, религиозни и пр., предразсъдъци.“

Измежду всичко това, което виждаме тук, една значителна част обаче, и то не от коментарите на случайни читатели, а измежду самите ПУБЛИКАЦИИ тук, в този сайт (в това списание), са текстове насочени към формиране именно на „етнически предразсъдъци“ – и то против един конкретен народ, а именно: БЪЛГАРСКИЯ.

Свидетели сме тук и на множество „просто подмятания“ по адрес на българския народ, както и на всичко българско.

Казвайки това, аз бързам да уточня, че според мен по същество И ТОВА като явление, при цялата си безсмисленост и безплодност, също е доста типично именно за нашата, българската умонагласа.

За нас като българи е характерна една повишена критичност – към всичко: и към външното, и към нас самите.

Едва ли има друг народ с подобна силна САМОкритичност.

Например, едва ли има друг народ, в езика на който изразът за „лошо свършена работа“ да е „нашенска работа“ („българска работа“).

Нека го имат предвид това всички – и малки, и големи – „критици“ на този народ: господа (и дами), разберете, колкото и да се напъвате, не можете надмина народа в неговата критичност към самия себе си. Няма смисъл от тези ваши усилия. Народът вече ви е изпреварил и в това!

И за да не прозвуча и аз самият като прекомерно критичен, накрая ще посоча, че напоследък виждам в случващото се тук и някои кълнове на това, което аз наричам „приемане на реалността“ (и което за мен е първото условие за каквито и да било последващи успешни действия).

Виждам например, че Златко Ангелов прави стъпки към приемане на реалността (с изказванията си наскоро под една друга публикация тук, че „българите виждаха в Построяването на социалистическо общество своята национална кауза“ и „всъщност българите харесваха социализма и го смятаха за свой“). Виждам също, че и другият Златко (баш-Златкото) изглежда е тръгнал в една такава посока на приемане на реалността – или поне в такъв смисъл разбирам неговите думи по-горе, че „в момента махам всички банове върху всички прогонени коментатори“.

Виждам, че дори Л. Русева по-горе в някакъв момент се е пресетила: „Забелязала съм, че коментиращите във форумите държат авторът да предложи решение, изход. Ако той само критикува или им казва, че всички сме във видрицата, те не са доволни.“ – според мен, това е нещо, което е ясно и пишещият трябва да го има в главата си още преди да започне да пише – но все пак хубаво е, че след дълго лутане това е достигнало и до главата на Любослава в някакъв момент. По-добре късно, отколкото никога.

- 14-12-2011|Серкан

Друго исках да напиша ПЪРВО в тази тема, но…

Българин (с IP-та от цял свят):

Всичко хубаво, ама човече, аз сложих оценка „отличен“ на този текст. Просто го четох и дочетох ДО КРАЯ. Какво повече да се направи за теб ми кажи, как по друг начин да ти се помогне?

Чети човече, човече шахматни и повече вниквай, че има и ДРУГИ, че не си само ти и твоето доминантно, върховно мнение.

И не се отказвай от диалога. Взаимния.

- 14-12-2011|Серкан

Пак до българина:

Пиша „Всичко, хубаво, ама …“, защото знам много добре за коя неправда говориш.

Човека „без значение“, навремето също е възроптавал срещу тази неправда.

И аз, и много други „навярно“.

Аз предложих обаче и едно възможно решение – една такава, специална тема – за всички. И коментирахме ли я? НЕ. Някой подкрепи ли ме? Някой от роптаещите до сега нещо друго РЕАЛНО ПРИЛОЖИМО да е предложил? Koe?

Сега, аз сигурно сбърках… Сигурно не съм нацелил „Формата“ и тогава и до сега. Навярно бях един „глиган“ и сгазих дори там, където не е трябвало.

Но… неправдата си я има и за нея ти давам право.

Обаче и твоята „форма“, българино не е никак уместна щом дори в един едничък текст ти ковства да видиш и „доброто“ в него. Доброто, което успява да изплува измежду цялата мръсотия наоколо.

И ти го пиша това, заради едно нещо. За да не губиш толкова време (като мен) и ако имаш нещо повече от това, което се вижда с просто око, да направиш следващата подходяща крачка към нещата, които търсиш. Не само тук.

- 14-12-2011|Златко

Серкане, това да не би да е нашият стар познат Любомир Сирков бе? Скрит под ново IP? Уфф, а аз отдавна се чудя защо всичко това така ми напомня за вече познати неща. и защо тоя човек все така си мени IP-тата.

Добре, няма значение, казахме, че ще допускаме повече мнения, няма сега да се връщаме назад. Ще изтъкна само, че за мен аргументите от вида „който критикува, той не е добър човек“, респ. „критиката е израз на враждебност“ са показателни за един вид мислене, което води началото си от древността и стига чак до наши дни (оттук и припомнянето за мисленето от времената на другарските съдилища). Ще го нарека „кланово“ или „групово“ мислене. Общо взето то изхожда от усещането, че принадлежността към някаква група или клан води със себе си изискването за лоялност към цялото, при която личните предпочитания, морални загрижености и пр., на човека, трябва да отстъпят на заден план, в името на запазването на целостта на групата. Господинът от Мисури (Сирков или който и да е), е рядко последователен в предпочитанията си, във всеки случай. Досега не е имало НИТО ЕДИН случай, в който той да е харесал някакви демонстрации на индивидуалност (Цветозар Томов, Любослава Русева, мен самия…) Доколкото разбирам, неговата житейска философия е, че цялото е нещо по-голямо от частите си и, ако се наложи, те трябва да бъдат „подкастрени“, щом започнат да стърчат прекалено много. Последователна колективистична философия от вида, изключително популярен във всички колективистични общества – Русия например.

Няма да отрека, че това, което казвам тук, е силно оценъчно оцветено, тъй като самият аз гледам на себе си като на убеден индивидуалист, тоест човек, намиращ се точно на противоположната страна на идейния спектър в сравнение с опонента от Мисури. Но в името на плурализма – нека има свобода на мненията. Всеки от нас ще защищава онова, в което вярва. И докато сме почтени един към друг, лошо няма. Може пък и да научим нещо ново, знае ли човек?

- 14-12-2011|bez znachenie – re:
Българин от Мисури писа:

Наскоро съвсем случайно попаднах на едни думи на Петър Дънов, които ме поразиха с простотата и очевидността си: „Който ви обича, само той може да ви помогне“.

Aми за мене, това също е истина.

- 14-12-2011|Българин от Мисури

Г-н Серкан, вероятно сте забелязал, че аз досега не съм се занимавал лично с Вас. Това е защото писанията Ви обикновено не заслужават внимание. Ако вкарате малко ред в мислите си, и се научите да се изразявате по-ясно и без прекалена претенциозвост, може и да се получи някакъв диалог.

Към Златко:

Виждам, че Златко осъжда аргументите от вида „който критикува, той не е добър човек“ – и в същото време той самият упреква мен, че досега не съм бил харесал никоя „демонстрация на индивидуалност“ (за такива той смята Цветозар Томов, Любослава Русева, и самия себе си, естествено). Един вид, той ме посочва мен като „не добър човек“ именно защото аз се отнасям критически…

Тъй като и друг път съм ставал свидетел на подобна елементарна непоследователност – например, виждал съм как хора, които смятат себе си за много толерантни (а останалите на „нетолерантни“), и смятат другите са анти-либерално настроени (а себе си за много големи „либерали“), на практика проявяват много по-силна нетолерантност от онази, за която упрекват своите опоненти, смятам този път да внеса известна яснота по този въпрос: кое е истински либералното и кое не е, кое е истински толерантното и кое не е.

Виждам по-горе, че при обосновката си за решенията, които взима по сайта, Златко се позовава на старата християнска фраза „по плодовете им ще ги познаете“.

Не съм сигурен обаче дали той самият действително разбира истински либералния смисъл на тази християнска фраза.

По едно стечение на обстоятелствата аз съм доста добре запознат с ранното християнство. И с текстовете му.

И затова искам да ви уверя, че между християнството и съвременността няма никаква несъвместимост (каквато на мнозина се привижда). Напротив, при своето възникване християнството е удивително либерално – във всякакъв смисъл, от най-физическия до най-духовния…

Сигурно знаете, че Исус е говорил на своите ученици и с притчи. И една от притчите е следната:

(ако имате някаква библия до себе си, може да отворите на Новия завет, евангелие от Матей, 13:24)

Ето тази притча (в превода, който аз имам в момента пред мене):

24. Друга притча им предложи Той, като каза: царството небесно прилича на човек, посеял добро семе на нивата си;

25. и когато човеците спяха, дойде врагът му и посея между житото плевели, па си отиде;

26. а когато израсте злакът и даде плод, тогава се появиха и плевелите.

27. И като дойдоха слугите на стопанина, рекоха му: господарю, нали добро семе посея на нивата си? Откъде са, прочее, в нея тия плевели?

28. А той им рече: враг човек е сторил това. Слугите пък му рекоха: искаш ли да идем и да ги оплевим?

29. Но той рече: не, за да не би, като скубите плевелите, да изскубите заедно с тях и житото;

30. оставете да расте и едното и другото заедно до жетва; а по жетва ще река на жетварите: съберете първом плевелите и ги свържете на снопове, за да се изгорят; а житото приберете в житницата ми.

Та, за който не е разбрал, да го кажем ясно и на днешен език: посланието на ранното християнство е максимално либерално: посланието НЕ Е, примерно, „не допускайте семена на плевели“, посланието НЕ Е и ако са порасли превели, „да се изкоренят“, „да се премахнат“ – НЕ, господа, посланието е точно обратното, посланието е истински либерално: „ОСТАВЕТЕ ДА РАСТЕ И ЕДНОТО И ДРУГОТО ЗАЕДНО“!

Забележете, че това е казано дори за ситуация, в която ПРЕДВАРИТЕЛНО е ясно, кое е „плевел“, и кое е „жито“. Т. е. дори и някой тук да има такава предварителна свръхубеденост че именно той лично още отсега „знае“ кое е „плевел“ и кое е „жито“, нека все пак бъде така добър да остави да расте и едното и другото.

- 14-12-2011|Българин от Мисури

Към „bez znachenie“:

Радвам се, че за тебе „Който ви обича, само той може да ви помогне“ е истина.

Сега можеш да се върнеш нагоре по коментарите да намериш онова място, в което се намират думите: „Не принадлежа към борбичките в тази страна, която ми е натресена като родина и, ща не ща, друга нямам.“ – и вече сам да прецениш, дали човек, който смята, че родината му е нещо, което някой друг му е „натресъл“, обича своята родина – и дали, докато е в това състояние, той може да ѝ помогне.

- 14-12-2011|Серкан
Цитат:

Серкане, това да не би да е нашият стар познат …

Няма как да знам Златко, но прочетох из мрежата, че определени хора напоследък са се захванали да изследват християнството. (Предполагам за да сравняват с исляма и прочие, ама… това са все предположения.)

Друго обаче е непогрешимо, как човек дори и Библията да чете, хваща и извърта нещата как само него му е удобно. И навярно си вярва.

Това оставя следа, кара те да минеш в страни понеже почва да друса неудобно.

ВСЕ ПАК, докъдето мога аз бих се борил за всеки един Човек. И казвам това, защото ЗНАМ колко лесно се превръщаш в неудобен, дори във ВРАГ. От днес за утре.

- 14-12-2011|Златко

Сирков, пак се заплесваш по лични неща, човеко! Опитай се за миг да ми помогнеш малко, защото аз наистина полагам усилия да те търпя, повярвай ми! Въртиш, сучеш, накрая все не можеш да се сдържиш и все започваш да пилиш по нервите: „вижте го, вижте го! как може да се вярва на човек, който говори подобни неща!“ Ето и сега. Какво очакваш от мен – да започна сега да ти доказвам, че това, дето го върша, и върху което ти често-често идваш и тъпчеш, го правя от някакви странни, неясни и за мен чувства към всичко, което се вмества в понятието „родина“? Но каква полза от всичко това, каква полза сега да започнем двамата с теб да мерим искреността на чувствата и убежденията си, да се надцакваме, да се надприказваме?

Сега, трябва да ти призная, че не съм надраснал нивото, при което подобни укори и нападения ме вбесяват. Знам, че това е голяма слабост. Знам и че би трябвало да не обръщам внимание на хората, които идват тук, за да търсят и те някаква изява, да покажат и те, че носят в себе си нещо ценно, нещо, което заслужава уважение и внимание, пък било то и по тоя изкривен начин, като само нападат работата на онзи, при когото са дошли. Опитай се да разбереш, че когато е изпратено към мен в тази директно-обвинителна форма, посланието ти няма как да не предизвика отново реакцията, която е предизвиквало винаги: жили ме комар – цап, няма го комара! А това е дребнаво и недостойно и за двама ни, пък и за всички, които четат тоя сайт. Под каквито и имена да се криеш, каквито и IP-та да сменяш, нрава си не можеш да смениш, също като пословичния вълк (което ми се струва прекалено голям комплимент в случая, ама нейсе). Помисли само: защо става така, че всеки път, когато се появиш тук, думите ти с неизбежност пораждат гняв, агресия и нападателност? Защо изпитваш такава остра нужда от това да критикуваш характера на човека, който е насреща ти? Най-лесното нещо е да те плесна през устата и да покажа за пореден път на всички, че тук цари българска оправия – единия се разкряка, другия го наби, хайдеее, нашенска история. Но кой има полза от това, човеко? Кой?

И толкова ли си елементарен, че не може да побере главата ти, че човек може да изпитва смесени, силно противоположни емоции и към най-свидните неща в живота си? Към бащата, майката, родината, приятелите, към всичко? Че може да казва, че те са му „натресени“ (което си е чиста истина, защото най-важните неща в живота на всеки от нас не могат да бъдат избирани, те ни се натрисат от съдбата) – и ВЪПРЕКИ това да ги обича? Сега час по литература ли ще провеждаме тук, какво? Хванеш се за нещо, изтипосаш го, пресилиш го, направиш го да изглежда я черно, я бяло – и кой като тебе, вече наперен като петел на боклук! А аз след това да се чудя как да ти обяснявам, че в живота черни и бели неща няма, че това са детинщини, елементарности, изостаналости някакви. Силно да любиш и мразиш, Сирков, не е особена мярка за интелигентност, това е просто указание за силна привързаност към азбучните истини на мястото, в което сме израсли и двамата с тебе. А светът – така поне изглежда – се движи напред най-вече защото успява по-често от нас да се издигне над любовите и омразите си, да се себенадмогне, да не удари, да не обиди, да намери начин за съвместно съществуване там където ние се пердашим и си дерем очите откак ни има на тоя свят…

Спирам дотук, ако и да не съм особено голям оптимист по отношение на това, което ще се случи. Каквото и да говоря, няма да успея да те променя, няма да те накарам да подбираш по-внимателно средствата когато премерваш мен или някой друг тук, няма да те накарам да виждаш и нещо друго освен разделението „врагове – приятели“, което при теб май определя всичко, поне така ми се струва. Не твърдя, че съм прав, но познавам себе си достатъчно, за да мога да предскажа с доста голяма сигурност, че няма да останеш задълго тук и под новия ник, човече. Не виждам как може да стане това, честно, колкото и да се напрягам.

Някой може ли да ми каже какво да правя в случаите, когато се виждам изправен пред нещо, което възприемам като дребнаво, агресивно и злобно, хора? Питам ви честно, наистина имам нужда от съвет. Какво да правя, когато се почувствам жилен от комари, как да ги търпя, как да не давам лош пример на всички? Не знам, наистина не знам.

- 14-12-2011|Любомир Сирков

Златко, четох някъде по-горе, че си решил да премахнеш всички „бан“-ове, което си прилагал досега тук. Затова реших да пробвам дали мога отново да коментирам тук.

- 14-12-2011|без значение

Сирков ми е симпатичен, макар и да съм се надвиквал с него. Да е жив и здрав…

- 14-12-2011|Златко

Добре си дошъл, Сирков, ако само успяваш да се придържаш към правилата. Без лични неща, ок? Че вече започвам да ви обърквам тук кой кой е.

- 14-12-2011|Серкан
Цитат:

Някой може ли да ми каже какво да правя в случаите, когато се виждам изправен пред нещо, което възприемам като дребнаво, агресивно и злобно, хора? Питам ви честно, наистина имам нужда от съвет. Какво да правя, когато се почувствам жилен от комари, как да ги търпя, как да не давам лош пример на всички? Не знам, наистина не знам.

Понякога става особено опасно, когато ти поискат помощ.

Друг път става особено опасно докато помагаш.

Може дори да стане така, че докато се опитваш „да помогнеш“ (мълчейки или опозиционирайки се) на някого, който единственото, което е заслужил в твоите очи е това да е човек, да изпускаш един след друг моменти, В КОИТО СЕ ЧУВСТВАШ УЗРЯЛ, ГОТОВ ДА ПИШЕШ, ДА НАМЕРИШ ФОРМАТА и да стане така, че друг един, по-близък Човек, да стигне до там да мисли за теб, че си… примерно лъжец.

Интересна е обаче вътрешната борба, защо все пак я има, откъде идва това двоумене, откъде идват тези фактори, които толкова често, с такива дълги периоди предизвикват вълнение, невъзможност да отиде човек към реално по-съществени теми и по-креативни, по-човечни събеседници.

Дали „убиването на дразнещите комари“ не може да бъде предшествано с нещо друго преди това, с някакво по-специално собствено търсене, усилие.

Ясно е, че:

Комарите са много. Днес може да не си, утре да си.

Има един дето не е комар.

Стив Джобс е един. Други като него няма. И той е мъртъв. И Ябълката още е жива. Защото е джъст бизнес. И ще я има и след него.

Добре, обаче има Бил Гейтс. Голям избор ще кажете, вземи единия убий другия. Ама единия е готов да изхарчи 40 милиарда за една негова „ПРАВДА“, а другия колкото и да не ми е харесвал винаги, в един момент се оказва, че дори и тук се е оказал с по-широк поглед – парите си във фонд за да помага на човека и неговата мъничка правда да има правото да Бъде.

Има и Линукс, и тарикати, които и там правят джъс бизнес, да.

Има обаче и много друг софт, много други нови и полезни на човечеството дела, които надскачат крайностите на силните индивидуалисти и силните колективисти и дърпат напред. В мир, не във война. Войната се получава, когато има крайности. Когато Човеците виждат неправда и Човека, от когото зависи дали тя ще съществува не я „вижда“. Тук, понякога от днес за утре, се получва вече това, че различията от формални (форма) стават фундаментални и раните от последващи битки дълбоки и трудно лечими. ДОРИ, когато има прошка, има себенадмогване, има човещина.

Трудна ситуация…

На никого ли не му е интересно да говорим за това?

Пак ли досаждам?

- 14-12-2011|Златко

Гледай сега, Серкане, ще се опитам да бъда максимално коректен, но и ясен. Ти си добър човек, с щедро сърце и силно чувство за достойнство и чест. Всички тия качества са много хубави, неудобството в случая е, че единственото качество, което е от значение при общуването в един форум като този – способността човек да формулира ясни, конкретни и преди всичко – нескучни – мисли, изглежда не е сред най-големите ти дарби. Ах, да – това все още не би било чак толкова проблематично, ако ти би бил в състояние да приемеш, че не си роден за форумен оратор и би приел ролята на човек, който повече слуша и по-малко говори. Само че ти не щеш, вече толкова години, и все настояваш „да бъдеш изслушван“, което всеки път води до конфликти. Как да ти обясни човек, че насила хубост не става, а?

- 15-12-2011|Любомир Сирков

Призивът „без лични неща“ в коментарите като цяло го подкрепям.

Само че съм наясно колко трудно осъществим е той.

И според мен този принцип едва ли трябва да се отнася абсолютно до всички, чиито имена се появяват на страниците на сайта.

Какво имам предвид?

Все пак текстовете, под които коментираме, са АВТОРСКИ – в смисъл – подписани са, със собствените имена, на техните автори (които понякога са и вече известни на читателите тук с други техни текстове).

В този смисъл за читателя става много трудно да възприема само текста като текст – без да се привнасят и впечатления, които всеки от нас има от някакви предишни текстове на същия автор и т. н.

(Всъщност, ако искаме да бъдем напълно „чисти“ във възприемането на даден текст, би трябвало той да бъде публикуван без никакво указание за това чий е текста, кога и къде е създаден… Мисля, че си струва поне веднъж да се направи тук един такъв експеримент – да се публикува даден текст без никакви обозначения за авторство, време и място на написване, да постои така няколко дена, и едва след това вече към текста да бъдат добавени тези негови атрибути – ще е интересно да се види какви ще бъдат читателските коментари в този случай – съответно „преди“ и „след“ като читателите узнаят името на автора…)

Друг персонаж, който според мен просто няма как да избегне „личните“ коментари по отношение на себе си, по неизбежност е, уви, самият Златко. Когато изпълняваш ролята на някакъв вид „централна личност“ в рамките на някаква общност (каквато е този сайт), просто няма как твоята личност да остане неодумвана… Всъщност, това е съдбата и на всяка „публична личност“ във всяка обществена сфера: щом си на подиума, хората гледат теб. И виждат всякакви неща, които ти не си и помислял, че някой може да види у теб…

- 15-12-2011|Любомир Сирков

Но да се върнем малко на въпроса, който Златко задава по-горе:

„Някой може ли да ми каже какво да правя в случаите, когато се виждам изправен пред нещо, което възприемам като дребнаво, агресивно и злобно, хора? Питам ви честно, наистина имам нужда от съвет.“

Моят отговор е: накратко, ТЪРПЕНИЕ му е майката.

Първо. Всички ние, ползващите интернет, би трябвало да сме наясно как точно се променя „демографията“ на интернет в България. Всъщност, това важи и за навлизането на всяка нова технология: тя навлиза първо сред специалисти, сред по-високо платените и по-образованите слоеве – и постепенно обхваща всички останали (включително и най-ниско образованите).

Всъщност този процес в някои страни (например, Англия) е по-скоро вече завършил (там вече се забелязва „плато“ при ползването на интернет от населението – т. е. там който иска да ползва, вече ползва – такива са около 80% от домакинствата, а останалите, които още не ползват интернет, те няма и да започнат да го ползват, никога).

А тъй като България специално е все още сравнително изостанала, то в българското интернет-пространство има още доста „мегдан“ за навлизане на още и още ниско-образовани хора… Та затова първите ми думи по-горе бяха в смисъл: „заредете се с търпение, защото и по-лошо ще става“ (говоря за качеството на коментарите и занапред)…

Второ. Но като казвам „ТЪРПЕНИЕ му е майката“ имам предвид и нещо друго: ако по-горе говорех за едно необходимо МАКРО-търпение, реално има нужда и от едно МИКРО-търпение – такова в рамките на конкретния ти диалог с конкретния човек отсреща.

(Моите впечатления са, че почти всеки обмен на мнения започва с едно ожесточено взаимно неприемане – и изглежда трябва да се примирим, че това е просто един неизбежен етап в комуникацията. От нас си зависи дали това ще се окаже не просто първия етап, но и последния – т. е. от нас си зависи дали ще прекратим комуникацията когато сме на този, непродуктивния етап, или ще проявим онова търпение, което евентуално би ни отвело и до някакви други, по-продуктивни етапи на комуникацията.)

Общо взето, до лични нападки се стига почти винаги – независимо от темата и независимо от качеството на коментиращите. Защо се стига?

Много просто е: защото когато един човек види написано нещо, с което той не е съгласен, на човека му се иска да възрази. (Човешко е!)

Иска му се, ама често няма с какво, няма аргументи по същество.

(В смисъл – не че непременно обективно липсват такива аргументи – много често просто в момента не ти идват наум)

А интернет дава възможност за мигновена реакция – как да пропуснеш такава възможност, когато силно ти се иска да възразиш?

(Когато нещата не се развиват в Интернет, а по стария начин – на хартия, където реагирането по принцип става много по-бавно – тогава по-рядко се стига до лични нападки – там самото забавяне на реакцията ти дава време да натрупаш за възражението си повече аргументи по същество, а не от личен характер)

Така се стига до личните нападки – поради бързината на реагиране, която ни дава Интернет-средата. Наистина, всеки човек има някакви слабости, и те са сравнително видими, лесно е да ги атакуваш (другото: успешно да обориш даден аргумент – действително понякога изисква значително интелектуално усилие, или поне по-сериозни справки из това, което вече си чел, и т. н. – а това отнема време).

- 15-12-2011|Златко

За да бъда честен, трябва да призная (или просто кажа), че и самият аз се уча на диалог и правила в движение, с хода на годините. Тия неща изглежда са като езиците – ако човек не ги научи в най-ранното детство, после винаги нещо му куца и никакво допълнително образование не е в състояние да компенсира дупките, заложени в детството. Проблемът обаче си остава системен и той е в това, че по принцип тук във форума, както и в цялото ни общество, няма изградена атмосфера на нетърпимост към очевидните прояви на простащина, агресивност, манипулативност, мнителност и пр. неща, които водят почти всеки разговор до задънена улица. Всеки път, когато се появи пореден грубиян, единственият авторитет, от който зависят нещата, е моят собствен – заслужен или не. Не става дума за това да създаваме тук някаква форма на колективна нетърпимост към различните мнения, опазил ме Господ. Всеки знае до какво ни доведоха тия неща по времето на комунизма. Не за това ми е думата. Думата ми е просто за поемане на отговорност и от ваша страна – всички, които сте тук в продължение на по-дълго време. Ами в края на краищата интересът ни е взаимен, колкото и различни да са мненията и убежденията ни. Всички ние искаме това, което вършим и говорим тук, да има колкото се може повече смисъл, да не завършва в някакъв вид задънена улица, с бой и викове. Помислете само колко просто е всичко. Необходимо е само малко повече хора да започнат да се грижат за поддържане на ниво (не за единомислие). Първо – чрез повишаване на изискванията към самите себе си (е, тоя човек все пак го познавам вече, няма сега да му скоча по тоя начин, ще се опитам да подхвана нещата малко по-сдържано, малко по-внимателно). И второ – чрез подсещане, повече или по-малко директно, на новите хора, че на това тук място се прави опит за малко по-различно общуване, че тук не плюем по пода, не люпим семки, не се надвикваме и пр. Инак, когато всеки си мълчи и гледа сеир, Златко много бързо стига до извода, че вместо да губи време за нечие възпитаване, просто си решава проблема като натисне копчето (оттук и толкова неприятната метафора с комарите). А всъщност комари няма, това аз го разбирам не по-зле от всеки друг, всички тук са хора, всички имат (по принцип) еднакви права. Но когато хората се опитват да живеят с мисълта, че може да има права без задължения, то нещата се обръщат на детска градина. Затова се обръщам сега към вас всички, с тази простичка молба – опитвайте се да помагате, в името на общото дело. Първо, малко повече самодисциплина. И второ – дух на колегиалност, на взаимопомощ и търпение и от ваша страна. Не може да се иска търпение само от мен, нали разбирате? Като оставим настрана малко детинското извинение с „характера“, остава си и съвсем реалния въпрос за психическото натоварване. Ако напрежението на един или друг конфликт на мнения не се разпредели малко, не се уталожи с някой и друг (мек) жест от страна на познати хора, то много скоро ескалира в напрежение от личен характер, а оттам нататък всички знаем какво следва. Така че молбата ми е много проста – след като така или иначе прекарвате толкова много време на това място, защо не се погрижите малко и сами атмосферата в него да е по-спокойна, по-лишена от сблъсъци и неприятни сцени? Повтарям, не говоря за съгласие по темите на дискусиите (никой няма интерес от това да създадем тук някакъв венцеславен хор), а съгласие само по правилата за водене на разговорите. Спокойно, без щипане, без използване на нечестни ударчета, без прекален стръв за „победа“. Ние не се боксираме, а разговаряме, търсим нещо заедно. И, ако не можем да хвърлим мостове между убежденията и мненията си, то защо да не можем да го направим по отношение на чисто процедурните въпроси? Ок, не се съгласяваме – чудесно. Ето, моите двама любими опоненти – Майа Маркова и Самолетския – вече от години насам не са съгласни с почти никое от моите собствени мнения. Да, но аз виждам, че хората са искрени и добронамерени, не удрят, не щипят, не си позволяват нечестни подмятания и подобни неща. Е как да кажа нещо срещу тях? Ок, ваша воля – не сте съгласни, няма лошо. Може пък аз да променя мнението си, ако животът потвърди вашата, а не моята гледна точка. Остава си, разбира се, неизбежния проблем с различната способност за ясно и разбираемо формулиране на тези и твърдения, но, ако поне е ясно, че става дума за искрено усилие, то аз отново съм склонен да влагам търпение. Няма да прогоня човека – може и да му кажа в очите, че не виждам много полза от приказките му, от това със сигурност ще го заболи, но пък, ако има в главата си нещо, той или тя трябва да си направи някакви изводи, не може само в продължение на години да блъска срещу това, дето му вика „стена“, а аз му викам „невъзможност за комуникация“. Важното е да няма зла воля, да няма желание за нараняване, за причиняване на болка, за използване на военни средства. Мирно и спокойно, доколкото е по силите ни. Ако някой – примерно аз – забрави в жегата на спора собствените си правила: то тогава – лекичко напомняне. Аз обикновено се усещам, стига само напомнянето да не е с юмрук по носа.

Та така. Време е, струва ми се, това място да навлезе в нова фаза на развитие – при което вече не е дело само на един човек, а на много. Говоря не за съдържанието на сайта, където това си функционира от самото начало – хората непрекъснато изпращат текстове и сайтът не би могъл да съществува без това – а за форума, в който досега имаше само един стопанин. Ами станете тогава и вие стопани, а не само гости, че и дразнещи при това. След като сте толкова често тук, поемете съответната отговорност, не чакайте всичко аз да го свърша. Това е единственият начин, друг аз поне не виждам. Ако ще растем, имаме само един шанс – да го правим заедно. Инак да се пердашим и щипем като деца – това всички знаем, че го можем. Хайде сега малко да пораснем, какво ще кажете, а?

- 15-12-2011|Серкан

Благодаря ти Златко за коментара и за разссъжденията, за това, че мислиш и над нашите думи, но не ти ли минава през ума, поне отвреме навреме, че освен да блъскат „по стената“, определени хора отдавна, без да има нужда някой да ги приканва, са се захванали и помагат от години.

Че ти без нас отдавна щеше да си рухнал бе човек, как не го съзнаваш това, че ги пишеш тези неща???

Всеки път като е имало криза, наоколо сме били.

Обаче не е лесно. Писмено слово е това. Хората са най-различни.

Ти се промени много. Сайта също.

Нещата не са същите, колкото и да повтаряме, че „промяна няма да има“.

Докато не съм се отклонил и забравил – директно по темата. В коментара на Българина от Мисури горе:

Цитат:

„Измежду всичко това, което виждаме тук, една значителна част обаче, и то не от коментарите на случайни читатели, а измежду самите ПУБЛИКАЦИИ тук, в този сайт (в това списание), са текстове насочени към формиране именно на „етнически предразсъдъци“ – и то против един конкретен народ, а именно: БЪЛГАРСКИЯ.“

Виждаш ли ти къде е конфликта тук или не?

Не е в коментарните полета. Не е и в национализма.

Понеже преди това, други хора, по други теми са предявявали подобни претенции. Претенции с все същата насока.

Тук помисли човек, ако искаш ти предлагай някакви решения, но стига с това „Промяна няма да има!“

Борбата с това незадоволимо търсене, с тези постоянни претенции трябва да се насочи в някаква креативна насока.

ИМА проблем, хората не искат да се доверят на теб да решиш дали текста, мисленето им струва.

Не искат да ти пращат текстове, не искат да минават винаги през този субективен, променлив филтър…

Представи си, че намерим начин, някакъв начин, да могат да бъдат поощрени нови хора, млади (на идеи, не само на възраст), които да искат да дарят нещо на обществото.

А обществото как ги поощрява тези хора, а?

Навсякъде е „затворено“, човек. Хората не мога да излязат лесно от мисленето в групички и ограничения.

Само така, гласувайки доверие на хората да пишат свободно, не през филтър, НО С ОТГОВОРНОСТ, може да се започне нещо ново.

Това е била винаги моята идея за „НОВО НИВО“, за сблъсък със „стена“, която казва, че такова не е възможно и никога няма да го има.

Ще го има, въпроса е кой ще е пионера и каква ФОРМА ще намери за да укроти потока от нови и различни хора.

С ограничения и догми нищо няма да се спре в интернет.

И едно нещо, което ми направи много неприятно впечатление (подобни сигнали, точно с подобна насоченост се пускат отвреме навереме тук от теб и според мен ти вредят страшно много), ако искаш разтълкувай го това:

Цитат:

„Този сайт винаги ще си остане отражение на нечии лични идиосинкразии и вероятно няма да надживее автора си нито за миг.“

Всички знаем какво е нещо лично.

Ама нали разбираш, че човек, когато е помагал В НЕЩО, много криво му става някой еднолично да реши, че с неговия край идва и края на ОБЩОТО НАЧИНАНИЕ.

Или коментарните полета са ала бала, или ти виждаш помощтта, която ти оказват хората тук по някакъв недооценен начин.

Има конфликт тук и много несериозна недооцененост.

Няма и как да е, след като ЯВНАТА помощ на едни се изпуска, а се изтъква пасивността на други, които били „коректни“. То става и обидно да се говорят и виждат нещата по такъв начин. Обидно и то не за мен „протестъра срещу сетаната“.

Лошо „теглене“ винаги води до несправедливост.

Цитат:

„Тукашната система не е демокрация, а чиста проба меритокрация: посрещаме и изпращаме единствено по ума, без изключения и привилегии. Никой не стои над другите, включително и издателя на сайта.“

В предния коментар казваш, че никой не стои над другите, а знаеш, че не е така. Просто мерките са само и единствено в твоите ръце и сам си го регистрирал като си ни претеглил в коментара ти от 15-12-2011 20:48:46.

Последно, благодаря ти за думите ти за мен, но аз съм по-комплексен и дуален човек от простичкото моделче, в което си ме вкаръл след като писах в конетекста „Хора, да си помогнем заедно“. Пиша, да ти помогна, ти идваш и коментираш моя характер и способности пъхайки я в някакви твои пропорции. Това не е никак коректно, а го правиш винаги. Нещата, които пиша, получвам съвсем ясни сигнали, от не едно място, че стигат по-далече от това, което ти детектираш, така че тук също ще си останем със своите различия. Щом не ги разбира някой или са му скучни, отминава. А ако иска, коментираме.

Всичко, това, което пиша е за да не те оставям „сам“. Писал си, разсъждавал си, но виждам, че се получава разминаване.

РАЗБИРАМ, че това, което пишеш е „ДО ВСИЧКИ“. Аз давам моето мнение, препоръки, виждания. Не очаквам нищо друго освен един прочит. Не очаквам действия, реакции, прочее. Просто споделям и продължавам напред.

- 16-12-2011|Златко

Благодаря ти, Серкане. И за помощта, и за критиката (всъщност те са едно и също нещо). Не знам дали от едно извинение има много полза, нито пък мога да гарантирам, че никога повече няма да го повторя, но във всеки случай ти си прав, когато казваш, че съм коментирал тук характера ти – това е непочтено и нечестно, особено когато идва от човека, от когото се очаква да бъде стандарт за останалите. Така че, в духа на новия диалог тук, опитвам се да поднеса извиненията си. Да видим доколко ще успея да се придържам към собствените си стандарти.

Много сериозни теми засягаш, на някои от тях времето ще даде отговор, на други вероятно – не. Ще се опитам да приема от него онова, което мога. Отново казвам – да видим какво ще покаже времето.

Темата за отварянето на „Прегледа“ за директен читателски принос е стара и поне засега – много оспорвана, поне между нас двамата с теб. Това, на което ти настояваш от години насам е „ние“ (които и да са това) да имат достъп и глас не само до коментарните полета, но и директно до съдържанието на списанието. С други думи – то да не се определя само от мен, както е било винаги досега. Има вече пример за нелоша колективна работа и в българската мрежа – сайтът „Редута“ например. Самият аз, поне засега, не съм обаче в състояние да видя как при отваряне на съдържанието на „Прегледа“ за „всички“ ще остане някаква възможност за гарантиране на качеството му. Погледни на нещата от този зрителен ъгъл: аз ти казвам „не можеш“, ти казваш „мога“. Добре, да предположим, че ти получиш възможност за собствен, неконтролиран от мен достъп до съдържанието на сайта, че станеш някакъв вид съавтор. След теб идва друг, който казва: „Чакай бе, отворено, но само за Серкан. Как така? Ами аз също съм автор. Ей тука, на Златко съм му пращал вече десет текста, а той не ми пуска нито един. Не може така, аз също имам право на глас.“ Разбираш ли, Серкане, че на тоя свят почти няма хора, които да не са убедени, че това, което казват, е смислено, и че то заслужава много повече внимание, отколкото е получило „досега“. Ето, ти казваш – ама други хора ми казват други неща, не си ти единственият, който ме чете. Значи мнението ти, Златко, не е меродавно. А знаеш ли, Серкане, че тук кажи-речи всяка седмица пристигат поне по три или четири текста, зад които стои някакъв вид „доказателство“ за качество: кой получил награда от конкурса „златната свирка“, кой приятелите му казвали, че бил страхотен, кой просто вярва в себе си. А аз чета и се потя. Има поне един автор, няма да му кажа името, разбира се, който ми изпраща свои текстове още от първата година насам – ама аз съм награждаван писател, ей тука грамоти, доказателства, чудесии. А нещата – боклук над боклука! Ами то само това да беше. Дори сред нещата, които съм публикувал и продължавам да публикувам, включително и неща от „утвърдени“ български автори, има толкова много слаби текстове, че много хора вече не на шега се съмняват във вкуса ми. Е как да им обясня, че да получиш истински добър текст откъм България е долу-горе същото като да улучиш пословичната шестица от тотото. И тук говорим за „утвърдени“ неща, Серкане, не за нечии лични уверености. И все пак продължавам да публикувам, много често напълно против собствения си вкус, просто защото разбирам, че това е процес, който няма как да бъде поддържан другояче, освен чрез бавно и търпеливо торене на градинката. Но не с какъвто и да е боклук, Серкане. Между боклук и боклук също има разлика (отново подчертавам, че говоря по принцип и те моля да не възприемаш всяка моя дума като отправена към самия теб).

Сега, няма да говоря повече, Серкане, но позволи ми все пак да вярвам, че разбирането за качество, също както и повечето други таланти на тоя свят, не е сипано от господ с лопата и че него го притежават изключително малко хора. Тук, разбира се, отново опираме до възклицанието: „Чакай бе, ти за какъв се имаш?“, но за съжаление по-нататък от това нещата не могат да отидат. Колкото и много глупости и некачествени неща да съм пускал тук в списанието – къде по недоглеждане, къде защото ми е било жал да обидя един или друг приятел – аз все пак успявам да задържам едно средно ниво, на което гледам като на меродавно, макар и единствено на фона на останалите български културни сайтове. Опитвам се да разбирам и зачитам собствената ти увереност в способността ти за преценка и съждение, но пък и ти, извини ме, няма как да не зачиташ моята, просто защото зад думите ми стои нещичко, нали така?

С две думи: механизмът за правене на това списание ще си остане такъв, какъвто е, поне докато животът не ме сблъска с достатъчно много други хора с усет за качество и, което е още по-важно – способност да влагат огромни количества работа без да очакват някаква директна полза и награда. Досега не съм срещал такива хора. Това тук нещо изисква ежедневна работа, другояче не става. Всеки, който иска, може да участва, но не без филтър. Засега поне филтърът си остава единствено моята собствена преценка, което няма как да не изглежда елитарно (не елитно – има разлика), надуто и самовлюбено. Вече съм склонен да допусна, че може би с течение на времето ще се намерят и други хора – млади, да се надяваме – които някой ден може би ще поемат щафетата. Но засега си остава така. Просто опитът ме сблъсква всеки ден с преценки на хора, които са напълно убедени, че те „също могат“, и с които няма как да се разговаря, защото темата е изкривена още от момента, в който е започнала. Няма друго доказателство за можене освен правене – а според мен такива хора искат да стане и без това. Който може – прави. Който не – се сърди, че някой му пречи (не го отнасяй непременно към себе си, говоря по принцип).

Толкова засега.

Златко

- 16-12-2011|Серкан

Много ти благодаря за този коментар! Сякаш се върнахме в едно старо време, малко по-нормално, по-разбираемо.

Почти всичко, което си написал аз перфектно разбирам, че е точно така.

Точно така е!

Обаче тази тема има продължение и ако ти нямаш нищо против, когато имам време, аз, а ако има и други хора, могат да споделят своите виждания за едно „СЛЕДВАЩО НИВО“.

Просто да говорим за някои детайли, които са от значение, поне за мен като една от „N“ страни.

- 16-12-2011|Златко

Ок, с една-единствена забележка: според мен не се връщаме назад, а вървим напред. Всичко се променя, ние също нямаме избор. Впрочем, ще ми бъде интересно да доразвиеш малко темата за това по какъв начин според теб се е променило списанието с течение на годините. Какво е било преди, какво е сега. Самият аз не мога да видя нещата отстрани, ще ми бъде интересно, повтарям.

- 16-12-2011|Серкан

Прочетох коментара ти, Златко, няколко пъти (така правя и с други „важни“ текстове, стига да имам време).

И виждам къде са разликите, неразбирателствата, детайлите… Ще отида директно към тях, но… Зад тези детайли стои цял един свят от хора със своите собствени светове – комбинации и подкомбинации от сложности. Това е и моята основна идея – каквито и мотиви да имаш, ти се САМОИЗКЛЮЧВАШ ОТ КОМУНИКАЦИЯ. И целта ти е ясна – искаш качество. Но прави ли те това щастлив? Донякъде да, точно както една добра книга, песен, …, секс:). Обаче, … после пак идва момента на самотата и новото търсене. На сродни души. Сам го каза наскоро, че би искал да комуникираш САМО с такива. ОК, разбирам те, но същото иска и всеки един от нас.

Наскоро каза, това не е сайт за комуникация. А не е така. Само твоето виждане е така.

АКО не е за комуникация, как ще намериш тези СРОДНИ ДУШИ?

Пък и нали всичко омръзва, рано или късно. При някои много рано, при други твърде късно…

Промяната, в неща около нас, която не успяваме да детектираме по най-точния начин.

Либерален преглед преди беше по-отворен… За нови идеи, за нови, незащитени, дори некоментирани от никого каузи. Имаше повече публицистика. Имаше повече търпимост към хора, които произлизат от най-различни „бити“ каузи (имам предвид всички хора „страдали“, не малцинства). И много от тези хора, читатели, в един или друг момент на свое разочарование нанесоха много болка. Хората сме такива – дуални. Тези фактори, външни, в съчетание с вътрешния комплексен фактор на едноличния администратор доведоха до промяна.

Либерален преглед днес си го описал в коментара си като „български културен сайт“.

Цитат:

… аз все пак успявам да задържам едно средно ниво, на което гледам като на меродавно, макар и единствено на фона на останалитебългарски културни сайтове.

Дори и да не си го усетил, дори и в тази игра на думи, ти по някакъв начин си изказал промяната. ВЕЧЕ усещаш обаче, поне така ми се струва, че нито така мечтаното качество е „ИСТИНАТА“, нито е възможно качество, ако няма душевен мир. Много дразнители, много незадоволености, много претенции ОТ ВСЯКАКЪВ ХАРАКТЕР и всичко на „една глава“.

Аз видях преди близо 2 години, ситуация, която не ми хареса. Не носи вътрешен мир, човек така не може да е щастлив, има нужда от някаква промяна.

Още тогава ти споделих една моя възможна „олекотителна“.

Не и обърна внимание…

Преди малко повече от една година повдигнах отново въпроса, доста тромаво и неподготвено, но сега няма да се връщам там, макар да има много интересни и важни детайли в тези „провали“. Поучителни, а не успяваме да се поучим или пък губим месеци и години. Основно обаче – невъзпитаност, грубост, нетолерантност, нетактичност (най-вече от мен, моето лошо културно наследство). Дори едно елементарно „Нека да помислим малко и след няколко дни, седмици пак да поговорим. Може пък да изпускаме някои много важни детайли.“ не ми дойде наум, но… емоции.

Та… ПРЕДЛОЖИХ и пак предлагам ЕДНА нова тема всеки месец. Празна, само с текст, че е на читателите, че могат да публикуват в коментарните полета няколко изречения и линк към свое или нечие творчество (при спазване на определени условия, които искам да обсъдим, не да бъдат наложени по стар нашенски маниер). И там, в тази тема ще е много важно кой публикува, ника. Ако е интересен коментарист, познат от форума, ще има повече успех – ще може да разчита на реакции от ответни коментари. Ще се формира един нов свят, където хората ще получат толкова много, в толкова малко. Малко, ама някой трябва да го даде. И проблема не е в това, че не става твоето, а в това, че не се проведе никаква дискусия. Тя беше срязана по един болезнен начин.

Тази тема спестява да обикаляш като „партизанин“ из сайта за да намериш подходяща тема, където да кажеш нещо, което считаш за важно.

Тази тема е И ключа към „филтъра“.

Да напиша нещо за мен за да няма недоразумения. НИКОГА не съм искал да публикуваш нещо МОЕ. Аз малко или много знам кой съм и от къде идвам. Единствените неща, които си публикувал е защото ти си решил. Дори и „Едно, две, три, …“. СЧИТАМ, че ако някой има претенции да го публикуват като автор ПРОСТО НЯМА КАК ДА СИ ИЗГРАДИ СЕРИОЗНА, СТЪПИЛА НА ЗДРАВА ОСНОВА ТЕЗА. И ти си описал всичко в твоя коментар. Това наистина е борба със собственото голямо его.

Сега, да размишляваме малко още обаче и тук. Някой иска нещо да публикува. Пуска го в темата заедно с всички останали И АКО има тези надежди да ходи там, на челна страница в сайта на някого, да идва, да пише, да помага на форума пък може един ден да се получи някакво интересно развитие. МОЖЕ ДА СПЕЧЕЛИ ДОВЕРИЕ и да мине на едно друго ниво. Не виждам абсолютно нищо нечестно в това. Сигурно това е най-справедливата „меритокрация“, която може да се изгражда и който има такива претенции, за издигане по стълбичката – МОЛЯ.

Как обаче стоят за мен нещата, защо аз искам тази тема. Първо, преди 2 години, защото те видях нуждаещ се от помощ. Нямаше един твой духовен мир. Да отказваш на приятели, на хора, които не искаш да нараниш и прочие ми се вижда доста натоварващо. Особено ако е ден след ден. Второ, тази тема би сближила хората, би намалила злобата, гнева, АКО КОМЕНТАРИСТИТЕ СИ ПОМАГАТ ВЗАИМНО. Трето тя дава възможност за изява на хора, които никой не им дава възможност отникъде да помогнат по един ОТГОВОРЕН НАЧИН НА ОБЩЕСТВОТО. НЕ САМО НА СЕБЕ СИ. ТОВА Е И ОСНОВНАТА ИДЕЯ НА ЕДНА ТАКАВА ТЕМА. Да се даде възможност, човек да се развие, да покаже свои способности, качества, които има, които са универсални, не непременно културни, и да помогне на всички останали в нещата, които на тях им липсват.

И ето, тук има един много интересен детайл, който аз съм сигурен, че заслужава внимание. Човека е универсален в определени детайли от своето „АЗ“, но в своята цялост той е представител на своето време, на своята собствена среда, от която произлиза. АКО казваме, че сме за универсалните ценности, за плурализъм, солидарност, толерантност, доверие и взаимопомощ, как пък точно тук, на това специално място (този сайт) можем да си представим, че качеството не може да израсне МЕЖДУ НАС И ДА ПОМОГНЕ НА ЦЯЛОТО – НА ОБЩНОСТТА.:)

Какво се получи до тук – навсякъде из коментарите в един или друг момент идва вездесъщия админинистратор и казва, в зависимост от това колко си „комар“ и колко не: „тук не е за комуникации… тук не му е темата… не те разбирам, дано сам се разбираш… „и прочее „включвания“. Никой нищо не печели от това, а и си отиват хора с незаменима ценност. И си отиват много огорчени и наранени. Тук също трябва да се помисли, не само върху големите егота на всички останали, но и върху това, на централната фигура. Тази, която в един момент сте хора, комуникирате, а в следващия те е натирила да слушкаш повече и по-малко да говориш.:) Това, меко казано.:)

Както виждаш Златко, ако вече го виждаш де, това, което аз ВИНАГИ съм предлагал е по-различно ДОРИ и от крайната версия, която ти формулира в предния си коментар, определен от мен като „точен“. Точен е в представянето ти на теб пред нас. НИЕ обаче сме всички тези хора, РАЗЛИЧНИ ОТ ТЕБ ДО ЕДИН, всеки по своему, които по един или друг начин ИСКАМЕ НЯКАКВА ОБЩНОСТ. Общност без филтър, но с една много важна, специфична ценност, която може да ни обединява под АКЦЕНТИ (твоите текстове, които са основата). И така ще сме заедно и ще размишляваме, НО И ИЗРАСТВАМЕ.

НЯМА ЛИ КОМУНИКАЦИЯ, НЯМА ДОРИ И МИНИМАЛНА ВЪЗЖМОЖНОСТ ЗА РАЗБИРАТЕЛСТВО.

Дори нещо повече – видя се и тук последната година – отваря се все по-широко пътя към нещо, което много наподобява диктатура, понякога и тирания. С апокрифни писания и свитичките хора, които само чакаме всеки момент да бъзне „RAID“-a.

Къде е конфликтът тук, какъв е проблема, че тази тема на читателите не е възможна?

Писах от свое име. Представлявам само себе си. И нататък вече знаеш… дано само получа човещина (това ми остана като навик:)).

- 16-12-2011|Любомир Сирков

Аз лично, въпреки предходните си сблъсъци със Серкан, този път съм по-скоро на негова страна – в смисъл, че за мен е напълно очевидно, че въпреки стремежа на Златко да бъде действително „широко скроен“, той просто не е.

Не казвам това с цел да бъде оценъчно (или judgmentalistic, както би се изразил другият Златко – Златко Ангелов) – просто това за мен е факт, потвърден факт. Аз съм приел този факт. И затова не смятам, че Златко би могъл да промени нещо в сайта под въздействие на едни или други читателски коментари – независимо дали идват от мен, от Серкан, или от когото и да било друг. Не, аз не разчитам на това. Не вярвам да се случи. Според мен е по-вероятно да се случи някаква негова вътрешна еволюция. (Пак не е много вероятно – но поне е по-вероятно).

Другото, в което вярвам, е, че поради някои общи черти на развитието на Интернет като цяло, все някога и сайт като librev. com би могъл да претърпи някакво положително развитие в посоката, за която Серкан настоява.

Какво имам предвид? Когато Златко по-горе пише „според мен не се връщаме назад, а вървим напред“, аз се сещам за еволюцията, която досега е извървяло съдържанието в Интернет.

Етапите, през които е преминало съдържанието в Интернет, са приблизително следните:

1. Уеб-сайтове със статично съдържание

2. Уеб-сайтове с динамично съдържание

3. Уеб-сайтове, позволяващи някакъв вид интерактивност (например: онлайн-анкети, оценъчно маркиране на част от съдържанието от читателите, писане от читателите на коментари)

4. Форуми, блогове.

5. Социални мрежи (от типа на Фейсбук).

Този път вече е изминат – от ползващите интернет в целия свят. И не случайно целият този път води към все по-голяма гъвкавост, все по-голяма интерактивност, все по-голямо участие на потребителите в създаването на съдържанието.

Това е световната тенденция. Казвам това, за да оставя Златко сам да прецени къде в момента стои той на фона на световната тенденция.

И веднага преминавам към един малко по-друг въпрос, също засегнат от Серкан и Златко по-горе.

Виждаме, че Златко набляга на нуждата от контрол за „качество“.

За разлика от Серкан, аз лично имам достатъчно публикации в издания, които, да ме прости Златко, но аз самия преценявам като по-сериозни от неговото издание.

Ако Златко проявява интерес, лесно може да направи справка в Гугъл къде и какви статии съм публикувал (по-точно за по-голямата част от тях, защото не са всички може да се намери информация – но тези, които са във вестник „Сега“, не намират сравнително лесно). Една от моите публикации през 2010 година дори попадна в ежедневния обзор на европейската преса – http://www. eurotopics. net – изготвян за глобалната публика на няколко езика от германската федерална Bundeszentrale für politische Bildung.

Пояснявам това, не защото този факт превръща всичко написано от мен непременно в нещо висококачествено, а просто за да обясня на Златко, че за мен моите коментари тук са не нещо друго, а един начин да се потопя в характерната за Интернет коментарна среда. Защото смятам, че едно такова потапяне е важно и нужно на всеки, който иска да разбира какво се случва (и което няма как да разбереш, ако четеш само официални доклади и официални публикации).

Разбира се, понякога се намесвам тук с коментар и просто „по спешност“: когато например видя, че част от публикуваното е твърде едностранчиво. Тогава моят коментар идва, за да допълни тази едностранчивост с една по-различна гледна точка.

Ако публикациите в сайта бяха като цяло по-балансирани, аз щях да се намесвам много по-рядко.

Така че в някакъв смисъл аз съм на позиция, сходна с тази на Серкан, но по-малко крайна. Аз например не смятам, че непременно трябва именно аз или някой конкретен друг автор да намери място сред публикуваните в този сайт – а по-скоро моето мнение е, че ако Златко съумее да разшири собствения си поглед, и ако това се отрази и на широтата на съдържанието на публикациите в този сайт, то това ще е достатъчно – тогава много по-рядко на Златко ще му се налага да чете тук нашите критични коментари.

- 16-12-2011|Любомир Сирков

(И само да добавя накрая нещо, свързано с по-конктретните предложения на Серкан за сайта: възможно е вече Златко да е запознат с други решения, които различните онлайн-медии у нас вече прилагат. Например, интересен е опитът на сайта на в. „Дневник“ – там коментарите, които редакцията преценява за „некоректни“, тя не ги трие, а просто ги скрива под една табелка с надпис от типа: „този коментар нарушава правилата, но ако желаете, можете да го прочетете, като натиснете този линк“. Интересна е също практиката на в. „СЕГА“, който периодично публикува на страниците на самия вестник по редакционна преценка подборки от по-интересни и противостоящи си читателски мнения от форума…)

- 16-12-2011|Серкан

Добре, благодаря ти Сирков за коментара.

Предполагам, че си го написал преди да прочетеш този моя от 16-12-2011 16:18:03.

Не мисля, че съм по-краен от теб.

Това по някакъв начин идва от думите, които внуши Златко, като формулира своето виждане, като мое.

Аз искам тема за читателите, не съм искал НИКОГА да бъда автор и не ме месете там, където сам не мога да се смеся.

Виждаш ли Златко, как стават неразбирателства, когато някой формулура идеи от името на друг. По-добре да продължи разговора, отколкото разбрал-неразбрал да го прекъсне, да откаже комуникация.

Интересно е, че самия Златко нито веднъж не говори за тази тема, която предлагам (в предния си коментар). Затова казвам – всеки си говори и си прави сам дисекциа на себе си. Точно си се представя – сам себе си.

- 16-12-2011|Златко

Не знам дали ще ви изненадам или не, но самият аз не съм на чак толкова по-различно мнение. Въпросът, от моя гледна точка, е не толкова ДАЛИ да се промени начина на правене на изданието, колкото КАК да се промени. Нека да тръгнем към проблемите систематично: тук има, грубо казано, два типа проблеми – чисто човешки, свързани най-вече с факта, че, колкото и широк да е един човек, когато той е един, няма как нещата да не бъдат стеснени. Това първо. Вторият тип проблеми е системен, и той (или те) са толкова много и толкова сложни, че поне самият аз не виждам никакво решение извън онова, което функционира, добре или зле, в момента.

Значи, първо: това е нещо, което се прави абсолютно без пари, противно на всякаква пазарна логика и пр. За да се промени този основен факт, би трябвало изцяло да се промени логиката и структурата на изданието, тоест да се привлекат хора, да се намери някакъв начин те да бъдат мотивирани и пр. Всичко това става, разбира се – всъщност всички успешни сайтове в Интернет функционират по този начин – само че аз самият съм абсолютният антипод на човека-мениджър, познавам добре (не)способността си за (пазарна) организация на чужда работа и по тази причина не се опитвам. Значи, за да се направи нещо такова, нещата би трябвало да се поемат от други хора, да се работи по друг начин, да се промени ВСИЧКО. Хайде, да речем че аз съм в състояние да преглътна егото си и да оставя това нещо в ръцете на други хора. Но дори и при такъв един вариант, колцина от вас са склонни да вярват сериозно, че в тази страна, с нейните ресурси, с нейните начини на работа и правене на бизнес, целият този план би имал някакви изгледи за успех? Сайтовете, които могат да носят пари, го правят – bgmama. com и други неща от този род. Това тук нещо, със своята специфична, напълно непазарна структура и ориентация, като един вид старомодна привързаност към неща като висока култура и пр., просто няма никаква конюнктура, то никога не може да се превърне в пазарен сайт, не и в днешна България. Дори в големите страни и култури такива сайтове са маргинални, живеят от културно финансиране и пр. Какво да кажем за България, където единственият сериозен аргумент в полза на това издание е, че е безплатно? Колцина от вас биха се съгласили да плащат годишен абонамент от примерно 120 евро, което е долу-горе минимумът за този вид работа?

С други думи: приятелството си е приятелство, но сиренето е с пари. Единственото конкретно предложение до този момент идва от Серкан – да се оставя всяка седмица по една тема като празен лист, под която всеки да може да пише каквото си поиска. Самият аз не мога да си представя как от това може да възникне нещо реално, тъй като единствените модели, които функционират по този начин – социалните мрежи (всъщност социалнаТА мрежа, защото тя е само една – всичко освен Фейсбук, което познавам аз, е пълна скука, включително и основната му конкуренция, Гугъл плюс), са неща, които нямат никаква връзка с реалността на това тук издание. Все едно да си говорим сега как ние с вас ще запретнем ръкави и ще измислим някаква конкуренция не Мерцедес. За едната добра воля, напълно съм готов да го проведа този експеримент и да пусна един или няколко празни листа, за да видим какво ще излезе. Но, хора… За разлика от вас аз виждам реалните статистики на сайта – и, колкото и невероятно да ви звучи, лично за мен това е единствената реална промяна, която се случва тук. За добро или зло, изданието става все по-познато и се посещава от все повече хора, което ми показва с все по-голяма яснота колко ограничени са темите, които наистина имат успех (няма да ги изреждам тук, но са малко). И за мен това е основното предизвикателство – да не се подвеждам по вкуса на „пазара“. Защото хората искат онова, което искат, а моята работа е да се грижа това тук нещо да не изпростява и да не губи мястото си на КУЛТУРНА алтернатива на повечето български сайтове. Широко, тясно скроено – ваше право си е да виждате него и мен както си поискате – и в това отношение аз ви давам право, не мислете, че не го правя. Защото знам че няма как един човек да представи някаква особено широка картина на света, той по дефиниция е принуден да се съобразява със собствената си ограниченост. И все пак според мен между нас тук има един основен и принципен момент на разминаване, който се състои в следното: ако успявам да ви разбирам правилно, и без да се опитвам да ви подценявам, вие вярвате в това, че мнозинството в края на краищата може да намери самостоятелни критерии за качество, а аз не вярвам в това. Не ща да се впускам тук във философски спорове, но нещата опират до един много прост и базисен факт, хора: вкусовете ни винаги ще бъдат различни, и ние винаги ще смятаме собствената гледна точка за малко по-добра от чуждата. И въпреки това между тях ще има някаква ОБЕКТИВНА разлика, едни от тях ще бъдат обективно по-добри от другите, освен ако всички станем пост-модернисти и кажем „абе, вкус! Всичко е игра, майната му!“ А тук, хора, за мен нещата са сериозни: вкус и качество има, и това са обективни неща, а не игра, нито пък въпрос на гласуване. Вкусът е нещо, против което може да се говори, може да се дискутира, може дори да се плюе – но от това стойността му не се променя ни най-малко, просто защото той не зависи от нашите мнения, а е нещо обективно, ако и да няма за него определение.

Не се съмнявам ни най-малко в това, че едни или други ваши текстове и идеи могат да се окажат значително по-добри и ценни от това, което съм способен да оценя аз. И не виждам никакъв проблем в това. Проблемът е, че за да променим това тук конкретно нещо, ние би трябвало да направим от него нещо друго, напълно различно, а аз самият не виждам как. Пари няма, а това значи, че в случая няма и очевиден източник на енергия, няма мотивация, няма нищо. (Казвам това в смисъл на някаква по-тотална промяна, не че не съм ви благодарен за това, че влагате време и енергия да дискутирате и предлагате тук идеи). Конкретната идея на Серкан можем да опитаме, остава си въпросът какъв ще бъде критерият, по който бихме могли да оценим приемливостта или неприемливостта ѝ. За самия мен една такава добавка изглежда ни в клин, ни в ръкав – ето ви тук един текст на Сюзън Зонтаг или който и да е там, а ето тук мислите на Койчо от Бусманци, по въпроса за еди-какво си… При цялото ми уважение към демокрацията, хора… Не е ли време да се поусетим малко? Едно е да пишеш коментар към нещо си, друго е да започнеш да се изживяваш като автор на мисловно съдържание. Уверявам ви, че казвам това не с цел да убода някого, а просто защото не веднъж и не дваж съм виждал какво се случва с хората, когато ги ужили мухата на егото и изведнъж започнат да виждат в себе си нещо, дето го няма никакво. Резил, това е единственият резултат в 99 процента от случаите. И то резил двоен – веднъж за тоя дето го е писал, а втори път за оня, дето се е съгласил да му плати зелника… Това е собственият ми опит, това е, което мога да кажа.

А ето сега и моето собствено предложение, което не е нито ново, нито особено оригинално, но пък според мен има значителното предимство да бъде реалистично: просто започнете – и вие, и всички, които го четат това тук – да участвате по-активно в правенето на сайта такова, каквото то е в момента. С други думи – давайте ми предложения за текстове. Тук вече съм напълно съгласен, че колкото повече – толкова по-добре. НО. ЗНАЧИ, тук идва едно много голямо НО. Ако наистина сте сериозни в желанието си да направите нещо, то не само ми посочвайте някакви неща, ами и се ангажирайте с влагане на работа. Трябват ми добри преводачи, добри редактори, трябват ми хора, които разбират от език и култура, и които са съгласни да работят без пари. Ако се намерят такива хора, и ако успеят да ме убедят в способностите си – ДЮШЕШ! Ей това е единственият реален път, който виждам аз. Ползата от това ще бъде огромна и за мен, тъй като ще ме избави, ако имам късмет, от тази роля на кучето, дето седи върху сламата и не дава на никого да я пипне. Сложно е, защото самият аз не съм особено убеден в предимствата на колективния модел – поне директните примери за такова нещо в българския интернет ми се виждат прекалено всеядни, прекалено голямо тото е да се намери из техните сайтове нещо добро сред купищата боклуци – но все пак е някакво начало, някакъв опит.

Това е, което мога да предложа аз, оттук нататък сте вие на ред.

- 16-12-2011|Златко

Сирков, моля за извинение заради неприятната сцена от преди малко. Надявам се да е за последно…

- 16-12-2011|Любомир Сирков

Съвсем накратко едно допълнително конкретно предложение към Златко относно съдържанието на сайта:

Не виждам никаква пречка да се прави това, което и редакцията на в. „СЕГА“ прави периодично: изважда от форума към сайта на в. „СЕГА“ 7-8 читателски коментара, групирани около някаква тема или събитие, и ги оформя като отделна публикация с размер една стандартна вестникарска страница. В тази публикация всяка част от текста си стои с авторство съответния „ник“ на коментиращия читател. Т. е. един вид от множеството мнения във форума се извлича една качествена подборка от 7-8 коментара, които заедно, подредени от редактора, правя нещо като текст (и всъщност запозвават останалите читатели с по-впечатляващите читателски мнения, които иначе е трудоемко да издирваш сам из коментарите, които специално във вестник „СЕГА“ понякога достигат стотици под една единствена публикация).

- 16-12-2011|Серкан
Цитат:

А ето сега и моето собствено предложение, което не е нито ново, нито особено оригинално, но пък според мен има значителното предимство да бъде реалистично: просто започнете – и вие, и всички, които го четат това тук – да участвате по-активно в правенето на сайта такова, каквото то е в момента. С други думи – давайте ми предложения за текстове. Тук вече съм напълно съгласен, че колкото повече – толкова по-добре.

И къде да ги даваМЕ тези предложения Златко?

Ами темата, която аз предлагам за какво е???

Тук нещо не се разбираме.

ЗАЩО ДА НЕ СЕ ДАВАТ ТЕЗИ ТЕКСТОВЕ В ТАЗИ ТЕМА?

Така ще отпадне огромното, възпиращо толкова много хора неудобство да минават през мейла на Г-н X. Няма значение админа. Важно е тука, тук има много дребен и много важен детайл.

Така няма да те тормозят на мейл и хората, които ти не искаш.

А ти в тази тема, ако искаш ще го четеш, ако не искаш не.

- 16-12-2011|Златко

Това ми звучи интересно и реалистично, Сирков. Благодаря.

- 16-12-2011|Любомир Сирков

Като илюстрация какво точно прави в.“СЕГА“: ето линк към една от последните такива публикации на вестника:

here

Публикацията е на тема:

vox populi

Крайно време е да се преразгледа нуждата от НЗОК

и съдържа общо 12 читателски мнения (обърнете внимание на „ник“-овете – всички те са някакви измислени, т. е. няма сред тях действителни имена на личности, и въпреки това редакцията е преценила, че техните мнения си струва да бъдат публикувани. Подчертавам, че съответната публикация присъства не само в сайта, но и в хартиеното издание на вестника)

- 16-12-2011|Любомир Сирков

Интересно е (и аз бях пропуснал този факт), че в.“СЕГА“ прави това от доста отдавна – най-ранния случай, който откривам в момента, е преди повече от 10 години – още от 2001 г.

here

- 16-12-2011|Златко

Къде могат да се изпращат предложения е написано в програмния текст на сайта, Серкане („За изданието“). А въпросът е не в това дали самият аз ще чета или не, а в това дали ще се червя или не.

- 16-12-2011|Серкан

Не говорим за едно и също нещо, така ми се струва.

Там пише:

Цитат:

Идеята е много проста и вече многократно изпитвана: ако темите, които предлагам тук, ви се сторят интересни – и ако самите вие мислите, че имате какво да кажете по тях, моля изпращйте ми вашите собствени материали (това важи и за преводни текстове).

Тук все става дума за „филтъра“, Златко.

Теми, които ти си решил, които на нас може да са ни се сторили интересни и имаме какво да кажем по тях.

Позволи ми да опиша нещо, кратко.

В момента, тук има един текст на тема. Този на Л. Русева. И отдолу нашите коментари.

Моята идея е: всеки месец да пускаш една тема на читателите, където да няма НИКАКЪВ основен текст. Само коментари отдолу.

С предложения, с преводи, с каквото човек счете. Ако са големи по обем, коментариста да качва текста си на друго място и тук само да пуска линк.

От какво ще се червиш? От коментарите ли?

Тук се отваря нова тема според мен, аз писах по нея неведнъж, но основното е доверие и отговорност.

Нали казваш, че ти е неприятно да ти пишат на мейл. Така ще насочиш всички към тази тема. Като ти е интересен ника, името ИЛИ ако няколкото представящи текста изречения са привлякли вниманието, може да се щракне и на линка, да се прочете текста.

- 16-12-2011|Златко

Добре, да опитаме. Ето го празния текст, заповядай(те).

- 16-12-2011|Българин от Мисури

Не съм чел всичко, изписано по-горе, но ще се върна малко на едни предишни въпроси на Златко. Златко, прочетох въпросите, които те измъчват. Ами те са до голяма степен сходни с въпросите, които и аз си задавам.

Например:

Нужно ли е да разяснявам надълго и нашироко, че (също като Златко) и аз много пъти след обмяна на мнения в Интернет (а аз общувам с доста хора и във Фейсбук, не само тук – тук се вясвам сравнително рядко), съм се чувствал и силно раздразнен, и силно отвратен, и т. н.? (По-точно въпросът ми е: „Трябва ли нашите взаимни слабости, нашите взаимни отчаяния да се превръщат в основен въпрос, около който се въртим?“)

Нужно ли е да разказвам надълго и нашироко, че именно в Интернет съм получавал много по-силни обвинения от тези, които евентуално са прозвучавали в някакви мои думи към някого?

Да изброявам ли с какви думи са се обръщали към мен моите уважаеми събеседници? (Включително и такива в ролята на уж „модератори“?!)

Да споменавам ли всички случаи, при които мои коментари са били ПРОСТО ИЗТРИВАНИ – и то без никакъв повод (или просто „поводът“ е бил несъгласието на съответния местен интернет-феодал с моето мнение, което, за разлика от много други коментиращи из Интернет, аз почти винаги изразявам, като съзнателно НЕ прибягвам до никакви по-остри или впечатляващи изрази, сравнения и т. н.)

Да, вероятно добре е всички тук да се чувстваме предупредени, че мислене от типа „има човек – има проблем; няма човек – няма проблем“ с пълна сила шества и до днес из родното интернет-пространство – и води до безброй страшно „продуктивни“ дейности от типа на „банове“, триене на мнения и т. н. …

Честно казано, не виждам НИКАКЪВ, дори и най-нищожен смисъл да се трият нечии мнения! (Не говоря за такива, които са откровен търговски SPAM, а за останалите мнения, везависимо от кого и как са изразени)

Kой ПЕЧЕЛИ от това? Какво точно печели? Изобщо какво можеш да спечелиш от ПРЕМАХВАНЕТО на нещо си? (Вместо да го използваш за СЪЗДАВАНЕТО на нещо друго!)

(Все повече изпитвам чувството, че в епохата на Интернет сме попаднали в някаква безумно мракобесие, в което да триеш чужди мнения е същото, което в предишни епохи е било горенето на книги…)

Човек винаги може да си намери повод да се чувства обиден (независимо дали на собствената си държава, на народа си, на даден сайт или на даден коментиращ в сайта).

Вероятно и аз трябваше просто да реша, че съм много обиден, че повече няма да се занимавам със златкови, серканови и всякакви други недоразумения, и толкова…

(Още повече, че имам възможност през Фейсбук да наблюдавам как страницата на „Либерален преглед“ там, със всичките си многобройни публикации, не предизвиква почти никакви реакции – нито положителни, нито отрицателни, просто НИКАКВИ – от страна на иначе много по-активните фейсбук-потребители…).

Преди време бях попаднал тук в сайта на някаква страница, изброяваща дарителите за сайта. Не си спомням точно, но мисля, че бяха поне 20 души в списъка…

Разбирате ли какво се получава: дори и хората, които вече са си „платили билета“ (дарили са пари за сайта!), дори и те не участват в „шоуто“! Има ли тук 20 реално и сериозно коментиращи? Няма!

Е, струва ли си тогава да се препираме за „тона“, за „изказа“, за отношенията си един към друг – при положение, че това не води до съдържателност? Никаква, не културна, не просташка – а просто никаква…

- 16-12-2011|Серкан

Благодаря ти, Златко!

Бях навън по работа (уж), а пак мисълта ми беше тук.

Обмислих някои неща и ще ги напиша, мисля, че са важни.

Засега обаче просто ти благодаря. Мисля, че това е много важен, стратегически момент и ако считах, че той ще навреди на теб или сайта, не бих се борил никога за него.

Бих искъл да посоча, дори бих казал да изтъкна, това, че моето виждане и мотиви за тази тема на читателите са различни от тези на Сирков. И още по различни от тези на Българина от Мисури.

Тема за размисъл, от Библията: „Обичай ближния си“.

Какво писа в коментара от 14-12-2011 12:14:03 Българина от Мисури:

Цитат:

„Не смятах да се връщам отново към тези въпроси, но последните двемини-коментарчета тук (особено първото – това на „без значение“, според когото „Ами за мен, това е истината за България…“) ме накараха отново да се заема с тези важни въпроси.

Виждате ли до какъв тип „мислене“ се стига, когато сепропагандират текстове от типа на този, под който коментираме? Ето, човекът по-горе заявява: „Ами за мен, това е истината за България…“ – и спира дотук. Той не вижда какво да добави. Това е човек, самоорязал мисленето си. Той се задоволява с някаква констатация – а не може да направи следващата мисловната стъпка.

Наскоро съвсем случайно попаднах на едни думи на Петър Дънов, които ме поразиха с простотата и очевидността си: „Който ви обича, само той може да ви помогне“.“

И този човек, след тази „носорогщина“ идва и ще ни обяснява учението на Дънов. И Библията.

А днес писал:

Цитат:

Не съм чел всичко, изписано по-горе, но…

…

Вероятно и аз трябваше просто да реша, че съм много обиден, че повече няма да се занимавам със златкови, серканови и всякакви другинедоразумения, и толкова…

Човеко, ти определено си сбъркал мястото.

Ако си нов и след време се освяткаш, ОК, но философията на това тук място много диференциално контрастира с ГОЛЯМАТА УСТА и неуважение без мяра, която показваш до тук.

Аз като читател ти казвам, че не ми харесваш, а СЪНУВАНИТ ОТ ТЕБ либералните измишльотини, които пишеш няма реално как дълго време да ги изтърпи човек. Има ли за теб някакви граници, някакви лимити, нещо, което да определя до къде си ти и къде започват границите на другите? Или навсякъде си ти и всички трябва да те търпят?

- 17-12-2011|Златко

Серкане, казахме „без лични неща!“, а това важи за всички! Предлагам следния начин на поведение, поне за „старите кримки“: ако някой новодошъл започне да се държи по начин, който не му харесва, да се изчака и да се види дали това не е само израз на някакво моментно настроение, а след това да се опита човек да му обясни ЗАЩО тук не приемаме такива неща. След това – пълно игнориране. Това е единственият начин на поведение, който може да ни предпази от непрестанни подновявания на мини-битките тук, от които никой няма нужда.

Разбирам, че се опитваш да ми помогнеш именно в смисъла, в който помолих всички ви за това – като изкажеш несъгласието си не само с това какво казва Мисурецът, но и с начина, по който го казва. Същевременно обаче, в доброто си желание, ти също нарушаваш правилата и ме оставяш в конфузната ситуация да се чудя какво да правя. Така че, нека опитваме да показваме несъгласието си с нечие поведение без самите ние да изпадаме в точно същото нещо, в което упрекваме отсрещната страна. За мен най-добрата стратегия си остава спокойното обяснение, последвано от игнориране: ако никой не обръща внимание на такива хора, те или сами ще престанат, или ще започнат да правят напук, да се държат още по-предизвикателно, при което аз вече си знам работата.

Оставям този един път агресивния ти коментар без да пипам нищо. И без това през последните два дни се занимаваме почти само с процедурни въпроси, време е да обърнем малко внимание и на същинската си работа, тоест да коментираме темите, а не характерите си.

С поздрав към всички, с лична молба за повече сдържаност (дано да не съм първия, който ще я наруши), и с пожелания за чудесен уикенд!

Златко

- 17-12-2011|Серкан

Имаш моя „гръб“, Златко, колкото и да го товариш, пак по-малко ще е е от твоето.

Тук все пак мога да кажа, че според мен ИМА смисъл в овладяВАната комуникация. Не тази на триенето и банването, понеже това чисто психологически си е като удар с опакото на ръката и ковства много да се проумее поучителното, което остава отзад акта.

Ако има комуникация, двете страни, ако имат с какво, могат да видят ситуацията и по един ЛЕКО по-различен начин и точно така да се направи и най-важното – една малка, но съществена стъпка към самоосмислянето.

И втория момент, който не би се получил, ако аз не пиша, а ти не реагираш: казваш, „последните дни почти всичко е процедура“. И то така, уверено звучи.

И ето, тук е съществената разлика, която аз виждам като най-голямата бариера за каквато и да е промяна.

Това тук, нашите разговори, боричкания и прочее са едно мини отражение на реалния живот.

И там е точно така. Подредени са толкова много неща като съществени, като имащи ОБЕКТИВНА ИСТИНА И СТОЙНОСТ, а човечеството в огромното си мнозинство не ги оценява, не ги изживява като СВОИ.

И прави свои избори, понякога дълкоко различни от нашия собствен идеал за обективна истина и стойност.

Дали в тези „процедури“, които за мен са фундамент (надявам се да прозвучи достатъчно УВЕРЕНО:)), няма да се „родят“ хора по-различни?

Според мен, там има шанс, но само ако хората, които са НАЙ-БЛИЗО, защото са чели, защото познават, защото знаят, успеят да се адаптират към предизвикателството, което се отвори пред тях. Да го усетят, осъзнаят и адаптират.

Новият комуникиращ свят, отговорността на интелекта, промяна – едно „ново ниво“…

- 18-12-2011|майстора – Към Бойко… извинете, Златко

…Ако вие смятате, че вашите изблици на подобни неща са от същата боя, казвайте го преди да е станало късно. Инак иде влака със 120, съжалявам…

…Така че, олеле!, ако някой започне да ми говори за някакви партоидни пристрастия или това, че съм бил правел нещо, за да получа нещо си и пр. Олеле, повтарям! Бия през пръстите!…

…Не уважавам, не зачитам за пет стотинки подобни убеждения и, колкото и твърда да е вярата на отсрещната страна в тях, в такива случаи я изпращам навън. Няма време сега да си обясняваме елементарни неща, всички имаме само по един живот…

…Сравнително уверен съм, че вече от доста време насам се имам единствено за това, което съм – разбирайте ме както щете – но започнат ли да ме бодат, хвърлям къч…

Всичко това го „копнах“ от Златко, от по-горе. Тъй като не съм журналист, не съм „пишещ брат“ и нямам възможност за словоизявления, си правя експерименти в разни форуми. Вадя от контекста на материала, на автора или на коментиращ няколко израза или само едно изречение, пускам ги и аз на свой ред, „тегля му една майна“ и гледам реакции. Правил съм го само няколко пъти, но ми е достатъчно за извод – българина е голяма овца, хвани го за носа и го води на паша.

Но… тук не е така. Харесва ми тук. Рядко пиша, но сега се изкуших. Горните цитати, които извадих от коментара на Златко са идеална възможност да се „погавря с коментиращите и коментатора“, но в друг форум. Тук не става и не искам.

Относно материала на Любослава Русева.

По професионални причини се е налагало да обикалям по тия „свети места“ и да „виждам и чувам“ (пиша за тях). Не ми се разказва. И да не бях атеист – щях да стана. Такава мърлявщина и нечистоплътност (и духовна, и телесна) цари на повечето места, такава липса на човещина към вярващия, към поклонника, че си мисля, че нещо не съм наред аз. Започвам да губя представа кое е „правилно“, кое е приятелското, човешкото (нали затова се ходи по такива места – заради някаква потребност, в търсене на милост и утеха).

Лъжа е, че са изгонили търговците от храма! Там са още! Ама и търговията може да е поносима и в съжителство с човешкия мир.

Има и по-различни свети места. Там се усеща някаква святост: дворчето пометено, градината подредена, тук монахиня говори спокойно с миряни, там игумен обяснява нещо с „лекуващ“ тон и глас, икони, служби, ритуали – без парадиране, по канона и…, и…! Вярно, и те си имат по някоя черна овца, но… и те са човеци търсещи правия път.

Но тия места са малко. Повечето са стада от черни овце с по някоя и друга бяла,,, вече пооцапала се и тя в общата кал…

- 18-12-2011|Българин от Мисури

„Майсторе“, направо „дюшеш“ ми идват твоите разсъждения-наблюдения за това какви били „светите места“ …

Вижте, има нещо много просто, което всички хора, „либерали“ или не, би трябвало да смогнат да разберат: в България (да, дори в България!) има свобода на вероизповеданията. На всеки, на който не му харесва дадено вероизповедание, е дадена свободата да си създаде свое, по-добро вероизповедание! (Те затова са и около 100 в момента, само официално регистрираните вероизповедания…)

Много ще ми е интересно наистина да го видя това: онези интелектуалци, дето толкова критикуват това или онова в православието или изобщо в християнството, или в което и да било друго вероизповедание – те самите какво ли вероизповедание биха смогнали да създадат? (Или хайде, нека да не е непременно „вероизповедание“, нека да е каквато и да било общност, от какъвто и да било вид… Виждаме, че дори тук, в този сайт, се оказва страшно трудно да се постигне не нещо кой знае колко голямо, а просто една взаимна поносимост…)

- 18-12-2011|Майя Маркова – Свобода на вероизповеданието, НО…

Аз съм доволна от своя атеизъм, НО в България източното православие е субсидирано от държавния бюджет, в което има смисъл, защото по-старите православни църкви и манастири са част от нашето историческо и културно наследство.

Поради този факт смятам, че като гражданин и данъкоплатец имам право да си вра гагата в църковните дела и да настоявам да ми е комфортно, когато ми скимне да удостоя въпросните исторически и културни паметници с присъствието си.

Ако някой вземе основателно да критикува моя (държавен) университет, вие не бихте приели за валиден контрадовода, че висшето образование (хеле пък медицинското) не е задължително, нали?

- 18-12-2011|Българин от Мисури

Майя, твоята аналогия не е съвсем валидна.

Образованието, дори и висшето, а още повече пък именно медицинското, с основание е обект на държавна политика. Когато има някакъв провал в медицинското образование, това е сериозен повод за тревога сред всички граждани (някак си така е прието да се счита, че здравеопазването е нещо, което засяга всички граждани).

По въпросите на религията нещата не стоят точно така. Религията е въпрос на личен избор на гражданина. В този смисъл проблемите на православната църква, на православните храмове са си проблеми, които трябва да ги решават принадлежащите на православната църква (а не в решаването на тези проблеми да се месят всякакви хора, които дори не се и опитват да разберат какво точно е църквата и защо там въпросите за имуществото, например, не стоят точно така, както в политиката и в другите граждански сфери)

- 18-12-2011|без значение – re: Свобода на вероизповеданието, НО…
Майя Маркова писа:

Аз съм доволна от своя атеизъм, НО в България източното православие е субсидирано от държавния бюджет, в което има смисъл, защото по-старите православни църкви и манастири са част от нашето историческо и културно наследство.

Мая, църквите и манастирите са за вярващите, не за туристите, държавата и националните идеологии; второ, държавното субсидиране на църкви и манастири развращава системата и противоречи на християнската доктрина (не че то не съществува в страни като Германия, но това е друг въпрос); трето, атеистите могат да се изказват по въпроси на вярата с някакъв авторитет само ако някога са били вярващи, както и вярващите могат да разберат атистите, ако помнят добре атеистичното си минало. Безумно много хора коментират въпросите на вярата, без въобще да познават съдържанието на текстовете и историята, без въобще да се замислят, че има причини човек да вярва или да не вярва… Беше писала в един друг пост: „погледнете как набират скорост всякакви антинаучни и антиинтелектуални движения – против дарвинизма, против генно-модифицираните организми, против ваксините, за естествено раждане и др.“ Никакви анти-научни движения не набират скорост – просто се поставят под въпрос идеи прераснали в догми и така науката и знанието расте… Тъй като в БГ ние вършим работата наполовина – ако си чувала за Dawkins и Dennett, то трябва да прочетеш Edward Feser и Alvin Plantinga. Гарантирам – последните двама, макар и вярващи, са далеч по-тежка категория философи…

- 18-12-2011|Серкан
Цитат:

Мая, църквите и манастирите са за вярващите, не за туристите, държавата и националните идеологии …

„без значение“, разбирам контекста на коментара ти (атеист какво може да разбира от проблемите на вярата).

За какво и кого са обаче наистина в наши дни църквите и манастирите?

Само „за вярващите ли“? Мислейки така, не изпадаме ли в поредния случай на някой пазещ фанатично „своята територия“? И не е ли притеснително, имайки все пак някакъв опит и явни аналогии от всички области и от цял свят?

А и кои са тези „вярващи“?

При условие, че аз разбирам много добре ти кои имаш (хора истински, търсещи), а четейки текста на Любослава Русева (и не само него) мнозинството от „най-вярващите, водачите на вярващите“ предизвикват отвращение с делата си, с мързела и покварата. С послушността за да има да папкат.

И това не е само в България.

Затворените среди, рано или късно, стигат до някакво ниво на сбъркване, откъдето връщането се оказва (в мнозинството от случаите) невъзможно.

- 18-12-2011|Българин от Мисури

Серкан, когато аз по-горе цитирах един откъс от Библията, ти спомняш ли си как реагира?

А днес какво? Днес разправяш колко е „притеснително“, че църквите и манастирите били запазена територия само „за вярващите“…

Нека ти разясня нещо: текстовете (библейските) са отворени за всеки – и ти имаше възможност да се произнесеш (по същество) по текста, който аз цитирах. Ти обаче не пожела.

С църквите и манастирите въпросът стои малко по-различно: те не са като текстовете, те не са отворени за всички. Там трябва да се присъединиш по съответния начин, за да можеш да бъдеш нещо в тях.

- 18-12-2011|Серкан

Българино от Мисури, не знам как по-ясно да ти ПОкажа „аз как реагирах“ от това, както съм го направил до тук.

Ако нещо с теб може да се разберем е да караме напред и да се държим в паралелни коловози.

Може аз да не те разбирам, може ти да не ме разбираш, но определено нещо не се разбираме.

… … …

Аз не смятам, че „игнорирането“ решава проблеми.

То се и вижда ясно.

Погледнете темата с интервюто на Херта Мюлер?

Какво интервю, колко неща може да се кажат по него… И колко още такива.

И нищо.

Ако някога е имало хора знаещи, които са говорели/пишели, по някакви причини днес ги няма.

И сега понеже никой нищо не казва, всички мълчат. (Не, всички не, но ако се продължи с „игнорирането“ пътя според мен е опасно натам, накъдето не ми се и мисли.)

Въобще, голямо „игнориране“ настава и се загубват съвсем границите.

- 18-12-2011|Златко

Извинете ме, но самият аз изпитвам усещането, че разговорът започва да се разлива на широчина, от което само губи фокус. Не е ли основният въпрос тук въпроса за корупцията? В случая – корупция в Българската православна църква. За мен корупцията е зло, което става особено развращаващо, когато се разпростира сред онези, от които по някакъв начин се очаква да бъдат морален ориентир в обществото. Правилно ли разбирам, че човекът от Мисури и Цончо поставят под въпрос правото на миряните да критикуват корупцията в църквата? Не вярвам да е така, но ако да, то трябва да го кажете директно, а не със заобикалки.

Може би опростявам ненужно, но все пак мисля, че не е нужно да се отива накъм абстрактни спорове там, където става дума за нещо толкова конкретно. Потърсете в мрежата и вижте отговора на Варненската митрополия по въпроса с луксозната кола, преценете си, всеки сам. В края на краищата, религиозни или не, всички ние имаме усещането, че се опитваме да съдим по съвест, нали?

- 18-12-2011|Българин от Мисури

Забележката на Серкан по интервюто на Херта Мюлер е много на място – но тя показва, че просто не винаги се получава обмен на мнения точно там (или точно в такъв обхват), в какъвто ни се иска – и именно затова е по-добре там, където все пак се е получил някакъв обмен на мнения, той да бъде оставен да си тече (защото не е сигурно дали изобщо другаде ще се получи).

Просто, каквато и да е темата, и какъвто и да е текста, под който се коментира, винаги има риск, неизбежно е, получава се така: или разговорът отива по-нашироко, или напротив, отива прекалено към някакъв много тесен подвъпрос, към някаква подробност от текста – това е естествено, това е неизбежно, случва се навсякъде, няма как да се преборим с това несъответствие (хората имат различни представи за това кое с кое доколко е свързано или близко или сродно).

По въпроса за „корупцията“ в църквата: в църквата няма такова понятие. Самото понятие „корупция“ е гражданско, така да се каже. Затова е църквата, според мен, изобщо не би трябвало да реагира по никакъв начин, независимо какви са обвиненията. Църквата си има свои правила. (Всъщност, каквито и материални ценности да ползва даден митрополит, те не са негова собственост – и няма да бъдат наследени от негови деца или роднини, така че тук въпросът за „корупцията“ не стои като в други обществени сфери)

А държавата, разбира се, си има свои правила. Ако държавата прецени, че в случая има някакво закононарушение, държавата трябва да го разследва и да действа по закон. Аз обаче не съм видял журналисти или граждани да призовават за съдебно разследване по този случай – те просто предпочитат да си изливат по този повод своя отдавнашна неприязън към църквата.

- 18-12-2011|Златко

Ок. За да не забивам разговора в глуха линия, няма да споря. Просто отбелязвам факта, че очевидно в случая имаме различни разбирания за корупцията. За мен няма разлика между „гражданска“ и „църковна“ корупция. Разбира се, църквата може да избере да реагира или не, но ако просто не обръща внимание на критиката, тя няма как да не изгуби всякакъв авторитет (ако изобщо го има в наши дни в България). Повтарям обаче, няма да влизам в спор по въпроса дали има разлика във видовете корупция.

- 18-12-2011|Майя Маркова – Давайте парите и не задавайте въпроси

„Без значение“, не знам за германските църкви, но мислите ли, че Българската православна църква би могла да оцелее без бюджетната субсидия и без данъчните привилегии, които фактически също са субсидия? Аз не мисля, че това би могло да бъде предмет на сериозно обсъждане. А да се твърди, че институция, субсидирана от данъкоплатците, следва да бъде неприкосновена за тяхната критика, за мен е – извинявайте за силната дума – цинизъм. Това, че наричате интелектуалните постижения на човечеството „идеи, прераснали в догми“, просто ме радва – не бих се и надявала на такова добро засичане на мнения по различни теми.

Българино от Мисури, не съм съгласна с Вас, че въпросите за собствеността и корупцията стоят различно за църквата. Законите следва да бъдат за всички, а моралната летва по скромното ми мнение трябва да се сложи дори по-високо за тези, които претендират да са по-по-най. Е, ако човек пита представителите на църквата, те точно това ще кажат – че при тях и собствеността стои другояче, и корупцията не е корупция, и убийствата не са убийства (някой да си спомня за Стефан Камберов?). Въпросът е докога ще минава номерът.

- 18-12-2011|без значение

Аз съм християнин. Не принадлежа към определена деноминация, може би защото съм отгледан в атеистична среда и съм „приел вярата“ без помоща на църква и проповедници…

Бях 13-14 годишен, четях в някаква популярна книга по астрономия за етапите на развитие на планетата – помня, пишеше за космос, после образуването на планетата – безформена маса от газове и елементи, после изстиване и вода – океани, после постепенното образуване на земя, после за зараждането на живота във водата, след това на земноводните, и така нататък, всеки я знае историята от училище… Малко по-късно попаднах на Библия, за първи път в живота си, – и тя почваше така – първо Господ създаде небето, т. е. космоса, после земята, и земята беше безформена и празна, тъмна (точно както пишеше в популярната книжка по астрономия), по нататък – газовете, т. е. тъмнината се разсейва и слънцето, или светлината, изгрява, над какво? над морето (отново съвпадение), след морето Господ създава сушата и на сушата – само растения, (но не и животни), после идва ред на водните животни, и едва след тях Господ създава съществата, които се движат по сушата, историята продължава със създаването на човека, последното творение, което се отличава от другите създания, според Библията, със способността си да различава добро от зло, т. е. с разума си…

Цялата тази история ме шокира, защото аз знаех от училище, че Библията е измислица, и се чудих как тези неуки хора, са стигнали до извода, че човека е последен, а не да речем – първи? Как са се сетили, че земята е създадена след небето, и че морето е преди сушата, и т. н и т. н… Прекалено много съвпадения с часовете по физика и биология… и така, още от първото отваряне на Библията взех, че я взех насериозно…

Не съм посещавал църква редовно (като се изключи един кратък период, една баптистка група, където се кръстих -- нямам православно кръщение, родителите ми са атеисти). Сега, отвреме навреме отскачам в най-близката до дома ми черква, Сен Жермен. Отивам обикновено около 11 сутринта, когато няма никой. Тишината в тази църква е оглуштелна. Чуваш си мислите – тишина, стъклописи, цветове. Гледам олтара, статуите, огънчетата от свещичките… После ставам и обикновено отивам в близката библиотека, една големите университетски библиотеки в Канада. Там, понеже е свързано с работата ми, чета философия и история – като се започне от Marx, през Hobbes до Spinoza – и тримата обявени за атеисти, чета също история, коментари от Талмуда, вестници, списания. Вечер преди да легна чета Библията в различни издания, и на различни езици (английски, български, френски, понякога се ровя в латинския и гръцкия превод), чета и други книги – в момента „A Book Forged in Hell“ от Steven Nadler. Надлер живее в Мадисън, но е монтреалец, познавам го, чета му книгата и трябва един ден да му кажа какво мисля, няма да бъде възпитано, ако премълча (всъщност, книгата е подарък от него). Книгата е за АТЕИЗЪМ. И има какво да му кажа – за етиката на Спиноза и второто послание на Петър, за това, че е повдигнал завесата и за атеисти и за вярващи, но едва ли някой ще го разбере…

Има един свят около нас, едно знание, една реалност, която ние едва можем да достигнем, с ежедневен доживотен труд, едно благословение, запазено за малцина приживе…

Когато чуя, че поп в България кара Линкълн, или че „християни“ в Америка бият децата си „за да ги възпитат“ се срамувам… Когато чуя атеисти да критикуват и коментират нещо, което дори не се опитват да разберат се възмущавам.

Ако Църквата в България бъде оставена финансово сама на себе си, ако зависи от даренията и доброволния труд на вярващите, попове в Линкълни няма да има… Държавата е тази, която унищожава духа на българската църква. Политика и вяра не трябва да се мешат, това сме го коментирали толкова пъти. Да, Златко, атеистите имат право да се месят в делата на Бългаската православна Църква, дотогава, докато я поддържат с данъците си. По въпроси на истинската вяра – по-добре да мълчат.

- 19-12-2011|без значение

Майя, мисля, че БПЦ ще оцелее само и единствено ако бъде оставена без държавни субсидии. Аз съм за пълното отдръпване на държавата от делата на църквата, с изкючение на случаите на престъпления извършени от църковни служители или организации.

Моята философия е простичка – бедна църква, силна вяра. Целта на църквата не е да трупа, а да организира, да възпитава (науката учи; нали правим разлика), събира и раздава. Църквата ни е на този хал, не заради християнската идея, а по-скоро заради връзките ѝ със светската власт и зависимостта ѝ.

Иначе, всяко интелектуално постижение на човечеството рано или късно прераства в догма. Дарвиновата теория, която аз не отричам, но и която не приемам по елементарния начин – наука срещу вяра, няма да остане такава, каквато я знаем днес. Бъдете сигурна… Всеки който се е занимавал с история на науката знае колко изненади дебнат зад ъгъла… Впрочем, да подкрепя добрия тон, за който се заговори наскоро по тези страници – благодарен съм ти за мекия отговор. Радвам се, че не ме обяви за луд фанатик, фундаменталист… Разбирам какво искаш да кажеш, просто ти показвам, че може би не си съвсем права.

- 19-12-2011|Самолет 005 – … при днешните ценности…

При днешните ценности църквата (освен всичко друго) не е ли и (а понякога предимно и)предприятие, каквито са M-Tel и ЮНЕСКО (примерно)? Перефразирам въпрос на един голям американски бестселърелист…:)

- 19-12-2011|Златко

С благодарност към Цончо – и едно мъничко допълнение: Дарвиновото учение ВЕЧЕ е променено до степен, при която може да се твърди, че става дума за качествено нова идея. Съвременната форма на Дарвинизма, така нареченият нео-Дарвинизъм, отхвърля една от основните тези на класическия Дарвинизъм – тази за оцеляването на най-пригодните видове, заменяйки я с идеята за сляпото разпространение на гени, което може, но може и да не бъде, директно свързано с предимства за вида-носител (пауновата опашка като пример за директно несъвпадение между изискванията за оцеляване и генните модификации например). Така че, да – развитие има и науката никога не остава такава, каквато я виждаме ние. А що се отнася до съчетанието между вяра и разум – самият аз също не виждам никакво противоречие в това, ако и да съм още по-малко ортодоксален вярващ и от теб, Цончо: аз дори не съм християнин, нито пък принадлежа към която и да е друга организирана религия. И въпреки това предпочитам да вярвам в неща, които никакъв разум не може нито да докаже, нито да опровергае – като например „триединството“ Бог = Вселена = Интуиция, около което се върти моята собствена вяра, както и в реалното, а не измислено, не символично безсмъртие, под каквато и да е форма. Това просто прави живота по-лесен и по-енергийно зареден до степен, при която рационалните аргументи, поне за мен, отпадат начаса. Какво му е толкова важното на търсенето на доказателства – онтологически, логически, морално-априорни – когато последствията от вярата са толкова прости и очевидно положителни?

А църквата, поне Българската православна църква, поне от този момент, според мен не става дори и за вицове. Слава Богу, че дори и в нея все още има истински вярващи хора, които работят, дишат и правят нещо като резултат от вярата си (питам се защо никой до този момент не засегна и с две приказки края на текста на Любослава, в който се говори за свещеника, който крепи циганите? Нима това е толкова маловажно?)

- 19-12-2011|без знечение

Златко, така е за Дарвиновата теория. Благодаря ти за допълнението. Впрочем, наскоро ти споменах Mutual Aid на Кропоткин: видовете, които са способни на по-висока степен на кооперация е по-вероятно да оцелят, вместо простото приемане на класическия премис за естествения подбор и господството на силния и пригодния… Иначе, текста на Любослава е супер.

- 19-12-2011|Серкан

без значение:

Цитат:

… всяко интелектуално постижение на човечеството рано или късно прераства в догма. Дарвиновата теория, която аз не отричам, но и която не приемам по елементарния начин – наука срещу вяра, няма да остане такава, каквато я знаем днес. Бъдете сигурна…

Златко:

Цитат:

… едно мъничко допълнение: Дарвиновото учение ВЕЧЕ е променено до степен, при която може да се твърди, че става дума за качествено нова идея.

без значение:

Цитат:

така е за Дарвиновата теория. Благодаря ти за допълнението. Впрочем, наскоро ти споменах Mutual Aid на Кропоткин: видовете, които са способни на по-висока степен на кооперация е по-вероятно да оцелят, вместо простото приемане на класическия премис за естествения подбор и господството на силния и пригодния…

Освен интересната информация, тук все пак се забелязва още един момент: по-голяма гъвкавост и адаптивност към реалностите на една „по-отворена“ област/среда към една „по-затворена“ такава.

- 19-12-2011|без знечение

Да, това е вярно, Серкане. Аз вярвам в социалния прогрес/отварянето на обществата – има една нова книга на Steven Pinker, друг монтреалец, „The Better Angels of Our Nature: Why Violence Has Declined“. Там има подобна теза.

Но прогресът е свързан винаги с конфликт, а „злото“ e това, което движи света към осъзнаване/по-добро. Например, ние сега всички сме съгласни, че поп в Линкъл е ‹зло“ и благодарение на това зло, чепкаме въпроса оттук, оттам, докато накрая се съгласим, ако не открито, че БПЦ има голям проблем, и ако тя е сляпа, то другите не са, затова ще не ще, ще трябва да се реформира. Злото (болести, лъжи, трудности, конфликти, кражби, и тн) ни кара да мислим и действаме. Веднъж осъзнали злото (например Златко се опитва да ни покаже/почувстваме злото във възродителния процес), другата стъпка е да съумеем да го премахнем.

Моето виждане за реформа звучи утопично, но вярвам, че е най-доброто възможно… Впрочем, то отговаря на твоята идея за отварянето на средата – църква, децентрализирана и неподдържана от държава, а от доброволни дарения и труд е отворена църква, истинска църква, която не може да си позволи глупости, и не привлича крадци и лицемери… Такава църква е имало и има до днес, самата еволюция на църквата – от догматизъм към плурализъм е процес на отваряне и осъзнаване на смисъла ѝ като социална институция…

В Библията впрочем е написано, че Божието царство ще дойде, когато законите Божии ще са написани в сърцата на хората, и нужда от „търсене на Бога“ чрез писания и учители няма да има, точно това, в което Златко вярва – едно интуитивно разбиране на света, което, улисани от светски страсти и тегоби, не успяваме да чуем днес…

В Еванжгелие от Матей (5:5) Исус казва:

„Блажени кротките, защото те ще наследят земята.“ Eто в тая посока аз виждам прогреса.

- 19-12-2011|Серкан

Проблема, без значение, в моите очи е в паметта и съвестта, не липсата на кроткост.

Никой не държи монопол над думата „вярващ“.

Човек може да казва, че е атеист и пак да е вярващ. Да вярва в неща, които той е пожелал.

Религиозните институции в България се финансират от държавата. Майя каза това, че е атеист и е доволна от това; че е данъкоплатец и има право да се меси в делата на църквата.

Това е реалността в България.

И това като реакция към коментар, който разграничи корупцията в църквата от тази другаде.

И се оказа, че има проблем…

На мен тази ситуация ми е позната – памет.

В миналото се е повтаряло това и не съм виждал ясен пример за кроткост (свобода на словото за езика на омразата; „края на света“ от разлива на петрол в Мексиканския залив).

И викам, да попитам, да поговорим за това.

И не съжалавям, че попитах, но много ковстваше да получа някакъв отговор.

Благодаря ти за всичките коментари, бъди сигурен, че ще взема от тях най-доброто.

Виждам съвсем ясно обаче едни пожелателни форми, в бъдеще време, за промяна в религиозните институции в България.

И пожелания за кроткост, предполагам това е най-вече в личен план.

А ние всички сме едни от най-кротките хора на планетата (българите). Имам чувството, че сме тръгнали всички да четем Библии и прочее, за да остане нам земното царство.

Без значение, то е добре освен да давате мисли от Библията и да ги тълкувате малко по-прилежно. (Пиша в мн. ч. понеже вече сте няколко човека.) С лични дела и ясно разграничаване на местоположение – България-България, Канада-Канада, макар и до сега да не си казал основните религиозни институции в Канада какво финансиране получават.

(Просто човек никога не знае отсреща човека, колко е подготвен по всички тези въпроси – аз имам познания поне за 3 държави, мога да направя някои съпоставки, ако се дадат прилежни данни за Канада.)

Понеже цитираш мисълта от Енвангелието, а не ми я разтълкува, аз ще ти дам моята интерпретация: човек на края на земния си път, не ще отнесе нищо в отвъдното.

Това обаче не означава да блееш кротко цял живот, а да живееш с мяра, с памет, със съвест и ред още други неща, които те уравновесяват.

Аз виждам човека като носител и на добро и на зло. Борбата е във всеки един от нас.

Не виждам обаче злото като носителя на прогрес. Не бих казал нещата по този начин, както съм те цитирал надолу в коментара си.

Също така считам, че религията и до ден днешен има много дълбоки връзки с политиката, така че някои неща ще си останат само добри пожелания – разграничение на държава и религия, както и дъжавно финансиране.

И ето, тук за финал ще ти оставя неща писани от теб, откак отворихме тази тема, които не ме оставят еднозначен, не съм сигурен в това, колко истина се съдържа в тях. Затова и не мога да се кротна, понеже ми ги представят като истина, а аз не ги виждам така.

Цитат:

… църквите и манастирите са за вярващите, не за туристите, държавата и националните идеологии …

… … …

Когато чуя атеисти да критикуват и коментират нещо, което дори не се опитват да разберат се възмущавам.

Ако Църквата в България бъде оставена финансово сама на себе си, ако зависи от даренията и доброволния труд на вярващите, попове в Линкълни няма да има… Държавата е тази, която унищожава духа на българската църква. Политика и вяра не трябва да се мешат, това сме го коментирали толкова пъти.

… … …

мисля, че БПЦ ще оцелее само и единствено ако бъде оставена без държавни субсидии.

… … …

Но прогресът е свързан винаги с конфликт, а „злото“ e това, което движи света към осъзнаване/по-добро.

- 19-12-2011|без знечение

Хубаво е, че се вълнуваш и мислиш, и че си имаш своята истина. Уважавам я, и не искам да ти натрапвам моята… Християнски празници наближават, та реших да уважа този форум и да кажа нещо… но ще мълча и чета, както правя повече напоследък…

- 19-12-2011|без значение

BTW в Канада и САЩ църквите не се финансират от държавата, а се ползват с данъчни преференции както всички останали неправителствени организации.

Работата на църквите тук е свързана основно с благотворителност и взаимопомощ на локално ниво… Серкане, забележи, че казвам „църквите,“ защото в Северна Америка няма една доминираща църква (като Българската Православна в БГ) – има различни протестантки секти/деноминации, с различни тълкувания на Библията, които са автономни на най-ниско ниво, т. е. църквата на улица Бернар, например, си има своя общност, цели, приоритети, финансиране, дейност и характер, а църквата на съседната улица Сноудън други, вероятно доста различни… Ако днес пасторът на църквата на Бернар, който получава заплатата си от хората, които я посещават, полудее и реши да използва парите от техните дарения за Линкълн, утре ще е без работа… и вероятно в съда… Сега мисля, че трябва да е малко по-ясно какво имам предвид под автономия на църквата… Това е толкова популярна идея, с такова огромно значение и история, че всеки образован човек, живеещ в демократична страна, би трябвало да знае…

- 20-12-2011|Любомир Сирков – Субсидиите

Виждам, че тук хората някак така твърде на едро говорят за пари, за държавата, за църквата и т. н.

Да, в България държавата подпомага вероизповеданията.

Ще цитирам данните, публикувани наскоро в сайта на едно от вероизповеданията:

here

„„„„„„„„„

Публикуваха проекто-бюджета за вероизповеданията за 2012 г.

Министерски съвет публикува проекто-бюджета за 2012 г., като в чл. 3, приложение 3 в табличен вид са представени бюджетните средства, които ще бъдат отпуснати на вероизповеданията в България.

Както и през миналата година те са на обща стойност 3 милиона лева. Българската православна църква в страната ще получи 1 660 000 лева, а църковните общности зад граница – 700 000. За ремонт на църковни сгради с национално значение са отделени 300 000 лева. Отделно в чл. 3, приложение 4, където са описани субсидиите за юридически лица с нестопанска цел, е включен и Рилският манастир с предвидена сума 597 хиляди лева.

1. Българските православни църковни общини в чужбина и за свещенослужителите, работещи зад граница 700 000

2. Българска православна църква в страната 1 660 000

3. Мюсюлманско вероизповедание в Република България 180 000

4. Централен Израелтянски духовен съвет 30 000

5. Арменска Апостолическа православна църква 40 000

6. Други регистрирани вероизповедания 50 000

7. Ремонт на църковни сгради с национално значение 300 000

8. Издаване на религиозна литература и представителни научни издания 40 000

„„„„„„„„„„

Който иска сам да провери дали така изнесените данни са истина, може да се разрови в пълния комплект бюджетни документи, поместени в сайта на Народното събрание:

here

(Аз в момента нямам време да се ровя там, затова в името на религиозната толерантност се доверявам на данните в сайта на мюфтийството…)

Виждаме, че за „Българска православна църква в страната“ субсидията е 1 660 000 лв.

Много ли е това, или малко?

За сравнение: според последното преброяване (2011) броят на хората в България с източноправославно вероизповедание е 4 374 135 души.

Виж

тук

Един вид – получава се по 38 стотинки на човек (на православен човек!) годишно – толкова дава държавата.

При мюсюлманите положението е наистина по-зле: при тях, доколкото мога да сметна в момента, се получава по 32 стотинки на мюсюлманин годишно…

- 20-12-2011|Любомир Сирков

Накратко по въпросите за християнството, вярата, тълкуването на библията:

След към съм изчел почти цялата (не смея да кажа „цялата“, защото четох малко хаотично, така че може и да съм пропуснал някоя част) християнска Библия (Стария и Новия завет), за мен е ясно, че там може да се проследи една „двойна еволюция“.

Първата посока, в която може да се забележи придвижване, е от телесно към духовно. (Като телесното е застъпено главно в Стария завет, а в Новия завет то все повече отстъпва пред духовното)

А втората посока е: от колективно към индивидуално. (Тук също колективното е застъпено главно в Стария завет, а в Новия завен то все повече отстъпва пред индивидуалното).

В този смисъл наистина, както споменава и българина от Мисури по-горе, може да се говори за една тенденция в посока към „либералност“ вътре в цялостното развитие на юдео-християнската традиция.

(Уточнявам, че правя тези изводи на основата на самия текст – не на основата на практиките на съответните вероизповедания, които според мен някак не вървят много в крак с текста…)

- 20-12-2011|Джони

В текста, въпреки че не е посочено, интуитивно се прави едно важно разгарничение: между митрополититие и епископите от една страна и редовите свещениници от друга. Ако свещенниците биват всякакви: сред тях има доста ревностни и достойни християни и водачи, то при епископите може да се направи обобщението, че покосените от духовна недъгавост и извратеност почти съвпада с тяхния брой. Не ми се изброява, но трябва ли да припомням историите на другите извън изброените двама: ами наскоро патриархът в телевизионно предавне при Горан Благоев по случай годишнината си милозливо отдели най-голямо време на славословия на Бай Тошо и казано нещо което го дискередитира, като християнин, да не говорим за пастир и православен йерарх: отказа прошка: нямало да прости никога на разколниците. Да припомням, ли колективната подигравка с християните мъченици от страна на целия Свети синод: той да назначи за отговорник по канонизиция на мъчениците през комунизма именно скандалния Галактион, който е предавал като агент, при това забележете на цели три управления на ДС. Или сканадалът с изгонването от Троянския манастир на инвалиди, щото били носили наследствен грях. Или пък изявленията на младия епископ Игнатиий, че трябва да се присъединим към Русия, и изявлението, че дал препоръка на един изследовател, за да шпионира и разобличава отвътре Ватикана. Въобще това дебелоочие и нагла християнска дебеловрата чалга, ни отвеждат към агентурите корени тогавашни и сегашни/български и руски/на целия Синод, почти без изключение. Не знам дали за тях хриситянството не е просто странично занимание към агентурната дейност. И още едно обобщение – за обществото: когато наскоро в Германия и Полша излезе сведение за агентурното минало на епископ – същият си подаде оставка моментално: немислимо за обществото е да остане, а тук същите раздават присъди и архонтски титли. Което е нормално при положение, че миряните всъщност са в болшинството /пак обощавам/ си безпросветни суеверни комуноиди, които ходят повече при ходжи/попитайте случайно сред познаните си християнки/засяга предимно жени/, колко са били на ходжа, ще останете изненадани!/, честитят си Коледа на Великден и нямат първо Причастие/въобще не знаят какво е това/.

Към Златко: един камък в твойта градина – смяташ ли, че дарвинизмът отговаря на основния критерии на любимия ти Попър за това дали една теория е научна, а именно: предвижда ли дарвинизмът като теория съществуването на факт, който ако се открие, то теорията /дарвинизмът и еволюцията/ да се окажат неверни. Защото ми се струва, че той много наподобява на астрологията, марксизма и фройдизма, които имат обяснение за нещата каквито и да са фактите. Сега научаваме, че самият дарвинизъм и той като живота бил еволюирал: не се казва, че старата теория на Дарвин е неверна, ами всъщност теорията била еволюирала и пак останала вярна. Въобще самата теория на еволюцията се приспособява при всички условия като живота и все е вярна. Това ми напомня една друга теория. При това едното направление в еволюционната теория твърди, че има скокобразна еволюция, а другото че еволюцията е постепенна, животът ту възниква във вода, ту в блата, човекът се оказва ту по-стар, ту по-млад, обаче все има обяснение независимо от фактите и никой не сочи какво трябва дасе открие, за да станат взаимно изключващи се обяснения неверни и еволюцията ненанучна.

- 20-12-2011|Майя Маркова – re:
Джони писа:

Към Златко: един камък в твойта градина – смяташ ли, че дарвинизмът отговаря на основния критерии на любимия ти Попър за това дали една теория е научна, а именно: предвижда ли дарвинизмът като теория съществуването на факт, който ако се открие, то теорията /дарвинизмът и еволюцията/ да се окажат неверни. Защото ми се струва, че той много наподобява на астрологията, марксизма и фройдизма, които имат обяснение за нещата каквито и да са фактите. Сега научаваме, че самият дарвинизъм и той като живота бил еволюирал: не се казва, че старата теория на Дарвин е неверна, ами всъщност теорията била еволюирала и пак останала вярна.

Еволюционистът Холдейн дава пример за такъв факт: ако откриете останки от зайци в пластове от докамбрия, значи еволюционната теория е погрешна.

here

Иначе – мога да кажа в какво „старата теория на Дарвин“ е невярна: не в това, което казва Златко (самият израз „преживяване на най-приспособените“ изобщо не е на Дарвин, а на Спенсър), а в допускането, че е възможно унаследяване на придобитите белези, и в отричането на реалността на биологичния вид.

Освен това „старата теория на Дарвин“ страда от огромна дупка – липсата на обяснение за наследствената изменчивост. Да не забравяме, че „Произходът на видовете“ е публикуван през 1859 г., а пионерният труд на Мендел за генетиката на граха – през 1866 г., но добива признание едва в началото на ХХ в.

Теорията на Дарвин е забележително вярна в основните си положения. Също като клетъчната теория на Шлайден и Шван, за която никой не казва, че е опровергана, тъй като клетките не възникват от междуклетъчното вещество, а чрез делене на предшестващи клетки. Или теорията на наследствеността, която никой не смята за опровергана от факта, че някои вируси вместо ДНК използва РНК или че някои гени вместо един белтък кодират два подобни… Да продължа ли да отегчавам аудиторията?

Според еволюциониста Ричард Левонтин основният принос на Дарвин не е конкретната му теория, а изцяло материалистичното му обяснение на явленията в живия свят. Имам чувството, че Левонтин е съвсем прав и че уважаемите ми опоненти там ги стяга чепикът. За тях няма никакво значение дали еволюцията е скокообразна или постепенна, дали животът според биолозите е възникнал във вода или в блата (апропо, откога блатата не са вода?) и дали човекът е по-стар или по-млад (последното, разбира се, зависи от това кой точно от нашите предшественици ще обявим за човек – въпрос, чийто отговор не е много лесен). Това, което разстройва противниците на дарвинизма и води до фиксацията им върху него, е фактът, че ако имаме теория за еволюцията на живия свят чрез естествени процеси (каквито и да са те), то разнообразието и съвършенството на живия свят вече не може да се смята за доказателство за наличието на дядо Боже. Нали?

- 20-12-2011|Златко

Благодаря на Майа за отговора, който е много по-съдържателен и изчерпателен от всичко, което бих могъл да кажа по въпроса, тъй като никога не съм бил специалист нито по биология, нито по Дарвинизъм и познанията ми за тези неща са чисто лаически. Впрочем, според теорията за естеството на научния прогрес, свързвана с името на Попър, „опроверганите“ научни теории не са сами по себе си вече неверни, а просто остават верни като частни случаи в нови, по-мащабни научни теории (така както Нютоновата теория не е станала по-малко вярна, ако човек си остане на ниво планета Земя и Слънчева система, но не може да обясни нито един от феномените на вселенския космос – тайнствено звучащи думички от вида квазари, пулсари, черни дупки, тъмна материя и пр.; за това вече са необходими теории като общата теория на относителността и квантовата механика). Така че самият аз, без да се чувствам достатъчно компетентен, за да говоря за Дарвиновата теория, предполагам, че с развитието си тя (или нейните наследнички) ще обобщават все по-голямо количество и качество на достъпна научна фактология, без това да „опровергава“ базисната идея, която вероятно все още би могла да послужи като обяснение на развитието на живота от гледната точка на по-ограниченото познание от миналия век. Дали и как самата теория, тоест нейното обяснително ядро, биха могли да бъдат обявени за ненаучни, самият аз просто не мога да кажа. Не мога да отхвърля принципно такава възможност, нито виждам някакъв проблем в теоретичната ѝ реализуемост (оттук и не виждам защо това е някакъв вид „камък в градината ми“). Екълс – един от големите попърианци на миналия век, е бил дълбоко религиозен човек, при това в един далеч по-“типичен“ от моя собствен вариант (той е бил християнин), така че и тук не виждам противоречия. Религиозната вяра не е непременно нещо, което изключва вярата в научните методи, логиката, проверимостта и пр. Тя просто е израз на това, че науката – поне според мен – не може да задоволи всички потребности на човешката душа. Самият аз изпитвам например остра потребност от абсолютно ирационална вяра в безсмъртието, за да изключа от живота си основния страх, от който страдат повечето хора, религиозни или не – страхът от смъртта. Не знам дали наистина съм успял да го постигна, но наистина от времето на смъртта на баща ми – което е и долу-горе началото на моята много специфична религиозност – този страх ме напусна и животът ми стана значително по-лесен и изпълнен със смисъл. Вместо да треперя пред нещо толкова неизбежно, аз предпочитам да гледам на него като на врата към някакъв друг вид съществуване. И нуждата от това не може да бъде задоволена от никаква логика и наука, поне не в наши дни. За мен това е просто начин да концентрирам по-голяма част от енергията си за „вършене на работа“, ако и да си давам сметка, че някой ден всичко това може да ми се види просто някакъв вид нов, неразбиран дотогава капан. Светът се променя, променям се и аз.

А за онези от вас, които владеят английски език (и – ако живеят в България, където това вероятно е единственият начин за четене на по-нови книги – имат достъп до електронни четци), горещо бих препоръчал една „популярно“-научна книга от миналата година, която обхваща огромен материал от съвременната философия на науката, физика, и какво ли не още: The Beginning of Infinity, David Deutscher. Самият аз бях силно впечатлен от тази книга (доста трудна за четене, поради невероятния обем от познания, които авторът изсипва върху читателя – просто се питам дали има нещо, от което този човек да не разбира, при това с огромна задълбоченост). Все още не съм я свършил, при първия прочит успях да стигна едва някъде до средата, след което започнах да изпитвам огромна нужда от почивка, и се прехвърлих на по-леки неща, но си мисля, че рано или късно отново ще се върна към нея. Изключително мащабна книга, така ми се струва.

- 20-12-2011|без знечение

Thanks for Deutscher

- 21-12-2011|Джони

Златко, написаното от мен няма за цел да доказва, че еволюционната теория е невярна. Нямам претенцията за това просто споделям наблюдения. Добронамерено ти обръщам внимание като фен на Попър, че това е теория и ако си последоветелен попарианец, то би следвало серизно да имаш едно наум относно научния статус на тази теория, която може да твърди две противоположни неща в примера, който дадох с школата на бързата и бавна еволюция. Всъщност има различни хипотези, които непрекъснато биват опровергавани и отхвърляни от натрупаното научно знание, но се запазва вярата в общата концепция за еволюция, като различните пътища за еволюция се отричат постоянно, но никои не обича да казва, че поредната еволюционна хипотеза е отречена. Никой не казва, че дарвиновата хипотеза за еволюция е отречена, че нещата не стоят както той ги е мисли, ами се казва, че теорията му еволюира. Глупости: Дарвин си има стройна теория, която се оказва невярна и никога не е еволюирал. Отречен е от нови теории. Идват нови теории, които също се отхвърлят след време, дори има противоположни теории, но общата вяра в еволюцията остава. Това на което обръщам внимание е, че учените нямат смелост да признаят смело, че общият им предтеча Дарвин не е бил прав и това е много лош симптом за научния статус на цялата тази теория и привържениците и. Тя по-скоро прилича на колективна обща вяра и общ фронт, което хич не намирисва на наука. А това, че не смеят да изречат гласно, че довчерашните им твърдения са неверни и по почти метафизичен начин лингвистично завоалират неистината на вчерашните си твърдения, говори за почти религиозно отношение към еволюцията. Още повече, че тези фронтоваци, въобще не си дават сметка, че въображаемият им общ враг -религията вече въобще не и пука и не се наглася спрямо поредната нова версия на еволюцията, която има трайност няколко години и съществува паралелно с поне една противополжна. Те са наясно, че вярата е Вяра – тя може да има основания, но не е наука и не се нуждае от научни доказателства. Що се отнася за твърдяното от Мая доказване на Бога, което много тревожело теолозите, трябва да кажа, че никой съвременен сериозен теолог не прибягва до такива средновековни доказателства, освен с педагогически цели, теолозите си дават сметка, че никой не е повярвал, защото са му доказали съществуването на Бог. И когато говоря за фроновашката безпрекословно вяра в еволюцията, то тя е именно сериозно пречка пред науката, тъй като вкоравяването в почти религиозната вяра в собствената позиция забавя смяната на парадигмите и води до още нещо във връзка с ОКРИВАТЕТО на зайците в докамрбрия, за които пише Мая Маркова. Ако такъв заек бъде намерен: първо – ще бъде ли научно документиран/не съм фен на Кремо, но може ли да сме сигурни, че всички посочени от него скрити контраеволюционни доказателства-зайци, не съществуват/ – знаем, че не фалшификатите раждат описаната по-горе фанатизарина нагласа на еволюционистите, а обратното фанатичната вяра прави фалшификации: помислете те дори не смеят да кажат – дарвин не беше прав, а камо ли да открият собственото си опровержение. Второ: дали няма просто въз основа на заека да се твърди, че епохата не е докамбрии, трето: няма ли да бъдат просто пренебрегнат от надъханите еволюционисти, като куриоз, нещо като парадоксите в математиката -съществуват, но това хич не смущават математиците, четвърто: няма ли просто да попадне заека някъде в някое мазе в очакване на факти които да го обяснят и така да се даде грешна насока в изследванията за дълго време, като се пропусне че именно неговата важност може да форсира знанието. Пето: заекът може да бъде предвиден от един автор като крах на теорията му, но какво става с другите, най-вероятно еволюцията остава и той минава на друга позиция, например свръхбърза еволюция съчетана с бавна и прочие комбинаторики. Шесто: ако заека се открие от друга школа за която няма значение, възможно е никои дане разбере за него, тъй като не е предмет на обсъждане. С Айнщайн не е било така и Попър го дава за пример, казал е просто и ясно, че ако нещо в небето се случи, то теорията му е невярна и толкоз. Просто и ясно, без вяра, че и да се случи и да не се случи, все е прав. Въобще надъхания подход към науката се окзава контра на самата наука и Попър ни учи точно на това- да си даваме ясна сметка кое е теория, кое научна теория и доколко сериозно да ги приемаме. Що се отнася до бойната вяра в материализма, то именно провала на Дарвин и откритията на генетика наляха вода в мелницата на идеализма: тъй като именно нещо от сферата на идеалното, а именно информацията стои в основата на цялото чудо на живота и създава неща, които, по никакъв начин не могат се изведат от материалния и четирибуквен носител.

- 21-12-2011|без значение

Както винаги, съгласен съм с Джони… Не съм мекотело, нямам време да пиша защо. А за Златко се радвам от все сърце. Майя вероятно няма да остане на същите позиции…

- 21-12-2011|Българин от Мисури

Това, дето е писано по-горе от „Джони“ (а именно: 20-12-2011 21:59:58| 80.80.133. xxx| Джони), само показва, че той мери църковните работи с някакви свои си, светски мерки…

Според Джони, в телевизионно предаване патриархът бил славословил „бай Тошо“ и отказал прошка на разколниците.

Ами то от самото начало на християнството е ясно, че за църквата всяка светска власт е от Бога дадена! („няма власт, която да не е от Бога“ – ап. Павел, послание до римляни, 13:1)

(А и по времето на „бай Тошо“ все пак беше възстановено патриаршеското достойнство на българската православна църква! Само това да беше, пак е достатъчно.)

И много ми е интересно наистина според този „Джони“ каква точно „прошка“ заслужават разколниците – като се знае, че те от самото начало на разкола многократно бяха призовавани от патриарха и от синода да се покаят, и мнозина така и не го направиха до края на живота си?

По-горе вече писах, че църквата си има свои правила.

Ето ги правилата, има ги в сайта на Зографския манастир

http://sveta-gora-zograph. com/books/Pravila-1/ book. html

http://sveta-gora-zograph. com/books/Pravila-2/ book. html

Има какво да прочете там Джони (и всички останали тук, преди да се впускат да творят празнодумие).

В правилата, и то още в най-първите (т. нар. „апостолски“ правила, които са преди и над решенията на всички последвали църковни събори), ясно е записано какви трябва да са имуществените отношения в църквата.

„Правило 41

Заповядваме епископът да има власт над църковното имущество, защото, ако нему трябва да бъдат поверени скъпоценните човешки души, колко повече трябва да му бъде поверена грижата за пари: да се разпорежда по своя власт и със страх Божий и с благоговение да управлява всичко и да дава на нуждаещи се чрез презвитерите и дяконите. Така също (ако е потребно) да взима назаем за свои и на странстващи братя за необходими нужди, за да не търпят недостиг в нещо; защото Божият закон е постановил, служащите на олтара от олтара да се издържат, както и войникът никога не ще вдигне оръжие срещу неприятел на свои разноски.“

С прости, но силни думи е написано: „за да не търпят недостиг в нещо“!

Забележително е също и сравнението с военната служба: „както и войникът никога не ще вдигне оръжие срещу неприятел на свои разноски.“

А за отношението на християнина към светската власт е написано така:

„Правило 84

Който противозаконно оскърби царя или княза, да бъде наказан: ако е от клира, да бъде низвергнат от свещен чин, а ако е мирянин, да се отлъчи от църковно общение.“

Така че който говори за църковни работи, нека поне се изпълни с такъв дух, че да има поне някакъв смисъл това, което той говори.

- 21-12-2011|Златко

Ок, самият аз нямам нищо против чиито и да е убеждения, включително и тия на Джони по отношение на Дарвинизма. Предполагам, че е добре за всички ни да има такъв тип остри разминавания в светогледите. Мен самият този разговор вероятно ще ме накара най-после да седна и да зачета Докинс по-сериозно. Инак от настоящото си знание мога да кажа само, че Дарвиновата теория е единствената, която обяснява достоверно (ако не друго, то поне) находките на, как се казват хората, които откриват различните праисторически вкаменелости? Не познавам друга теория, която да дава обяснение за тези неоспорими факти. До каква степен аргументите на Джони биха имали тежест пред една по-подготвена аудитория не ми е ясно, освен това не съм склонен да подложа на чак толкова унищожително съмнение цялата световна научна общност. Нещо много лесничко ми се струва това аргументиране, казвам го без желание за празно опониране и заяждане. Предполагам, че всеки от нас може да представи купища аргументи след няколко обиколки из Уикипедия или хилядите креационистки сайтове. Във всеки случай да обявя учените за някакъв вид съвременни схоласти, говорещи празни, псевдо-религиозни приказки, ми се струва несериозно. Едно време водих такъв спор и с Майа – там ставаше дума за различната достоверност на информациите от Уикипедия и ония от едно научно списание. Единственият резултат беше, че след дълги опити да не признавам неподготвеността си по темата, накрая все пак се принудих да я призная – при много по-неприятни за самия мен обстоятелства, отколкото би било в началото. Тук казвам само: не зная, но все пак намирам авторитета на Дойчер и колегите му по-висок от тоя на Джони (без неуважение, разбира се). А инак винаги съм харесвал постингите на Джони – критични са, сериозно подготвени, поне що се отнася до състоянието на БПЦ. Винаги ги чета с голям интерес.

А креационизмът нещо не може да пусне корен в Европа, сигурно защото тук религиозността не е нещо толкова разпространено, колкото в Америка. Самият аз харесвам този факт, ако и да наричам себе си религиозен човек. Добре е обществото да бъде секуларно и религията да бъде въпрос единствено на лично, вътрешно убеждение, а не обществена умонагласа. Прекалено опасни ми се виждат последиците от груповите религиозности (с извинение към всички реално-религиозни хора тук).

- 21-12-2011|Българин от Мисури

И за да не се заблуждават някои измежду нас, че в момента положението на българската църква е някакво много окаяно, и че никога преди това църквата не е изпадала в по-лошо, ще ви цитирам тук как през IV век Василий Велики описва състоянието на подвластната му църква в писмо (което също е включено в Правилата на църквата):

„Правило 89: Каноническо послание на свети Василий Велики до хорепископите

Правило 89

Усещам твърде голяма болка от това, че отеческите правила са изоставени и строгостта е изхвърлена из църквата; и се страхувам, че ако такова равнодушие продължава и занапред, църковните работи лека-полека ще бъдат докарани до пълно разбъркване. По стар, внедрен в Божията църква, обичай за служители на църквата са бивали приемани люде, след като най-строго са били изпитвани и качества им усърдно изследвани: дали не са злословни, пияници, или наклонни към свади, дали наставляват младостта си, за да могат да извършват светинята, „без която никой няма да види Господа“ (Евр. 12:14). И това са изпитвали презвитери и дякони, които живеели с тях, докладвали са на хорепископите, а последните, след като са изслушвали отзива на достоверно свидетелстващите, известявали епископа, и тогава причислявали служителя в свещен чин. А днес вие, като отхвърлихте на първо място нас, не желаейки дори да ни уведомявате, обсебихте цялата власт само за себе си. После, като сте занемарили до крайна степен тази работа, сте допуснали презвитери и дякони, когато поискат, без да се изпита начинът на живеенето им, по пристрастие, приятелство или родство, да въвеждат недостойни в църквата. И поради това днес виждаме голям брой свещенослужители във всяко село, а няма нито един достоен за служение на олтара, както и вие сами свидетелствате, че нямало хора за избор. А тъй като тази работа е отишла много надалече и не може да се излекува, особено сега, когато мнозина, от страх да не бъдат взети за войници, постъпват на служение в църквата – затова аз, по необходимост, реших да възобновя отческите правила, и вследствие на това ви пиша с покана да ми изпратите списък на църковните служители във всяко село с посочване, кой от кого е назначен и какъв е животът му? Пък имайте и вие у себе си също такъв списък, за да могат да се сравняват вашите с този, който е у мене, та никой да не може да вписва себе си, когато поиска. По такъв начин, ако някои са приети от презвитери, след първата година на индикта да бъдат върнати в числото на миряните. А пък вие ги подложете на нов изпит и ако са достойни, нека се приемат по ваше решение; очистете църквата, като отстраните от нея недостойните. И отсега занапред изпитвайте достойните и ги приемайте, но не ги зачислявайте в клира, преди да ми ги представите. Иначе знайте, че приет в клира без мое разрешение, ще е мирянин.“

Ето, вижда се, че до подобно положение („ако такова равнодушие продължава и занапред, църковните работи лека-полека ще бъдат докарани до пълно разбъркване“) църквата е била докарвана и преди – но се вижда също, че самите църковни власти тогава, през 4 век, са взели нещата в свои ръце, без да прибягват до държавно съдействие. Така трябва да стане и днес.

- 21-12-2011|Златко

Две думи по отношение последните постове на Мисурски. Първо, опитът да се постави църковния авторитет НАД моралното разбиране и съвестта на нерелигиозните хора, не може да обещае нищо добро, не и във времето, в което живеем. В моя край хората в такива случаи казват „Ам’ тачка с гоз!“ или, в един по-друг вариант „Ам’ туула у кръстó!“

А инак, говорейки по-общо, идеята за безрезервна подкрепа от страна на църквата за светското управление е, по мое знание, едно от основните обяснения за постепенното изоставане на православния Изток в сравнение с католическия Запад: на Запад, където още от началото има остра политическа борба между различните европейски властници и папата, постепенно се създава култура на разделение на властите, докато на Изток това не се получава никога.

Примери колкото щете: в сляпото си придържане към хилядолетната догма Православната църква навсякъде се превръща в поддръжник на мракобесниците: на Милошевич в Сърбия, на Путин в Русия, на Тодор Живков и Първанов – в България. Какво може да се очаква от хора, които не са в състояние да направят едно толкова просто разграничение между добро и зло, и винаги се придържат към властта като куче към кокал?

- 21-12-2011|Българин от Мисури

Нека и аз да кажа две-три думи по отношение последния пост на Златко.

1. Не е въпроса за това кое да е „НАД“, и кое да е „под“ – а въпроса да е има как двете да се уважават взаимно.

(Впрочем, разбра се вече, кой тук държи да е винаги „НАД“…)

2. И точно „във времето, в което живеем“, никак не отива някой, имащ се за интелигентен, да пристъпва към обвинителство без да си е направил труда поне да се запознае с основите на това, което критикува.

Аз по-горе давам част от църковните правила, на основата на които може да се реши нещо – вътре в църквата (не от „джони“, и не от Златко).

(Да, Златко – както ти имаш свои правила за своя сайт, така и църквата има свои правила за своите работи…)

3. Относно „догмите“ за властта и представите на Златко за „добро“ и „зло“: поради разсъждения, подобни на Златковото по-горе, в днешния „Западен свят“ през 16 век се е водила „Тридесетгодишна война“. И тази война свършва едва когато договорът за „Аугсбургския мир“ въвежда едно правило, известно като „Cuius regio, eius religio“ (или: „На когото е царството, негова е и религията.“). Т. е. накрая, за да има мир, стигат пак до същото (че дори и по-лошо) – само че преди това се трепят 30 години…

(А то още Исус е казал: „отдайте, прочее, кесаревото кесарю, а Божието Богу“ – ама кой ли има уши да слуша…)

- 22-12-2011|Джони

Мисури, ще се обръщаш ли по църковните правила към архонт Чомбе като към Негово Превъзходителство? Виж ритуала по ръкополагането му от велик архонтски събор начело с Галактион:

http://www. youtube. com/watch? v=5Q--Of4UYN4

Предвиждат ли църковните правила Висш архонстки съвет, който възникна след мълчанието по Синода по архонтисването на Слави Бинев? Как определяш от канонична гледна точка срастването на ДС, църква и тайни общества, което се създава именно от предводителите на църквата, за които говоря по-горе и мълчанието дали допринася за спазването на традицията?

- 23-12-2011|без знечение

имам познат, който е един от най-големите специалисти в света по евангелиетата от Наг Хамади. Пускам един линк към една по-малко позната апокрифа, за тези които се интересуват:http://www. gnosis. org/naghamm/gosthom. html (дано съм успял с линка)

- 25-12-2011|Българин от Мисури

Колко самозаблудени хора има…

Ето, и Златко по-горе не пести хвалбите си за постингите на „джони“ – че били „сериозно подготвени, поне що се отнася до състоянието на БПЦ“.

А истината е точно обратната. „Джони“ не просто не е сериозно подготвен – той и не желае да бъде такъв.

Ако желаеше, той щеше да е вече запознат с факта, че още през 2007 г. св. синод на БПЦ излиза с решение по този въпрос. И въпреки това „джони“ днес, през 2011 г., продължава да отправя към мен някакви абсурдни въпроси от типа:“ Мисури, ще се обръщаш ли по църковните правила към архонт Чомбе като към Негово Превъзходителство? „…

Ето решението на БПЦ от 2007 г.:

http://www. dveri. bg/content/view/3504/49/

Св. Синод в заседанието си на 24.01.2007 г. разгледа съобщенията и материалите от средствата за масово осведомяване и заявява следното:

1. Посещението на Старозагорския митрополит в Рим от 2 до 5 януари т. г. има частен характер и не е станало с благословението на Българския патриарх и Св. Синод.

2. В наградния фонд на Българската православна църква и нейните поделения – епархии, манастири и пр. не съществува званието „архонт“, то не може да бъде давано от нейно име и не се признава за българско църковно отличие.

3. Извършени удостоявания със званието „архонт“ от представители на Българската православна църква са недействителни.

- 25-12-2011|Българин от Мисури

Няколко думи заслужават и опитите на г-на „без значение“ да дава някакъв принос към дискусията тук: първоначално, от кратките му и често напълно наивни постинги, аз бях останал с впечатлението, че това е някакъв младеж, вероятно студент, а може би дори просто гимназист. Прекалено ограничените му разсъждения не подсказваха, че е възможно той да има някакво по-високо образование.

След това по-общирния му постинг тук (този от 19-12-2011 00:33:29) ме накара за известно време да се отнасям по-сериозно към него – особено когато там спомена за второто послание на Петър. (Именно това Второ послание на Петър, въпреки че според специалистите е съмнително доколко изобщо е съставено по времето на апостол Петър, заслужава да бъде подробно разгледано от всеки, който иска да проумее как християнството разглежда бъдещето)

За съжаление последвалите постинги на „без значение“ потвърдиха моята първоначална преценка за ограничеността на този човек – дори когато говори по проблеми от общочовешко (или поне обшохристиянско) значение, той неизменно се позовава на … книги, писани от хора от Монреал (мястото, където той самият живее) – книги, чиито автор е „монтреалец, познавам го“ и „друг монтреалец“…

Ето и сега последния му постинг по-горе пак произлиза от това, че той познавал някакъв човек, дето бил … и т. н.

Разберете: ако това ви е нивото, Златко (твоето и на твоите приятели) – просто нямаш право да се оплакваш от нивото на останалите коментиращи тук…

А конкретно по Евангелието на Тома (към което „без значение“ дава линк по-горе):

много по-пълна, коментирана версия на този текст има тук:

http://www. sacred-texts. com/chr/thomas. htm

- с посочване кои части от този текст имат някакъв паралел с част от останалите, каноничните евангелия – и кои нямат.

- 25-12-2011|без знечение

:) Мисурски, направо ме разби, друже! Пожелавам ти една освестяваща нова 2012 година!

- 25-12-2011|без значение

Хубаво си хортуваме тук. Онзи ден говорих с Андре Гание. Гание е известен в академичните среди с изледванията си върху Новия Завет, гностицизма, текстовете от Наг Хамади, ранното християнство и проблемите на еретизма и ортодоксалността. Гание издава нов превод на Госпел от Тома с Brepols 2012 на английски, Presses de l’université Laval подготвя друг превод на френски (пак с помоща на Гание), който е заплануван за публикация през 2014.

Аз съм чел Евангелие от Тома и намирам текста за изключително интересен – по форма, и най-вече по съдържание. Коледа е и наистина ще се радвам, ако някой открие това в него, което аз съм открил – а то, с няколко думи е още едно потвърждение на канона: сериозно отношение към себе си и околния свят и надежда. Сериозно отношение към себе си е да имаш съзнание за нищожността и слабостите си, сериозно отношение към околния свят е да бъдеш отговорен за действията и думите си, и надежда, че колкото и нищожни/смъртни/изтормозени да сме днес, толкова непреходни и безсмъртни ще бъдем утре …

Аз обичам да препоръчвам книги и автори, това често се тълкува от някои хора, като самоизтъкване; истината е, че каквото знам го знам от някой друг, не си приписвам открития; и докато съм се учил от другите, съм се радвал -- и казвайки къде какво съм прочел си мисля, че дарявам нещо, което ми е свършило работа и което не ми принадлежи…

Мисурски, заговори за Петър. Друже, нищо не си разбрал, но те разбирам. Аз не бях ясен. Споменах Петър във връзка със Спиноза. Надлер е световно известен специалист по Спиноза, професор по философия в Университета в Мадисън и финалист за наградата Пулицър за книгата си Rembrandt’s Jews. Последната му книга е издадена от Princeton University Press, издателство което публикува само първокласна философия и история на идеите.

Спиноза често е обяваван за атеист, канон е в историята на идеите, че със Спиноза – Картезианецът, започва епохата на секуларизма на Запад. Аз никога не съм бил съгласен с тази идея. Защо? Защото, четейки не интерпретации и коментари, а самата негова Етика, стигнах до извода, че Спиноза е дълбоко вярващ евреин, макар и отлъчен от еврейската общност (наказан с най-тежкото наказание – херем) и гонен от църквата. Интересното е, че Надлер ми помогна да разбера, че Спиноза (който преди остракизма си е бил обучаван за равин), не само, че не е атеист, но че всъщност е християнин. И го разбрах по един изненадващ начин. Ето малка част от историята:

Надлер се беше захванал да коментира и тълкува Етиката. „В Етиката, казва Надлер, Спиноза показва, че непорочният човек преследва истински и адекватни идеи, дълбоко рационално разбиране на Природата (Бог) и нейната логика… Природата е разбираема за интелектуално съвършения човек. Неговата способност да манипулира околния свят и да избягва опасности е по-голяма от способността на този, който е управляван от емоции и въображение и така уязвим от случайности и събития. Непорочният (или добродетелният) човек има по-голям контрол над събитията, докато другите са оставени на милостта на късмета. Второ и по-важно, истинското знание за добротелната личност, е източник на щастие и спокойствие, които не зависят от прищевките на съдбата/случайността. Когата човек разбере Природата(така Спиназа нарича Бог), той вижда необходимостта от всички неща, и особено факта, че нещата, които той цени, в тяхното идване/случване или неидване/неслучване не са и никога не могат да бъдат под неговия контрол… Когато човек постигне високо ниво на разбиране/знание и осъзнае, че не може да контролира всичко, което му се случва, той става по-малко неспокоен, по-малко управляван от емоциите на надеждата и страха… Резултатът е самоконтрол и спокойствие на ума… Добродетелта, следователно, възнаграждава своя носител… Добродетелността е източник на щастие което не се влияе от случайностите на съдбата. Това е истинската, но и естествена полза отдобродетелността/непорочността Спиноза знае, че всички ние сме изложени на случайностете и тегобите на съдбата, но всеки от нас има заложено в себе си perseverance (устойчивост, постаянство). Тази вътрешна устойчивост идва от използването на разума ни, добиването назнание и чрез него увеличаването на нашето благоденствие, спокойствие…“

Ключовите думи в този пасаж са следните: „непорочност/добродетел“,“знание/ разбиране“,“самоконтрол“, „постоянство, устойчивост“

Намам достатъчно време, затова спирам цитата дотук и се обръщам към Петър: във второто си послание Петър казва: „към вашата вяра прибаветеморално превъзходство“ „към непорочността си, прибавете знание, към знанието си прибавете самоконтрол, към самоконтрола прибаветепостоянство, към постоянството прибавете святост, към светостта си братска доброта/любезност („brotherly kindness“), и към вашата доброта прибавете любов…“ (Цитат в превод от The Second Letter of Peter 1:5-7, издание The Gideons International, Canada)

Сега, любезни ми Мисурски, разбираш ли какво имах предвид, споменавайки Надлер и Гание, говорейки за атеизъм, църковна независимост, и кроткост (което буквално преведено означава цивилизованост и възпитатние, а на английски думата за възпитание e education…) Виж сега, аз наистина ти пожелавам една добра 2012 и вярвам, че ще я получиш, защото (нали четеш писанията) каквото вържем на земята, и каквото развържем, такова ще е… Пожелавам добра година на всички в този форум, да бъдем по-любезни едни с други и да не се пречупваме пред трудностите – както казва Петър на края на цитирания от мен пасаж: „Защото ако притежаваме изброените качества и ги увеличаваме, те няма да ни оставят нито безполезни, нито безплодни в истинското знание…“

Има ли кой да ви обича

Автор: Калин Терзийски

Навън вали дъжд, свечерява се, плющи водата от чучурите на балконите. Някаква жена крещи от улицата нещо грозно и неразбираемо. Лятно време, привечер шумът от улиците е особен. Нищо не се случва, само дъждът вали и освежава въздуха.

Ние сме двамата с Е. Й. Седим в офиса в който работя. Не знам какво точно работя. Просто съм забелязал, че в офисите обикновено се мотаят хора, които все нещо работят. При мен не е точно така. Аз обикновено седя, играя на малка електронна игра и изчаквам някой да си свърши работата, за да започна аз след него. По това приличам на чистачка или на пазач на строеж. Всъщност съм лекар. И двамата с Е. Й. сме лекари. И двамата се отвратихме в почти едно и също време от медицината. Не въобще от медицината, а от това, което наричат медицина в България. Твърде много мръсотия има в проклетата българска медицина. Сега седим в офиса и не вършим нищо. Пием бира. По-добре е от нищо.

Когато става въпрос за офиси, представям си офисите, в които едно време чистачките на училищата слагаха кофите, метлите и парцалите, с които миеха клозетите.

Седим и пием бира, разговаряйки за незначителни неща. Ако можехме да говорим за значителни неща, най-вероятно щяхме да говорим и за тях.

Е. Й. ходи напред назад и потропва с пръсти по предметите около себе си:

– Снощи се видях с Мартин К. – казва Е. Й.

Аз се обръщам на стола и го питам:

– Е, отчаян ли беше?

– Не, беше пиян… всъщност, и двете… малко отчаян и много пиян.

Мартин К. – известния журналист и медийно плямпало е наш приятел. Заедно сме ходили по жени, пили сме алкохол и сме обсъждали живота в продължение на повече от десет години. Напоследък е в особено психическо състояние. Станал е заядлив, прави скандали за дреболии, отчайва се.

– Обади ми се снощи и каза, че има нужда от мен – казва Е. Й.

Вчера Мартин К. се обади и на мен. Помоли ме да отидем заедно на летището, за да изпратим Лили Марлен Хамър Дългата.

Аз го питах „Защо?“ Той ми каза:“ Имам нужда от теб… искам да викаме и да пеем песни докато излети самолета“. „Глупости, ще викаме… изморен съм… защо ми приказваш глупости… отиди сам и я изпрати, за там… за където щеше да ходи, хайде чао“.

Няколко часа по късно Мартин К. ми се обади пак: „Имам нужда от теб“. „Не, не, изморен съм, какво направи, изпрати ли я?“ – „Да, да, не искам да говоря въобще за това, ела, трябва да има някой при мен…“ „Пий и ще ти мине…“ – отговорих му, и понечих да затворя, за да мога да догледам глупавия филм, с който обезмислям вечерта си.

А Мартин К. се разкрещя пиянски, неприятно: „Педерас нещастен, некадърник, глупак, педерас, жалък педерас нещастен“ и затвори телефона. Явно не му беше добре.

Трябва да разкажа коя е Лили Марлен Хамър Дългата. С нея се запознахме преди близо десет години, на морето, беше още момиченце.

Сега е хубава, висока, мургава жена, с египетска красота. Има странен белег на горната устна, бели зъби и черна коса. Лъчезарно и добро създание. Леко превзета, колкото трябва, за да се знае, че не е обикновена мърла от Люлин, работеща във видеостудио.

Живее в САЩ с някакъв италианец. Работи в Световната банка. Въобще не знам какво означава Световна банка, но защо ли пък трябва да знам всички чудесни легални места за ограбване на хора?

Това, че сега живее с италианец от самото начало ми се стори перверзно. Предизвика киселини в стомаха ми. Самата дума италианец у мен създава асоциации с хомосексуални задявки в мъжки тоалетни, ядене на жаби и тестени изделия. Може би съм гледал неподходящи филми.

Лили Марлен Дългата дойде в България след петгодишно отсъствие и веднага потърси Мартин К. Не знам преди това да се е интересувала особено много от него. Въобще не мога да разбера как Мартин К. успява да привлича жените. Хипнотизира ги като питон. Те са гризачи, а той – питон.

Обадила му се още от летището, срещнали се още преди да се срещне с родителите си.

Няколко седмици Мартин К. ходеше напред-назад нервен като птичар, разказваше възбудено на всички какви хубави минети прави тя, как вика на английски докато прави минети. Нейния световно банков английски, специален за викане по време на минети. И още – колко я обича за това, че вика на английски, и за всичко друго. Как иска да се ожени за нея, как е неин бодигард, слуга, жиголо, как иска да ебе майката на италианеца и на всички италианци. Разказваше такива неща, все едно наистина беше влюбен. Развеждаше я по ресторанти, харчеше пари, напиваше се и ѝ правеше предложения за женитба.

След седмица тя влезе в болница, за да поставят протеза на бъбречната ѝ артерия. В България това е евтино, а мръсният италианец не можел да си бръкне в джоба за такова нещо в САЩ, да!

Тогава Мартин К. ѝ направи серенада. Пя под прозореца на болничната ѝ стая глупави песни.

Тя може би наистина го обича, казах си аз в оная вечер, когато той ѝ направи серенада. А може би и той нея.

После, всъщност вчера, тя тръгна за Америка, за да вика на английски, докато прави минети на стиснатия италианец. А също така и за да се грижи да не би случайно Световната банка да пропусне да ограби някого.

Сега Мартин К. седи някъде и се напива сам, от пустота и мъка. Познати са ми тия неща.

Преди пет години, или преди седем, ние, старите приятелчета пак седяхме, пиехме бира и си говорехме същите неща като сега. За любовта и за жените, за жените и за минетите, които правят те. Нашият живот минава в говорене на едни и същи неща. Странно поколение от мърлячи, които не искат да направят нищо важно в живота си.

А може би греша – има толкова много тридесет годишни мъже и жени, занимаващи се с неща като пи ар, мениджмънт и тям подобни лайна, които ходят изрядно облечени и работят по дванайсет часа в денонощие. Например в Световната банка… Сигурно това са истинските хора на това поколение. Ние, старите приятелчета, не им завиждаме. Ако за нещо им завиждаме, това е за голямата им увереност, че утре пак ще станат и ще работят дванайсет и повече часа и още по-голямата увереност, че това ги прави нещо повече от обикновени гъзове.

Седим и си говорим, дъждът вали, освежава въздуха…

Аз се чувствам напрегнат – понякога и най-изпечените нехранимайковци изпитват съклет – тая турска дума за трескаво угризение, идващо от безмислено лентяйство. Сядам пред компютъра и предлагам на Е. Й.

– Дай да започваме да пишем нещо …

Е. Й. ме гледа с вдлъбнатите си монголоидни очи и насмешливо започва да ми диктува напевно: …и Ана Каренина казала: Ала бала ница, турска паница, ай гиди Ванчо, дай пет лева…

Аз: Трябва да пишем… за какво седим иначе тука?

Е. Й. се върти из офиса, тактува си нещо, подритва столовете: „…Ами, въобще не знам… защо сме тука. Аз въобще не знам защо съм жив…“

Ние с Е. Й. както и Мартин К. се занимаваме с писане. Това е добър начин да оправдаваш мързела си, да се правиш на интересен пред жените, да обясняваш хроничния си махмурлук и да печелиш пари, за да си го осигуряваш.

Мартин К. се е заел с писането сериозно, ние не твърде. Той приема нещата сериозно, пие сериозно и сериозно спи с всички жени, които минават в радиус сто метра от него. Сега страда сериозно.

Трябва да пишем. Не може да се седи просто така.

Откак големият Дъглас Адамс използва компютър с тектстов редактор за писането на нещата си, писането е работа за полутехнократи. Шифт, инсърт, формат, ънду и ала бала. Но ние не сме полутехнократи, ние не обичаме да пишем. За това се занимаваме с писане. В нашето време на никого не му се пише, на никого не му се работи. Тъжно е, че няма за какво. Къде е тая прекрасна самоувереност на младите лъвове, които работят по дванайсет часа на ден? Увереността им, че утре, когато се събудят, вече ще бъдат отворени вратите на Рая за юпита, където ще могат да работят по осемнайсет часа на ден. Писането е работа за самодостатъчни хора, които живеят в пещери, хранят се с мъхове и ходят веднъж месечно на световни конференции, за да се борят срещу СПИН или нещо друго.

Аз поглеждам към пода, пия малко бира и казвам на Е. Й.:-

– А какво искаш да правиш, педерасче нещастно, след като не ти се пише? Защо не щеш да пишеш?

– Не искам да пиша. Искам да ходя по жени. Ходи ми се по жени. Аз не съм писател, аз съм женкар.

Всъщност, не е така. Е. Й. има особено отношение към жените. Всъщност всички ние, поетите-безделници имаме особено отношение към жените. За пример – когато някъде прочета „…те се нахвърлиха един върху друг и започнаха да правят див, необуздан, животински секс“ – ми става лошо. Задъхвам се, почти се изморявам. Защо ли – си казвам – хората се цивилизоват от десет хиляди години, за да се радват след това на диви и животински неща. Не е ли по-добре човек да лежи неподвижно в хладното си ложе, а спокойна и мъдра жена да смуче пениса му тихо и задълбочено? – така мисля аз, така мисли и Е. Й. Дивият, агресивен, вулканичен секс е измислен, за да се разтоварват след работа здравомислещите делови хора. Той укрепва артериите. Тия здравомислещи, делови лайнари правят секс, както правят всичко. Те всичко правят. Правят секс, правят деца, правят пари, правят любов, а не война, а когато се наложи правят и война. Те пият сокове, фрешове, джусове, тичат, вдигат тежести, плуват, сърфират, мушат се насам-натам, шофират скъпи коли, говорят си за тях, имат по три деца, имат цели, имат задачи, ебават майката на всички, очакват благодарност за това и други.

Ние с Е. Й. разбираме нещата по друг начин.

Е. Й.: – На мен не ми се ебе, по скоро ми се ходи някъде с приятели и с жени… просто за удоволствие…някъде, ей така, на свобода.

Е. Й. винаги е обичал да си говори с приятелите, а жените да го слушат. Всеки мъж обича да говори с приятелите си за изкуство, коли, казарма и жени, а други жени да го слушат.

Аз харесвам и ценя идеите за живота на Е. Й., мойте са подобни.

Е. Й.: …– жените са само за разкош…

Дали наистина жените са за разкош? – мисля си аз.

Замислям се за Лили Марлен Хамър Дългата. Да, тя е жена за разкош. Тя няма да ти помогне да почистиш мазето. Няма да изнася кашоните пълни с миша дреп и изпражнения от твоето непочистено мазе. Няма да участва в почистването на душата ти.

Какво ли прави Мартин К.? Сигурно се опитва да прави нещо, за да не се чувства пусто и самотно. Пие или работи?

Може би гледа предавания за животни. Забелязал съм, че човек започва да гледа много предавания за животни, когато му е пусто и самотно.

Дали да не го потърсим? Но когато човек е зле, по добре да не го търсиш. Само го натоварваш с изискването да се държи нормално. Не е ли така?

Е. Й. плюе през прозореца и сякаш улавя, че мисля за Мартин К.

– Вчера, знаеш ли, баща ми, той обича да чете в кенефа, там е прочел всичките книги, които е чел последните години…та влезе в кенефа с Дефлорация на Мартин К…

Дефлорация е първата книга на Мартин К., тъничка стихосбирка. Някои от стихотворенията са добри, други са наивни, но книгата като цяло е добра. Повечето стихотворения са мръсни.

Е. Й. продължава да ми разказва: – Баща ми седя в тоалетната повече от половин час и чете Дефлорация на Мартин К. След като излезе, ме пита – кой е написал тия гадости. Не татко, не съм аз, казах му. И се уплаших, че няма да ми остави апартамента си, заради шибаните стихотворения на Мартин К.

Ето, ето! – казвам си – възрастните хора – как се радват на войните и погребенията, на лъчетерапията и озоновата дупка… Когато стане въпрос за органите на мъжа и жената, които създават малките дечица, веднага започват да повръщат, да плюят лицемерно. Всъщност, и аз съм възрастен човек. Имам голямо дете. Може би оттам идват нещата, мисля си. Никой не може да повярва, че неговото дете един ден ще прави секс.

Мартин К. води предаване в Дарик радио. Много остро, много умно – поне така казват жените, които се ебат с него. Всъщност, и аз мисля така. Предаването му е точно тази вечер. След няколко часа ще бъде в ефир.

– Знаеш ли каква е темата на Мартин тази вечер? – питам Е. Й.

Той безцелно си потропва по клавишите на компютъра – „Има ли кой да ви обича?“ му е темата – отговаря ми Е. Й. – Искаш ли да му се обаждаме с преправени гласове, като различни хора, през пет минути, и да му казваме „Тебе няма кой да те обича, тъпанар такъв“. Или пък да се направим на итлалианец и да му кажем: „Бонджорно Сеньор Мартин…случайно вие да сте таковали моето гадже?“

– Не е ли гадно това?

– …въобще не – отговаря ми Е. Й.

Всъщност, интересна тема – Има ли кой да ви обича? Мама, татко, жената, която е до вас, случайната жена с която преспивате, приятелите, децата ви или Бог знае кой друг… Наистина, има ли кой да ни обича? Случвало ми е да си помисля за това, и като мисля достатъчно дълго, да се разплача.

– Всъщност, защо ли не се обадим на Мартин К. и да му кажем имената на всички, които го обичат? – питам аз Е. Й.

– Защо да лъжем човека – ако на теб ти се обади някой и ти каже подобно нещо ще му повярваш ли…?

Е. Й. е прав. Много лесно вярваме, когато ни кажат, че ни мразят, много трудно вярваме, когато ни кажат, че ни обичат. Аз не вярвам на жените, които казват, че ме обичат. Преди обичах да им вярвам, но сега знам – когато са още млади, просто говорят глупости заради половите си хормони. Когато годините напреднат, казват, че ни обичат от страх и от самота. Страх ме е, че дори детето ми не ме обича… Дори когато го казва, се съмнявам, че го казва, само за да получи каквото иска. О, колко лошо!

Какво ли прави Мартин К. докато се готви за предаването си на тема „Има ли кой да ви обича?“

Когато си тръгвала, разказа ми Е. Й., Лили Марлен Дългата наговорила на Мартин К. разни неща.

Казала му, че всъщност е нещастна в Америка, самотна, много самотна, че не може да обича никой друг, но трябва да се върне в Америка, защото животът е гаден и нищо не зависи от нас. О, живота е гаден, о нищо не зависи от нас. Казала му, че ще мисли непрекъснато за него, той я питал: даже и докато се чукаш с италианеца ли? – тя се стреснала от грубостта му, разплакала се: Даже и тогава.

След това Мартин К. се обърнал и си тръгнал, опитвайки се да изглежда твърд мъж, да не се изпусне, за да не би някоя сълза да избяга от ъгъла на окото и да предизвика корозия на високомерието му. Хемингуей, който не се разстройва от разделите с безбройните си любовници. Но аз знам, било му много тежко. Казвал си – тя ме прееба, тя ме прееба, а всъщност не бил ядосан, изпитвал пустота и тъга.

Навън дъждът постепенно спира, съвсем тъмно е, вече е влажна лятна нощ. Някаква жена крещи от улицата нещо грозно и неразбираемо. Лятно време, през нощта шумът от улиците е тревожен. Нищо не се случва, дъждът е спрял без да освежи въздуха.

Ние сме двамата с Е. Й., седим в офиса, в който работя. Всъщност, нищо не работя. Кого лъжа? Седим и си говорим за това кой обича Мартин К. Сигурно всеки от нас си мисли за това, кой ли обича самия него. Но сме толкова лениви, толкова безчувствени, толкова защитени от тъгата чрез скуката, че всъщност не изпитваме нищо, докато разговаряме.

Пускам радиото, за да слушаме предаването на Мартин К. на тема „Има ли кой да ви обича“. Сигналът за начало минава, неговият обичаен нахакан глас – не чак толкова нахакан, колкото обикновено, казва: „Здравейте нощни софиянци, вие сте с нощния блок на Дарик радио, аз съм Мартин К.. Днес ще говорим за нещо по-необичайно. Може би сте свикнали, може би и аз свикнах да говоря за проститутки, за бракове между хомосексуалисти и редки венерически болести. Сигурно очаквате и тая вечер да говоря за меки и твърди дроги и да ви задавам въпроса „Кога правихте за първи път анален секс?

„Но тази вечер съм решил, може би по чисто лични причини, да говоря с вас на тема… чуйте темата за тази вечер… „Има ли кой да ви обича?“. Малко необичайна тема…

Вижте сега… аз съм решил да направя нещо по-необичайно тази вечер. Няма да задавам въпроси, просто ще оставя телефона отворен, всеки ще може да се обажда и да говори. Предупреждавам и тонрежисьорката, по скоро я моля, просто да направи това – да пуска обажданията направо, без да се съобразява с мене… всъщност… това няма и как да стане… аз няма да говоря… в това предаване аз няма да говоря… всеки просто ще се обади и ще каже в ефира има ли кой да го обича. Моля ви, заради мене, казвайте кой ви обича… засега дочуване… засега… обаждайте се на студийните телефони и казвайте… казвайте ясно и точно – кой ви обича… хайде…

След това от радиоапарата се чува трясък. Много прилича на пистолетен изстрел. Пистолетен изстрел е. Около пет минути в ефира не се чува нищо. После се включва първият слушател, който иска да каже на всички кой го обича.

Ние с Е. Й. стоим и не знаем какво да правим.

Калин Терзийски е психиатър, но в последните години паралелно с професията си се занимава с писане на романи, сценарии и поезия.

Коментари (8)

- 14-12-2011|Самолет 005 – re:
Гост писа:

Няма ли кой да ви го начука?!

Има! Но това какво променя?

Мисля, че процесът е многовековен…

- 15-12-2011|Марги Милева

Когато човек разполага с няколко капки талант, може да пише водопади от глупости; има ли и кой да ги публикува, „ние с Е. Й. стоим и не ЗНАЕМ КАКВО ДА ПРАВИМ“.

- 15-12-2011|no blonde

Егати самовлюбената мачо-онанистична боза!

- 15-12-2011|Някой

Този нещастник, като го издигнаха толкова нагоре и като няма вече за какво да пише, понеже вече не е нито алкохолик, нито психиатър, се оглежда от високото и от страх, че ще падне, започва да пуска от всякъде … нали се сещате. Като в стария съветски виц за онзи от цирка „… а я в ослепительном белом фраке“. Сега пък и ако не получи Хеликона, глей кво става с приказките за вината. Г-н писателю, трябва да имаш собствена мярка за качество, ако искаш да станеш наистина велик.

- 16-12-2011|Самолет 005 – … за тунинговането…

В литературата твърде малко вече не е казано. Кое е това неказаното? Ами „всяка коза на свой крак!“. Всеки автор търси…

Доскоро мислех, че няма какво повече да се каже от всичкото изпонаписано. Оказа се, че има… И мисля, че това е новото направление в литературата – „метатекст“, или поне не знам как се казва според литературната теория – написване на текст върху предложен вече текст, но не като критика, а като нова конструкция. Нещо като литературна даракчийница. Разчепкваш нещо, което е скапано от употреба. Ако го направиш добре, става гот. Досега само един ме е шашнал по този начин. Но аз вече го споделих – Торни Линдгрен – „Пътят на змията“. Линдгрен си е избрал за първооснова текстът на текстовете – Библията. И го прави много добре – не защото познава Библията, а защото познава семиозисът… знакопораждането. И задава своите знаци… Тези знаци дори не са нови, но в случая цялата конструкция е тунингована – нали така казват автотенекиджиите.

Нима може да се напише Библия след Библията?

Нима можеш да бъдеш Шекспир след Шекспир, Достоевски след Достоевски, Едит Сьодергран след Едит Сьодергран. Не е възможно и никой не го иска… Но за да поставиш орнамент върху каруцата, за да тунинговаш, трябва някой вече да е изработил каруцата. А това го прави една интелектуална средна класа от забележими с несретата си творци (все пак, защото и това е творчество)…

Не забравяйте, че всеки читател донаписва книгата… На днешно време някои успяват да го направят публично. Аз приветствам това. Не зная защо пиша точно това под разказ на Калин Терзийски! Кажете ми друг български автор, който прави тунинговане? Защото нали се съгласихме, че за Вазовци вече няма място… или има?

На днешно време е трудно да си genuine, но имаш шанс да си original. Колко по Вазовски (олеле-малеле) го казах…:)))

- 16-12-2011|Б. Павлов – Някой, все пак, ни обича…(от разстояние:)

Мирослав Пенков!!!(?)

here

На български разказът „Купихме Ленин“ може да бъде прочетен в e-vestnik. А Любовта е винаги „genuine“ макар никога „original“…

Поздрав на всички!

- 18-12-2011|Караулкин

Вайда е говорил за натурализма като творческа криза. Може да се попита още: Дали отсъствието на смисъл може да бъде смисъл на текст с претенцията за художествен?

Може би г-н редакторът знае нещо повече по този въпрос. Аз – не.

- 23-12-2011|Dobromi – ПОЕТА има право да говори!

Разгърнах с вълнение наградената българска книга за литература от Европейските критици, затворих я след цял следобед, доста объркан бях. Не заради прочетеното, а заради оценката и призванието, което дават на българската литература. Това ли е, което може?

Разказът, който сте избрали е слаб, циничен и с идея заробена във времето на изживяното. Терзийски е написал всичките си разкази от този сборник с плиткоста на речна риба (плуваща в отровена вода). Защо бе Калине, не пиеш ли вече ракия или си грозде в шишенце от Тракия?

Изказвам най-лошо мнение за формите, които е използвал писателя и започвам да се чудя, какво са превели на онези Европейци!!!

Когато личната непокътнатост не е достатъчна

Автор: Херта Мюлер

Габриел Личеану: Мога ли да предложа да започнем с текста, който прочетохте, Люлката на дъха? В един момент вие казвате: „но гладът стоеше като куче пред паница и се тъпчеше.“ Да бъдеш писател означава да виждаш връзки между нещата, които никой друг не вижда, да уловиш нюанси, който другите не долавят, да установиш между тези неща и думите отношение по начин, по който никой друг не успява. За мен писателят е привилегировано същество, което успява да установи връзки между нещата по начин, по който никой преди него не е успявал. Ето защо се изкушавам да кажа, че писателят открива едно отношение към света, което преди това не е съществувало. Той или тя е Vorläufer, предвестник. И все пак аз оставам с впечатлението, че при повече от един случай вие сте отказвали да приемете, че писателят трябва да играе тази изключителна роля?

Херта Мюлер: Вярвам, че всяка личност е уникална индивидуалност в света и има уникално отношение към него. Всяка отделна личност. И всяко нещо, което всеки от нас върши, ние го вършим по различен начин, защото нямаме друг избор. При писателите това може да бъде проверено, тъй като работата им е да записват нещата – и това е нещо, което човек може да види и да обсъжда. При другите хора нещата и идеите не получават външен израз, така че не можем да ги видим. В това е разликата. Срещала съм толкова много чувствителни хора с всевъзможни занимания, вършещи най-различни работи, и никога не съм смятала, че съм в състояние да видя нещо, което тези хора, непишещите, не могат. Езикът, ако е в състояние да изразява живот, е езикът на онези, които не пишат, и аз трябва да използвам техния език. Ако пиша езика им по определен начин, то създавам онова, което наричаме литература, поезия, поетическа атмосфера.

ГЛ: Това означава, че някои от нас – онези, които например са видели в романа ви Люлката на дъха един нов начин за свързване на думите, един шок, който езикът провокира у читателя за пръв път – ние сме сгрешили. Нека да говорим за нещо друго. Нека да говорим за „сериозни неща“.

Бихте ли приели, че някои от нещата, които са ви безпокоили, и от които са се породили вашите обсебености, са занимавали и други хора, някои от нас? В по-ранно време, в сборника с есета Кралят се покланя и убива, вие цитирате Хорхе Семпрун: „Родината не е езика, който говорите, а онова, което казвате.“ А вашият коментар е: „Хорхе Семпрун знае, че, за да принадлежи човек към някаква общност, той трябва да притежава някакъв минимум от вътрешен консенсус за онова, което се комуникира чрез речта“. Нито вие, нито аз, нито много, много други румънци от нашето поколение, не успяха да постигнат този вътрешен консенсус през животите си. Ако никога не сме се идентифицирали с онова, което се е произнасяло публично, с официалния разговор, то какво тогава е било родината ни? Имали ли сме родина? Не сме ли ние – всички ония, на които е било откраднато онова, което се казва чрез езика, които са се оказали вътре в един публичен разговор, с който никога не са се идентифицирали – без родина?

ХМ: Тук аз бих направила разграничение. „Родина“ е дума, която е била прекомерно употребявана по идеологически причини. Дали в немската история, националсоциализма, сталинизма на източна Германия или в другите социалистически страни, тази дума е била употребявана много често. „У дома“ означава много по-малко, но и много повече: ако се чувствате у дома, според мен това е достатъчно. Цитирах Семпрун защото често съм срещала немски писатели по четения или симпозиуми, които намираха интересно да кажат, че езикът бил тяхната родина. И аз се ядосвах. Питах се; „Кой по дяволите поставя под въпрос тази родина?“ Никога през живота си те не са имали никакъв проблем с родината си. Онези, родени на Запад през 1950-те не са били питани дали обичат родината си или не, те са могли да напуснат страната и да се върнат. Тази фраза, „родината е езика“, е била създадена от емигранти по време на националсоциализма, от ония, които са избягали от диктатурата на Хитлер. При Семпрун аз разбрах, че знам какво означава това – защото той също е бил в изгнание по време на режима на Франко, след това се е борил против нацистите във Франция, а по-късно на няколко пъти се е завръщал инкогнито в Испания, използвайки фалшиви имена. Така че той знае за какво става дума. Общият език също е част от мен – чрез живота ми, по рождение. Но ако този език е враждебен към живота ми, от каква полза е той за мен? Той ми показва дори още по-силно до каква степен не съм у дома при него.

Представата за това да бъдеш „у дома“ има и своята противоположност. Немската дума за родина, Heimat, означава нещо, което не можете да понасяте, но и не можете да напуснете. Можете да го напуснете с краката си, но го носите навсякъде в главата си – защото са се случили много неща, а и всички трудни моменти, през които сте преминали, са твърде много, за да бъдат игнорирани. Независимо от това дали ви харесва или не, тази глупава родина ще ви придружава и измъчва, дори и там, където сте отишли, за да спасите живота си. Често, когато съм в чужбина, родината като „у дома“ се появява в мисълта ми. Веднъж бях в Барселона по време, по което се провеждаше някакъв обществен фестивал. Не знаех за какъв фестивал става дума, попитах няколко души, но и те не знаеха. Хора от всякакви възрасти танцуваха на един площад. Бяха сложили чантите и обувките си накуп по средата, и бяха обули танцови обувки. Танцуваха по народна музика, но беше много хубава. В моменти като този понякога избухвам в сълзи, защото осъзнавам, че има толкова много хора по този свят, на които никога не се е налагало да напуснат страната си, които са могли да запазят нещо, което са приемали за подразбиращо се, нещо, което не им се е налагало да поставят под въпрос. Защото, ако ви се наложи да поставяте под въпрос родината си в някаква дискусия, то тогава нещо не е наред.

ГЛ: Онова, което ви попитах беше дали онези от нас, които са останали у дома без да имат собствен дом, представляват някакъв нов модус на съществуване, поне в двадесетия век? Какво се случва с цяло едно поколение, което никога не се е чувствало у дома си именно защото те не са се идентифицирали с езика, от който се е очаквало да им даде обществен изказ? Те не са отишли никъде, не са опитали радостта от това да обуят танцови обувки и да танцуват на площада. Травматизирани ли са те?

ХМ: Фактът, че сте останали тук, е нещо напълно различно: вие сте в Румъния, родени сте тук и сте останали тук, с всички неща, които са последвали от това. Живях през почти всички онези неща до 1987, а след това – дотук беше, те ме изхвърлиха. Не бих могла да се върна сега, това би било илюзия. Историята на изгнаничеството винаги е била такава – никога не се връщате по начина, по който сте напуснали. Не защото не искате, а защото се е наложило да се промените на мястото, където сте отишли, за да подредите живота си, за да знаете какво правите със самите себе си. Връщате се, но нещата са вече прерязани, нишката не съществува, не можете да продължите. Може би това е илюзия, а може и да е завист. Не става дума за мен, изгнаничеството е огромна загуба за всяка страна. И обикновено именно хората с вътрешна непокътнатост, онези, които не могат да понасят повече, чувствителните, са тия, които напускат първи.

ГЛ: Понякога дори и някои от чувствителните остават…

ХМ: Румънците останаха в страната си, защото бяха прекалено много, за да би било възможно да се разплете контекста, в който те живееха. Повечето от германците в Румъния, от друга страна, напуснаха. Немската култура на Румъния принадлежи на миналото, тя е история. Останали са само по няколко самотни хора из селата. Бъдещето на немското малцинство в тази страна са старческите домове. Ако бих поискала да се завърна и да започна нещо тук, не бих имала нищо общо с когото и да е, с каквото и да е. Това би било невъзможно. Всички немци, които някога живееха тук, сега живеят някъде другаде по света. Понякога от това ме боли, но друг път си мисля, че съм имала късмет. Без съмнение имах късмет да напусна Румъния. Не знам какво бих правила, ако бях останала, не знам и дали бих била тук днес, след като бих написала няколко книги. И все пак ме тревожи това, че късметът ми беше преобръщане на нещастието. Би могло да бъде и другояче. Познавам множество хора, които напуснаха и не успяха да постигнат особено много в живота; останаха си закотвени и не бяха в състояние да си намерят място. Имаше и трагедии. Имах голям късмети поради тази моя професия: аз пиша. Други хора останаха завинаги в търсене.

ГЛ: Тази „банална“ професия…

ХМ: Да. Тази професия, в която разполагам единствено със себе си. Други, които имат нормални професии, са обвързани от обстоятелствата. Те трябва да имат диплома, да бъдат квалифицирани, да си намерят работа. Това е, което се случва с повечето професии, които не са част от така наречените изкуства, или поне от онези изкуства, които човек може да практикува сам.

ГЛ: Задавайки този въпрос, аз се опитвах да навляза в състоянието ви на член на етническо малцинство, и да намекна, че мнозина от нас също са се чувствали така, сякаш са членове на малцинство. Би било хубаво, ако можехте да ни приемете, но ако не, ние ще намерим друг начин.

ХМ: Когато се намирах в онази ситуация и имах проблеми с диктатурата, ми се искаше да видя, че сме много… Но мнозинството си мълчеше, не протестираше, така че не можеше да се види никакво малцинство. И това ме затрудняваше.

ГЛ: Няма да отговоря, защото ще заседнем в тази точка, а имам на ум и други неща. В същия сборник с есета – Кралят се покланя и убива – има едно, което се казва „В нашата страна, Германия“, и в което вие казвате: „Пишейки, трябва да се задържам на мястото, където бях най-много наранена.“ Но какво ще кажете, ако тази ваша нараненост вече не интересува никого? Питам ви, защото аз също съм чувствал ожесточението на хората около мен когато се опитвам да говоря за нещата, през които съм преминал преди 1990. „Защо сте толкова мрачен?“ е въпросът, който съм чувал стотици пъти оттогава насам. Всички ваши книги се занимават с ужасните неща, които сте преживяла в Румъния през 1980-те: разпити, липса на домашна сигурност, измъчвани приятели, други убити.

На едно място казвате: „Моят приятел, цивилният инженер, който след 4-5 години – беше на 28 – щеше да бъде обесен и който днес в официалните статистики се отчита като самоубийство.“ Какво да правим, ако хората не желаят да приемат ужасните неща, които са се случили на други, като ориентири за собствения си живот? Приела ли сте, че в литературата си може би вече сте преминали в територия, която другите не желаят да посещават?

ХМ: Ако пиша за тези проблеми, аз го правя преди всичко за самата себе си. Защото нямам друг избор. Трябва да сложа в ред миналия си живот, за да бъда в състояние да живея онзи, който имам сега. Нито мога, нито съм в състояние да принудя някой друг да участва в това. Една книга не може да принуди никого да я прочете. Ако някой я отвори и види, че тя не е добра за него/нея, той или тя щя е захвърли. Когато става дума за книги, всеки човек е свободен и може да се държи както пожелае. Но не ми е известно хората, които искат да се занимават с този проблем, да са чак толкова малко. Мисля, че са доста много. След като диктатурата падна – и това би могло да бъде навсякъде (вижте например Германия след нацисткия период) – имаше много хора, които все още поддържаха режима. И защо да не е така? Ако 99,99 процента от населението, което и да е население, не бяха участвали в диктатурата (като или са вършили каквото им се е казвало, или са си затваряли устата, или са се затваряли в себе си), тази диктатура не би могла да съществува. А ние знаем и че много хора са се наслаждавали на привилегии, имали са позиции, водили са добър живот по начин, който е зависел от диктатурата. Не ме учудва това, че днес тези хора не искат да кажат, че диктатурата е била историческо престъпление. Защото в такъв случай те би трябвало да поставят под въпрос собственото си минало. От индивидуална гледна точка, никой не може да ви принуди да направите това. Но аз мисля, че за обществото като цяло това е важно. Ако тези проблеми не се обсъждат по начин, който лекува обществото, те няма да изчезнат, ще останат отдолу под всичко останало и ще изригват на повърхността точно когато най-малко ги очакваме.

Нямам друг избор освен да пиша. Ако човек не е принуден да пише, защо ще го прави? Никой не очаква още една книга. Ако не бих била принудена да върша всичко това за самата себе си, за да мога да се поддържам в цялост, не бих го правила. Не искам да бъда писателка, това не е причината, поради която пиша. Просто нямам избор, или по-скоро, не съм аз тази, която избира. Не съм избирала живота, който имах в Румъния, нито съм го желала. Всяка секунда си повтарям, че по-скоро никога не бих написала нито дума. Бих искала да имах друга професия, да върша нещо друго в живота и всички ония неща да не бяха ми се случили. Това е. И ако един ден вече не изпитвам нуждата да се поддържам цяла, тогава няма повече да пиша. Надявам се този момент да дойде. Писането не е удоволствие за мен, аз не му се наслаждавам. Пиша с голяма съпротива и след дълго колебание, защото знам до каква степен това ме ограничава, и винаги знам, че трябва да се изправя пред него. А понякога не се чувствам в състояние да се изправя, да започна с празната страница, търсейки думи. Това ме изразходва и би било хубаво, ако не бих имала повече нужда от него.

ГЛ: Нека да отидем на запад. Има пропаст, която разделя източните от западните интелектуалци, които не са преживявали потисничество. Както вие самата казвате: „Главите им са пълни с книги, нито една от които не им е помогнала да разберат какво означава липсата на свобода.“ Осъдени ли сме на тази пропаст, на това вечно неразбирателство? Как се оправяте със западните си колеги, чиито глави са пълни с книги, но които не знаят нищо за липсата на свобода? Как поддържате диалог с тях? Как сте поддържала диалога с тях през последните 20 години?

ХМ: Не поддържам диалог с никого. Ако мненията са толкова различни, че не можем да се срещнем никъде, няма смисъл. На Запад, по правило, съществува тази увереност, че трябва да говорите с всички за всичко и че ако сте говорили достатъчно дълго и задълбочено, то ще изясните всичко и ще намерите хармония. Това не е вярно. Често казвам просто „няма смисъл да разговарям с X или Y“. Но не всичко зависи от това дали някой е преживял през живота си диктатура или не. Има хора, които не са преживявали диктатура, но се интересуват от този проблем и го разбират. По същия начин има и хора, които са живели през диктатурата и не разбират нищо.

ГЛ: Ако бяхте родена в Германия и не бихте имали опита, който сте имали тук, по-малко ли щяхте да разбирате? По-слаби чувства ли щяхте да изпитвате към живота и смъртта? Струваше ли си да се плати цената на страданието за едно по-висше разбиране на света?

ХМ: Казвала съм го и преди: не притежавам някакво по-висше разбиране за света. Всъщност не притежавам никакво разбиране за този свят, камо ли пък за някакъв по-висш. Не разбирам света. Не го разбирам. Затова и пиша, защото не разбирам. Що се отнася до цената, не си струваше нищо. Страданието на един човек, самият живот, е най-ценното нещо. Нищо не оправдава унижението на другия, нищо не оправдава желанието на някой да застане пред някоя клетка в зоопарка и да си мисли „аз съм по-чувствителен, имам изключителен ум и наблюдавам обикновените хора, за да видя как се държат те.“ Самата аз нямам представа. Мястото ми е при онези в клетката, аз не стоя отвън, пред решетките, гледайки. Дори не разбирам какво съм направила. Когато бях в Румъния, ако вечерта започнех да мисля за онова, което се е случило през деня, не можех да го побера в главата си. Не можех дори да си позволя да мисля за по-големи отрязъци от време. Точните, дребни неща, които се насъбираха, ми бяха достатъчни. Не можех да мисля, трябваше да издържам, и това абсорбираше всичко, което би могло да се появи в главата ми. Мисля, че литературата също е един вид търсене. Какво точно е това наше съществуване? Всички ние сме мистерия, дори и в собственото си тяло: не знаем колко време ще живеем, кои телесни органи ще ни изоставят, кога ще си отиде разумът ни. Така че това е достатъчно. Ето защо то беше толкова трагично – защото покрай всички тези екзистенциални проблеми, които автоматично засягат всички ни, диктатурата въведе и политическото наблюдение, с което човек трябваше да се бори. Не разбирах нищо. Ето защо продължавам да се питам: какво се случи по онова време? Всичко, което разбрах е, че свободата е важна.

ГЛ: Когато казвате за западните интелектуалци че „главите им са пълни с книги и те изобщо не са разбрали какво означава липсата на свобода“, вие автоматично поставяте разграничение между ония, които светът е поставил в екстремни ситуации и другите, които са живели по повърхността на живота, които са имали лесно, приятно съществуване. И никой не ги упреква по тази причина, това е бил техният исторически късмет. Всъщност, онова, което исках да ви попитам е дали хората, които са живели през тежка история, са разбрали повече за живота от ония, които са имали щастието да живеят в спокойни времена.

ХМ: Мисля, че можем да говорим само на индивидуално ниво. Ако помислим за носталгията по комунизма, която съществува във всички източноевропейски страни, то как да я обясним? Защо тази носталгия, ако от хората се очаква да са научили нещо от живота при диктатурата? Някои не са научили нищо, защото са били част от тази система и не желаят да признаят, че са били такава част. Но има и други които са научили нещо. Зависи от конкретния човек, от неговите или нейни морални ценности, какво той или тя има като информация и какво той или тя е склонен/склонна да приеме.

ГЛ: Вашата литература е родена по парадоксален начин от вярата ви, че има разединение между мисли и думи. В един момент вие сте казали: „Мисълта говори със самата себе си по съвсем друг начин от думите“. Думите казват точни неща, докато мислите са „тихо, объркано надпреварване в нечия глава. Освен това, думите не могат да изразят съществени или заплетени неща.“ Това означава, че вие започвате да пишете точно в момента, в който смятате, че думите са изгубили силата си. Вие се впускате в битка, която изглежда изгубена от самото начало. Как успявате да пишете?

ХМ: Принуждавам думите да ми помогнат да кажа онова, което мисля, че искам да кажа. Едва когато започна някое изречение откривам какво то има да каже. Разбирам го в движение. Така че по някакъв начин трябва да накарам думите да ми помагат и трябва да продължавам да търся докато сметна, че съм намерила нещо приемливо. Писането си има собствена логика и то ви налага логиката на езика. Вече няма „ден“ и „нощ“, „вътре“ и „вън“. Има подлог, глагол, метафора, определен начин за конструиране на фразата, който ѝ придава ритъм – това са законите, които са ви наложени. От друга страна, езикът е нещо, което ме измъчва, не ми дава мира, принуждава ме да напъвам мозъка си докато не мога повече; но пък когато правя това, то ми помага. Това е някакъв необясним порочен кръг. Точно в момента, седейки тук, аз не съм писателка. Писателка съм само когато съм насаме със себе си. Това, което вършим тук, е една по-друга професия: то е цирк!

ГЛ: Мога ли да предложа да завършим този цирк с един труден проблем? Често сте говорили за аполитичната позиция, заета от румънските писатели по време на комунизма и сте посочвали, че това е нещо непочтено. Бих искал да ви попитам какво разбирате под политически ангажимент в едно тоталитарно общество, където да бъдеш политически ангажиран означаваше само едно: да бъдеш партиен активист или да повтаряш фрази от официалния език. Някои от нас бяха достатъчно наивни да мислят, че, пропускайки да се държим и да говорим по начина, по който се очакваше от нас, и по този начин подигравайки се на основното правило на потисническото общество, ние вече бяхме политически ангажирани. Сега идвате вие и ни казвате, че този отказ да проституираме езика си не е бил достатъчен. Че този начин на различно от очакваното писане, на различно от очакваното говорене, на неизползване на думите против собствената ни съвест, не е съставлявал политически ангажимент. Всъщност, съдейки по някои от нещата, които сте казвали, аз дори започвам да си мисля, че това е бил един достоен за порицание пропуск.

ХМ: Не аз съм тази, която трябва да види, че това не е достатъчно. Вие също трябва да го видите.

ГЛ: Попитах ви как другояче освен като дисидентство може да изглежда политическият ангажимент в един репресивен режим.

ХМ: Ако сравним Румъния с други източноевропейски страни, които имаха същия политически режим (Полша, Унгария, Чехословакия, дори източна Германия), виждаме, че в повечето страни броят на ония, които са се осмелявали да кажат нещо, е по-голям. Що се отнася до Румъния, тук нямаше организирано дисидентство, достойно за споменаване. Имаше само няколко единични случая: Раду Филипеску, свещеникът Калчу-Думитреаза, Паул Гома, когато му дойде реда. Те бяха оставени сами на себе си. Кой ги поддържаше? В другите страни имаше дисидентски движения и самиздатска литература. В Румъния нямаше нищо. Ония, които се осмеляваха да надигат глави, бяха оставени сами. Когато бях в Тимишоара, дойде един православен свещеник, който събираше пари. Казах му: „Елате при мен само когато започнете да събирате пари за свещеника [дисидент] Калчу.“ Той избяга! Дори не изчака асансьора. Побягна уплашен надолу по стълбите, чак до долу от петия етаж, сякаш беше видял някакъв дух. Сега вече знаем за нещата, които църквата е вършела по време на комунистическия режим. Сравнете я с Полша или източна Германия, където имаше движения в църквата и където тя се опитваше да поддържа моралната си цялост.

ГЛ: Мислехте ли за себе си като за дисидентка докато бяхте в Румъния?

ХМ: Не. Етикетът „дисидент“ ви се дава отвън. Исках да имам нормален живот, да не върша неща, за които не мога да бъда отговорна. Бях отвратена от апаратчиците, от всички нищожества, които идваха във фабриката, на събрания… Дори когато отидехте по магазините или до пощата, или да платите електрическата сметка, те се отнасяха към хората сякаш са, извинете, някакви лайна. Това беше, което ме нараняваше.

ГЛ: То нараняваше мнозина от нас и мнозина бяха отвратени.

ХМ: Това е причината, поради която не можех да се държа другояче. Ненаправих нещо конкретно, просто не можех да издържам повече и им казах: „Господа, отвращавате ме“. Какво друго можех да направя? Не можех да служа на едно общество, което ме отвращаваше. Изпитвах съжаление към хората. Дори работех във фабрика, имах късмета – или липсата на късмет – да попадна на място, където повечето интелектуалци не попадаха. Защото ме уволняваха от всяко място, на което работех, се оказвах по места, където можех да научавам по нещичко за нещата, които занимаваха нормалните хора. Почти си изгубих ума когато видях условията, при които те живееха и работеха. Фабричната зала нямаше прозорци, беше студено, те работеха на поточната линия. Трябваше да стават в 4 часа сутринта, за да отидат на работа, защото живееха на село. Трябваше да пийнат нещо сутринта, за да могат да издържат през деня и ръцете им да не замръзват. Имаше прекъсвания на тока и те трябваше да стоят там по цял ден, „за да изпълнят плана“. Но дали „планът“ беше най-важното когато режимът унижаваше хората? Когато видях всичко това, разбира се започнах да се карам: с директора, с чистачката (която беше арогантна), карах се с всекиго и навсякъде, където мислех, че нещата са лоши.

ГЛ: Но това се е случвало на мнозина от нас.

ХМ: Тогава е трябвало да се разгневите! Защо не се разгневихте? Аз се гневях всеки ден и това беше всичко. И Секуритате не харесваше това.

ГЛ: Знаете ли, аз също бях гневен и тъжен. Онова, което искам да кажа е, че когато поставяте под въпрос липсата на политически ангажимент в едно тоталитарно общество, то трябва да си представяте, че всеки от нас е изживявал своето собствено приключение, и че мнозина са успели да стигнат до отсрещната страна без да се омърсяват. Ако всеки от нас би разказал своята история (и някои вече са го направили), то нещата биха се оказали по-малко прости, отколкото понякога изглеждат. Дали ония, които уважаваха своето отношение към езика, които не си позволиха да станат част от уравнението, което разруши езика, които никога не приеха официалния език, дали те са „подлизурковците“, които споменавате вие? Не мислите ли, че всяка книга – всяка чиста, добра, чудесна книга – родена в онези времена, е била начин да се каже „не“ на света, в който живеехме?

ХМ: Не, това беше начин той да се избегне. Не обвинявам никого освен ония, които произвеждаха „литература по поръчка“, но онова, което вие искате от мен да хваля, ми се струва твърде малко.

ГЛ: Не поисках от вас да го хвалите, просто поисках да не го обвинявате.

ХМ: Това беше начин да се остане верен на самия себе си, но то беше прекалено малко, то не се противопоставяше на диктатурата. Фактът, че онези хора не са се изцапали беше личен въпрос. Но това не беше нещо, което можеше да обезпокои Чаушеску и Секуритате, които бяха навсякъде. Не мисля, че диктатурата би успяла да стане толкова зловеща, колкото стана, ако мнозина биха ѝ се противопоставили. В края на краищата, никъде другаде в източна Европа хората не бяха принудени да носят пишещата си машина всяка година в полицията и да искат разрешително да я ползват.

ГЛ: Вие ходехте ли?

ХМ: Разбира се, че ходех.

ГЛ: Аз не го правех.

ХМ: Били сте дисидент!

ГЛ: Така разбирам. Вие защо отивахте?

ХМ: За да мога да използвам пишещата си машина. За да не могат да ми кажат на другия ден, че ще ме арестуват, защото съм я използвала.

ГЛ: Трябвало е да бъдете дисидентка, да поемете риска, а не унижението.

ХМ: Може би дори не съм била дисидентка. Може би такива бяха другите, които пишеха книги, използвайки чист език. Аз дори не исках да бъда дисидентка. Опитвах се да живея по такъв начин, че да не съм отговорна за онова, което не бях извършила, и да не върша нещата, които ме отвращаваха у другите. Това беше достатъчно.

В един момент работех в една детска градина. Децата трябваше да пеят националния химн, който ставаше все по- и по-дълъг. Колкото по-зле ставаше страната, толкова повече куплети те прибавяха към националния химн. Отидох там след известно време на безработица и си нямах понятие. Мислех си, че нещата ще бъдат по-добре в детска градина, че поради това, че децата са толкова малки, там би било възможно да се вършат определени неща, че властите ще ме оставят на мира. Но се оказа, че е също толкова лошо. Те пееха химна сутрин, а директорката ми каза: „Ние първо пеем химна, другарко“. В първия ден научих децата на една малка песничка, Schneeflöckchen, Weissröckchen [снежинке, бяла рокличке]. Това е зимна песен, и цял ден ние пеехме Schneeflöckchen и Weissröckchen, и отново, Schneeflöckchen и Weissröckchen. Децата не бяха свикнали с такива неща, наложи се да им обяснявам защо снежинките носят бели роклички. Никога не бяха чували нещо подобно. В продължение на години бяха ги учили само на идеологически глупости, поеми за майката, в които името „Елена“ се появява в третия куплет; след няколко куплета вече не го очаквате, но то все пак се появява накрая. А на следващия ден не исках да пея химна. Попитах ги: „Спомняте ли си песничката Schneeflöckchen и Weissröckchen?“ Но едно от децата ми каза: „Първо трябва да изпеем химна, другарко.“ Така че им казах „Изпейте го тогава“. И те се събраха в полукръг, изпънаха ръчички по телцата си като войничета, и започнаха да пеят химна. Идеше ми да заплача. Бяха толкова малки и вече толкова надъхани. След два куплета им казах „много добре, достатъчно“. Но друго дете ми каза: „Другарко, трябва да изпеем химна до края“. Казах им отново „добре, изпейте го.“ След като свършиха, ме попитаха: „Нашата друга другарка винаги пееше заедно с нас. Вие защо не пеете?“ А аз им казах: „Нямам слух, не мога да пея и мълча, за да ви чувам по-добре.“ Но за мен беше унищожително да видя, че на тази възраст онези деца вече бяха манипулирани по начин, който не можех да си представя.

ГЛ: Онези деца сега са по на 25 години.

ХМ: Да. Може и да са се възстановили от онази манипулация. А може и никога да не го направят. Зависи от това какво им казват родителите им, бабите и дядовците, както и всички, които са живели през ония времена.

ГЛ: Значи циркът тази вечер все пак имаше някакъв смисъл. Може би той им казва нещо.

ХМ: Не знам, може би.

Букурещ, октомври 2010

Източник

Херта Мюлер (родена през 1953 г. в Нитцкидорф, Румъния), е немска писателка, носителка на Нобеловата награда за литература за 2009 г. След отпътуването си от Румъния през 1987 г. тя живее в Берлин.

Коментари (3)

- 18-12-2011|Николай Бойков

по всяка вероятност българското заглавие на спомената книга на Херта Мюлер „Люлката на дъха“ е „Всичко свое нося със себе си“.

- 18-12-2011|Златко

Благодаря, Николай!

- 27-12-2011|Серкан

След прочита оставам с една огромна празнина…

Ние нямаме не само Херта Мюлер, но дори и подобия на интервюиращия румънски интелектуалец.

Една голяма черна дупка всмукала всичко.

Нито величието и наглед обърканата, но всъщност космическа справедливост на Херта. Нито дори слабостта и интелекта на търсещия своето собствено изкупление Личеану.

Няма ги едните, поради това навярно ги няма и другите.

От там(някъде далеч назад) нататък, всякакви въпроси за това „Кой прави / Кой назначава / Кой избира еди-какво си в България“ просто пропадат в огромното нищо…

Считам, че всеки, който пише и говори за себе си и своя собствен кръг има право на това. Трябва да получи уважение, за да се започне от някъде нещо ново и доколкото е възможно чисто.

Огромна тежесто обаче виси на гърба на всеки прописъл, защото каквото и да направи няма да е достатъчно. Просто трябва да го приеме, да не се отчайва, но да преосмисли отново и отново всичко от своето минало и да дава много много повече от това, което е готов преди да тръгне да пише следващата първа дума.

Блатни огньове

Автор: Валерия Новодворская

Блатни огньове[390]

Правилно казват, че историята се повтаряла като фарс. Даже когато е такава страшна и кървава като руската. Това, което се случи на 4 декември може да струва главите на всички ни, включително и на Путин, защото от кладенеца на бездната някакъв ангел-екстремист освободи „смутното време“[391], адския призрак на пугачовщината[392].

Но за путиновата глава не ми е жал. Съдейки по неговото поведение, главата му е глупава. Но и опозиционерите не са по-умни. За народа въобще да не говорим. Мечешката лапа[393] на „партията на мошениците и крадците“[394] беше заловена в джоба на избирателя, като Шура Балаганов[395] с евтината дамска чантичка в трамвая. Изглежда, че дядо Чуров[396] е последният правнук на лейтенант Шмид.

Но народът не се обърка. Него с плява не можеш го излъга. По съвета на „ябълките“[397] и Навални[398] той веднага даде гласовете си на тези, които отдавна са преминали през стадия на краденето. КПРФ[399] е напреднала партия, те още преди 1917 година, по времето на дружините на Камо[400] започнаха да се занимават с разбойничество. Точно по съвета на Родион Расколников[401] – „целият капитал, веднага“. Разбира се, чуждият. А доколкото народът отдавна не е виждал купони за продукти, не се е явявал в партийния комитет, за да замине на екскурзия в Испания или Италия и спокойно, без опашки, си купува чуждестранни коли и вносни парцалки, то той, разбира се, не можеше да не се отдаде на комунистите, които се борят за това бедните да се доберат до държавните вили и спецразпределителите. Или още по-добре на веселяците-нацисти от ЛДПР[402]-защитници на бедните руснаци или на руските бедняци. Естествено, с надеждата, че тази бедност ще се превърне в богатство за пройдохите от фирмата „Жирик Инкорпорейтед“.

Но поривът на народа към свобода и гражданско общество не се изчерпа с това и те дадоха гласовете си за парвенютата, наследниците на „мечешкия отбор“, които така идейно се бореха за по-тлъстичко парче от думската/парламентарната софра. Програмата им е простичка: Не искаме да строим капитализъм, ще строим популизъм. Путин го обичаме, но презираме неговата шайка, защото след неговата шайка за нашата шайка няма да остане нищо. С една дума, вътрешен конфликт в Обществото на потребителите на бюджета.

Затова бойкотът на изборите беше провален от масовиците-тарикати. Един отказ от гласуване би направил властта нелегитимна, включително тази на Путин и Медведев, които тъпо, като танкове, пънат напред, докато през март не се сблъскат с Февруари. Властта не разбира, че е изгубила по точки. Тя чака нокаута, който ще последва на 4 март, защото ако Путин се натрапи със сила и измама, тогава ще излязат не 100 000, а половин милион души и те ще крещят: „Путин на сапун!“. Даже не „оставка“. За оставка няма да има време.

Добре че си имаме цели трима Керенски[403] на бели коне: Немцов, Касянов и Рыжков[404]. Трима популисти, трима весели другари, „экипаж машины боевой“[405]. Само че този БТР се движи не на запад и не към демокрация. След като беше провален бойкотът на изборите нашите трима „Керенски“ си намериха по-остра мотика, на която да стъпят. Те съзнателно и на тъмно манипулираха нормалните, честни хора, възмутеното от путиновата шайка и путиновия нагъл опит да се промъкне в Кремъл за още 12 години гражданско достойнство. Да, нормалните и честни хора потенциално са жертви на първия срещнат измамник. Иначе не биха отишли да гласуват. Но от кого да получат добър съвет? Умният и талантлив елит от типа на писателя Борис Стругацки и актьора Олег Басилашвили ги призоваваше да гласуват за изгнилата още преди много години „Ябълка“, чийто възкръснал лидер по време на цялата кампания оскърбяваше Елцин и Гайдар, обикаляше на пръсти около Путин и с възторг подкрепяше агресивната война срещу Грузия и окупацията на част от територията. Какво да очакваме от народа, ако любимите му писатели и актьори го съветваха да направят този недостоен избор?

И какво дадоха нашите трима Керенски на наивните демократи, доверчиво тръгнали след тях към блатото на комунистическия реванш или нацисткото пробуждане? Всичко беше както си трябва: комунисти с червени знамена и бели цветя, които сигурно след това са положили върху саркофага на Ленин или на гроба на Сталин. Нацисти, „Съюз на съветските офицери“, който предложи спешна реставрация на СССР, колони лимоновци, национал-болшевики[406], масовката на ДПНИ[407], анархисти от всякакъв фасон, леви есери. С една дума: Февруарската революция от 1917-та в пародийно изпълнение. Белите балони и белите лентички видимо означаваха капитулация пред логиката, здравия разум и добрия вкус. През февруари 1917-та по площадите не са се суетили националисти-черносотници, днес те се вляха в общите революционни маси. Имаше дори представител на „демократичната полиция“, който се похвали, че не са им поръчали да разгонят митинга. Но той и не можеше да бъде разпръснат, освен ако не бяха удавили 100-те хиляди участници в реката, но пък и полицията щеше да пострада силно. С такава тълпа нито ОМОН, нито дори армията би могла да се справи. Освен с хеликоптери и напалм в центъра на града, че и Кремъл да изгори, както по времето на Тохтамиш.[408]

О, имаше там и измамена невеста: Едуард Лимонов, сгоден за революцията и обливащ се в сълзи на едноименния площад. Той кълнеше буржуата, които го подмамили в Блатото, а той би превзел Кремъл, Лубянка, Думата, ЦИК… ах, отнеха му революцията… Впрочем буржуата не вършеха нищо буржоазно, а само режеха клона, на който седят.

Над площада звучеше съветския химн (все едно през февруари 1917-та революционерите да пеят „Боже, Царя ни пази!“). Резолюцията на Революцията кой знае защо беше насочена срещу Чуров и в нея нямаше нито дума за оставка и отстраняване от изборите на самия Путин. Тоест, да си направим и честни и справедливи чекистки президентски избори в същия бардак.

А колко лесно беше да се съберат прилични хора за прилична резолюция! Просто митингът трябваше да се казва: „За връщане към конституционните норми на демократичното елциново десетилетие“. Или: „Долу чекистката хунта, не искаме връщане назад към СССР, искаме в Европа и в НАТО“. Или: „Против комунистическата и националистическата заплахи, за продължаване на либералните реформи“. Толкова. Червената и комунистическа нечиста сила щеше да се разбяга с диви вопли. На бой отиват само демократите[409]. А така се получи цирк. Вярно, засега без лъвове на арената. Само някакви побеснели зайци. Най-радикален беше Явлински, измамен от кремълския Мефистофел, който му беше обещал няколко „сгъваеми“ столчета в Думата. След като на себе си даваш 15%, защо да не отделиш за полезния плод поне 2-3%? Ама не, те се задавиха от алчност. Мошеници и крадци, така да се каже.

Аз мога да дам такъв съвет: не ходете повече в блатото, занапред си избирайте други маршрути и други туроператори. А при споменаването на фамилиите „Немцов, Рижков и Касянов“ веднага си спомняйте червено-кафявата свита, заключвайте с всички резета, затваряйте прозорците и стойте в къщи, като при обсада.

След мокрия народ, използван от тримата Керенски, на площада остана купчина мотики, които преди и по време на митинга организаторите от бившата демократична инфантерия настъпваха упорито. Същата купчина е струпана и пред Кремъл. Върху нея от 4 февруари танцува властта. Ако се съберат двете купчини, ще се получат обаче други селскостопански оръдия на труда. За начало сърп и чук, много приличащи на свастика. И в крайна сметка вили, които руският народ, напълно обезумял от дейността на селекционерите от Лубянка, накрая ще грабне в ръце.

Превод от руски език: Анелия Димитрова

Източник

Валерия Новодворская е руска политическа активистка, дисидентка, правозащитничка, независима журналистка, основателка на либералната партия „Демократически съюз“.

Коментари (12)

- 18-12-2011|Атанас Коев – Всяко явление има обяснение

Случайно или не, погледнах тази статия за минутка. Чудех се дали да отделя минутка, две да кажа какво мисля. Трудно бих се побрал в този малък времеви отрязък, но все пак се реших. Защо ли? Защото прекланям глава пред великия братски руски народ, затова!

Братя руси, не се поддавайте на провокации и се замислете за нещата по важност!

Какъв е смисълът на Живота, защо сме на тази прекрасна Планета? Как да създаваме и използваме Енергийните си възможности? Защо да сме алчни за пари и власт, като можем да сме Творци, Създатели, Съзнателни същества търсещи своите позабравени способности от преди хилядолетия? Събудете се, Хора! Събудете се РусВеди! Използвайте прекрасната си земя, вода и небе, и Творете! Създайте отново Свежа и Плодородна Русия, дайте пример на Света за истинските човешки същества, трудещи се, знаещи и можещи. Оставете градовете на неосъзнатите, върнете се всред Природата и творете! Създайте пространства изтъкани от любов и знание, вие го можете! Чувствеността на славянската душа ще ви подскаже как!

Оставете политиците сами, без вас те са безпомощни. Вземете нещата в свои ръце, тези които зависят пряко от вас- вашето оцеляване, възпроизводство, овладяване на Силата, приемане енергията на Любовта и Състраданието, Творчеството и Интуицията. И тогава, един ден децата ви ще са ви благодарни!

- 18-12-2011|Българин от Мисури

Досега отблизо не бях попадал на текстове на тази жена (само бях чувал името ѝ, не си спомням дори по какъв точно повод), но тази нейна статия ме накара да потърся допълнителна информация що за човек, що за „либерал“ ще да е това женище…

Тук са я представили като „основателка на либералната партия „Демократически съюз“„– само че тя не просто е основателка, тя е и председателка. Т. е. тя е партиен лидер.

При това тя е партиен лидер на партия, която преди проведените наскоро парламентарни избори в Русия призоваваше към бойкот на изборите – т. е. това е партия, която дори не е пожелала да измери по някакъв начин колко, поне приблизително, е размерът на нейното собствено влияние в обществото…

Ако погледнете сайта на тази партия – http://ds. ru/ – ще видите, че тази партия вероятно няма нито един член, който да не носи името „Новодворская“ – така че за мен това е някакъв тип еднолична партия, ама много по-еднолична дори и от партиите на Доган, Костов и Сидеров!

Но да приемем, че това е нормално за днешната ситуация. Да видим какво точно е написала авторката…

От написаното става ясно, че тя е твърдо против почти всичко друго, което все още мърда в Русия, и което не е тя самата.

Едните не ѝ харесват, защото са на власт в момента, другите не ѝ харесват, защото някога са били на власт, третите не ѝ харесват, защото за нея те са комунисти, четвъртите не ѝ харесват, защото за нея те са националисти, и т. н.

Но особено силен смях у всеки, който поне малко следи политиката, би трябвало да предизвика нейното предложение за „правилен“ лозунг: „връщане към конституционните норми на демократичното елциново десетилетие“…

Това е някакъв пореден абсурд. Надявам се всички тук разбираме, че някак не е много „демократично“ да се свързва демокрацията с името на конкретен човек, при това човек като Елцин, за който британският „Гардиан“ още през 2003 г. пусна статия с достатъчно красноречивото заглавие: „How Yeltsin crushed democracy“…

- 18-12-2011|Роберт Леви

Златко знае, че обикновено съм доброжелателен и възпитан коментатор, защото считам, че аргументите са по-силни от крясъците. Но когато невежеството се наеме да коментира, дори на мен „ми пада пердето“.

Уважаеми Българин от Мисури, Валерия Новодворская е дисидент от 60-те, борила се е – при това активно – срещу комунизма по време, когато вие (или вашите родители) не сте смеели и да помислите думите „демокрация“, „права на човека“, „многопартийност“.

Ако не друго, можехте в YouTube да потърсите други нейни изказвания и интервюта – Това, по вашите думи, „женище“ е едно от най-добрите пера в малкото останала свободна руска журналистика. Но не. Хвърлихте един поглед на сайта на партията ѝ и решихте, че вече знаете всичко за нея. Освен това, ако бяхте проявил поне малко истински интерес, щяхте да знаете, че тя е автор и на четири книги – има ги в почти всички руски онлайн библиотеки. Само че прочитането дори на една от тях – например на „Поэты и цари“ изисква интелектуално усилие. Не ви познавам и не смея да твърдя, че не сте способен на такова. Но че не сте го положил е сигурно.

Що се отнася до партията Демократический союз, нейната история много прилича на историята на СДС – ако четете непредубедено и с истински интерес.

И само между другото – на Елцин през ум не би му минало да определя коя партия може и коя не може да участва в избори. Както това прави днешното руско управление. Ако той е унищожил демокрацията в Русия, то е с предаването на властта на Путин – при това без избори. Но все пак ако човек не се вълнува особено, няма и защо да помни.

Що се отнася до лозунгите на г-н Коев, нямаше да си струва да ги споменаваме, ако зад псевдопоетичната форма не прозираше възхищението от връщането на тоталитаризма в Русия. Дано да греша, но май и друг път, по друг повод съм обръщал внимание на г-н Коев, че лозунгите не са аргументи, а митингаджийски аксесоар. И любовта към руския народ предполага дълбоко познаване на неговата култура и градивна критика към кривулиците, по които се движи, тласкан от нови царе и генсеци.

- 18-12-2011|Златко

Роберт, ние прекарахме почти целия уикенд тук в опити за проясняване на „процедурни“ въпроси (не те укорявам, ако не си ги чел, дълги и скучни са). Самият аз намирам гнева ти напълно разбираем (и завиждам малко на способността ти дори и в такива моменти да се сдържаш в достатъчна степен, за да не можеш да бъдеш упрекнат в нищо). Що се отнася до тона и мненията на сънародника от Мисури, самият аз предпочитам да се въздържа от коментар. Едно време махах такива хора начаса, но вече виждам и сам, че това също не е решение. Общо взето, няма алтернатива на търпението, пък и е хубаво човек да има по един такъв образ насреща си – в някакъв смисъл това също е ориентир. Така че, с благодарност за блестящата защита на Новодворская (от която тя не се нуждае, разбира се), просто се опитвай да игнорираш очевидно безсъдържателните неща тук по форума. Мисля, че това ще ти спести някое и друго хабене на енергия. Впрочем, решавай сам.

- 18-12-2011|Майя Маркова – Мисля, че в случая си струваше

В този случай мисля, че Роберт Леви реагира съвсем на място. Признавам си, че не знаех коя е Валерия Новодворская, макар да се интересувам от руското дисидентство. Изобщо бих се радвала той да коментира по-често.

- 19-12-2011|Самолет 005 – … не зная защо…

Не зная защо, но силно съм привлечен от интелектуални еврейки или да го кажа по друг начин „еврейки недомакини“. Всичките ми приятелки са такива. Има нещо много мощно в тези жени. Те са особена и чиста порода… За да изчистя съвсем тази моя любов от емоции, ми помогна точно една такава жена на конференция на еврейските жени, състояла се в България. Казва се Франсис Цукерман и гледаше на мен като на поредното размазващо се петно, което я ласкае. Но това изобщо не ми попречи, защото нямаше как да стана приятел с нея. Тя беше тук само за три дни. Но беше тук, за да покаже своя филм – „Половината кралско войнство“, в който филм се казваше много, ако не почти всичко за сексизмът като мировъприятие на част от евреите – онази част, която пречи на другата част.

Евреите са народ, който са извоювали с много усилия правото си, когато се говори за тях, да се говори умно. Евала! Хомосексуалните сме също „народ“, който „воюваме“ за това. Става нещо като „Комунистите Родината изграждат. Комсомолците след тях строят…“ (надявам се влизате без усилие в шегата). Но когато защитавам някоя кауза на хомосексуалността, аз винаги се мъча да се поставя в обувките на опонента, та било той и пещерен хомофоб. Само така може да се спори аргументирано, а не емоционално. В противен случай не е редно изобщо да се захващам с коментар, защото много популярна фраза ни съветва – ‘Never argue with a fool, they will lower you to their level and then beat you with experience.’.

Българин от Мисури е доказал, че ако не друго, то поне има логичен конструкт на аргументирането си. Това е важно, защото пълнежът на този конструкт е често субективно значим – за едни той е ценен пълнеж, за други – не. Роберт Леви също ми е симпатичен, защото е много точен, без значение, че в горния си коментар поради разбираеми причини леко се отмести към назидателност, с което ни най-малкото не ме подразни.

Но от „конфликта“ между уж лаладжийското поведение на Мисурски и моралната тояга на Леви си остава много важния въпрос – защо е толкова трудно да се говори пред евреи за евреи. На мен не ми е трудно – но аз съм никой. Повярвайте ми – аз наистина съм никой. По-скоро се радвам на Умберто Еко, който от чисто научен интерес се натресе в небрано лозе с „Пражкото гробище“ (доколкото схващам, без още да съм чел книгата).

Новодворская е „женище“, което ме омайва, но аз съм хомосексуален. Питам се, ако не беше тя еврейка, щеше ли да може да каже нещата, които казва, толкова чуваемо? Според мен – не. Това донякъде го имам за контрааргумент на казаното от г-н Леви (за десиденството), който, дано си е проличало, все пак ценя… за да не отбия на съвсем пияндурското „Ти мен уважаваш ли ме?“:)))

Освен това смятам, че давам друга посока на разговора освен меренето на уйове (кой по-голям и кой по-малко голям). Посоката е кой може да каже и кой не…

- 19-12-2011|Атанас Коев – да не се заричам…

След многото СПАМ в служебната си поща реших да хвърля един поглед на сайта ви.

Сега съжалявам за импулса да пусна коментар, защото се чувствам омърсен.

Големи интелигенти сте тука! Не се шегувам.

Словоплетци от класа сте!

Г-н Леви, голям сте прорицател, няма що. Но не уцелихте в предположенията си. Ако и да има някой с моето име по форумите, със сигурност не съм аз.

Да не се заричам, но мисля да не ви чета и да не коментирам повече.

Г-н Енев, ако обичате изтрийте ми и двата коментара!

Други със сигурност няма и няма да има(!).

- 19-12-2011|Златко

Сто пъти съм се заричал да не пиша, когато се чувствам предизвикан, и за сто и първи път не успявам. В случая (с известно самодоволство), ми се ще само да припомня народната мъдрост: „дали стомната ще удари камъка, или камъка стомната…“

- 19-12-2011|Българин от Мисури

Хм, оказва се значи, че съм засегнал някаква „демократична икона“, така ли да разбирам Вашето възмущение, г-н Леви?

И то икона с дата на производство 1960-тте години?

А от изявлението на Самолета, какво се оказва – май „двоен грях“ съм си взел на душата, като съм си позволил да критикувам еврейка??

(Честно казано, нямаше как да знам, че коментирайки тук, аз говоря именно „пред евреи за евреи“, по израза на Самолета…)

Аз пък ще ви кажа, драги либерал-другари, че пишейки своя коментар, аз не съм взимал под внимание такива неща като славното минало на Новодворская, нито пък етническия ѝ произход (който не ми е известен и който изобщо не ме е интересувал, тъй като вероятно е заровен някъде още по-далеч в сравнение със славното ѝ персонално минало) – вместо това аз съм се придържал повече към призивите на Златко тук да се коментира текста, а не автора.

И тъй като текстът е посветен на съвсем конкретни, съвсем пресни събития, развиващи се този месец – декември 2011 г. – и тъй като текстът е написан от едни изцяло политически (а не например „естетически“) позиции, затова и аз с коментара си изобщо не навлизам в цялостното книжовно творчество на Новодворская (това, което пиша в момента, способен ли сте да го разберете, г-н Леви?)

А когато споменавам за нейната, бих я нарекъл съвсем убедено, „крайно-еднолична“ политическа партийка, го правя отново именно защото самият нейн текст е изцяло злободневно-политически, отгоре до долу.

(Впрочем, не мога да не отбележа, че според г-н Леви, историята на партията Демократический союз много приличала на историята на СДС – не, г-н Леви, този „Демократический союз“ на Новодворская днес е дори по-зле, отколкото нашето СДС изобщо някога е било… Аз съм виждал сайтовете на много партии – и български, и други – и никъде, повтарям: НИКЪДЕ не съм срещал такова „чудо“: в началната страница на сайта точно 20 пъти се среща името на Новодворская, и което е дори още по-грандоманското: не се среща никакво ДРУГО име – изключение прави само едно споменаване на името на Константин Боровой – и то само колкото да се даде линк към негов блог… Нищо повече. Това е, това са фактите, това представлява „иконата“ на „демокрацията“ в Русия… Това наистина не знам как да го нарека, няма измислена дума за такова явление – това е някакъв „моно-либерализъм“, навярно.)

Но нека обърна малко внимание и на Златко (тъй като той отново споменава за моя „тон“):

Златко, моят тон в този случай е напълно съобразен с „тона“ на самата Новодворская.

Ако ти смяташ нейния тон за допустим в „публичния дискурс“, не виждам какво те смущава моят тон. А ако моят тон е недопустим, то значи и нейният е недопустим.

(А иначе, тъй като виждам, че обичаш народните поговорки, мога да ти го кажа и така: „Каквото повикало – това се и обадило“ – като тон…)

За да илюстрирам какво имам предвид, ще цитирам само тези нейни думи: „за путиновата глава не ми е жал“. Е, добре, спазвайки този тон на Новодворская, аз сигурно би трябвало да кажа, че на мен пък не ми е жал за това, че нея са я преследвали през 1960-тте години… Можех да го кажа, но не го казах. Защото наистина и на мен ми е жал, че са я преследвали през 1960-тте години – но за сметка на това пък никак не ми е жал, че нейната партия няма никакво, ама дори и най-нищожно влияние в Русия днес…

- 19-12-2011|Роберт Леви – Голяма загуба

Ето, че изгубихме господин Коев! Оставаме си тука едни словоплетци и интелектуалци, които си въобразяват, че да се обсъжда дадена тема с аргументи, а не с лозунги е нещо положително. Но все пак му дължа извинение – разтърсих се из сайта и видях, че такава критика съм отправял в друга тема към друг коментиращ.

Самолет, много съжалявам, но ако не беше го споменал, през ум нямаше да ми мине, че Новодворская се нуждае от защита, защото е еврейка. Аз дори не съм убеден, че тя се нуждае от защита. Освен това пред мен спокойно може да се говори за евреи – аз съм от онази досадна категория, които в България са евреи, в Израел – българи. Реагирах на текста на Българин от Мисури, защото този текст на Новодворская следва да бъде поставен в контекст. Както критиката ѝ, така и защитата ѝ на елциновия период не идват от нищото – те са резултат и на биография, и на неща, които се случват в момента в Русия.

Уважаеми Българин от Мисури, вие сте прав, че следва да се обсъжда конкретния текст. Но той е изваден от контекста си. В този контекст фигурират и насилието над така наречените маршове на несъгласните, и спора между големия руски рок-музикант Юрий Шевчук и Владимир Путин и широкия отзвук, който този спор породи в Русия, и причините някои партии да искат бойкот на изборите и много, много други неща. А когато ви говоря за някакви прилики между Демократичния съюз на Русия и нашето СДС, моля ви дйте си един час, дори половин, прочетете например статиите във Википедията (не че е голям исторически и научен авторитет) за ДСР и за Новодворская. Позапознайте се със ситуацията в Русия през последните няколко години и непосредствено преди изборите. Просто за да видите, че извадена от контекста си и най-добрата статия може да звучи като жалко политикантстване. Искрено се надявам да не съм ви засегнал, защото, повярвайте, не съм имал такова намерение.

- 19-12-2011|Самолет 005 – re: Голяма загуба
Роберт Леви писа:

Самолет, през ум нямаше да ми мине, че Новодворская се нуждае от защита, защото е еврейка…

… че извадена от контекста си и най-добрата статия може да звучи като жалко политикантстване…

„Smile“

„Еврейката“ и „защитата“ не бяха дори и пържолата от барбекюто; контекстът е онова, което ръчкаме, но всеки със своя маша…:)

На мен ми е интересно да установя, че контекстът не се самоподразбира. Всички го знаем и въпреки това упорито допускаме, че се самоподразбира…:)))

- 20-12-2011|Любомир Сирков

За мен е интересно, че Новодворская само мимоходом споменава в своя текст Навални (и го споменава по-скоро в неодобрителен контекст – като един от хората, които според нея са допринесли за провала на обявения от нея бойкот на изборите…).

Този човек заслужава много по-голямо внимание.

Алексей (а не Андрей, както е назован в бележка под линия) Навалнибеше наречен наскоро в публикация на нашия „24 часа“

„единствената видна опозиционна фигура, появила се в Русия през последните пет години“.

Наскоро американското списание „Foreign Policy“ го включи в своя списък на „100 глобални мислители“

here

Нашият жалък индивидуализъм

Автор: Хорхе Луис Борхес

Патриотичните илюзии нямат край. През I век от нашата ера Плутарх се присмива на онези, които твърдят, че атинската луна е по-хубава от коринтската[410]; през XVII век Милтън отбелязва, че Бог обикновено се явява най-напред на Своите англичани[411]; в началото на XIX век Фихте заявява, че да си човек с характер и да си германец е безспорно едно и също[412]. В Аржентина гъмжи от националисти; движи ги, според тях, достойното или невинно желание да утвърждават най-добрите черти на аржентинеца. Те не познават обаче самите аржентинци; в спор предпочитат да ги дефинират, изхождайки от нещо външно – испанските завоеватели (да речем) или някаква въображаема католическа традиция, или „англосаксонският империализъм“.

За разлика от северноамериканците и от почти всички европейци, аржентинецът не се отъждествява с държавата. Това може би се дължи на традиционно лошото управление на страната или на общовалидния факт, че държавата е непонятна абстракция[413]; всъщност аржентинецът не е гражданин, а просто индивид. Мисли, подобни на Хегеловата „Държавата е действителността на нравствената идея“[414], му звучат като лоша шега. Холивудските филми често ни карат да се възхищаваме на човек (обикновено журналист), който се сприятелява с някой престъпник, за да го предаде след това на полицията; аржентинецът, за когото приятелството е страст, а полицията – мафия, възприема такъв „герой“ като невероятен мръсник. Той разсъждава, подобно на Дон Кихот: „Нека всеки отговаря сам пред себе си за собствените си грехове“, „не е редно честни хора да стават палачи на себеподобните си, особено ако лично те нямат никаква полза от това“[415] („Дон Кихот“, I, XXII). Неведнъж безсмислените симетрии на испанския стил са ме навеждали на мисълта за непреодолимата пропаст, която ни дели от Испания; тези два реда от „Дон Кихот“ бяха достатъчни, за да се убедя, че съм грешал; те сякаш са тихият скрит символ на нашата близост. Сериозно потвърждение на това е една нощ в аржентинската литература[416] – онази отчаяна нощ, в която един сержант от селската полиция изкрещява, че няма да допусне престъпното убийство на един храбрец, и се бие срещу своите войници рамо до рамо с беглеца Мартин Фиеро.

За европееца светът е космос, в който всеки строго съответства на функцията, която изпълнява; за аржентинеца е хаос. Европеецът и северноамериканецът смятат, че една книга е хубава, щом е заслужила някаква награда; аржентинецът допуска, че може да не е лоша въпреки наградата. Поначало аржентинецът не се доверява на фактите. Едва ли му е известна легендата, която гласи, че сред хората винаги има тридесет и шест праведници – Lamed Wufniks[417], – които, без да се познават помежду си, тайно крепят Вселената; ако я чуе обаче, няма да се учуди, че тези достойни люде са безименни и незнайни… За него народният герой е единакът, който се опълчва срещу множеството, било явно (Фиеро, Морейра, Черна мравка[418]), било скрито или в миналото (Сегундо Сомбра[419]). Другите литератури не познават подобни случаи. Да вземем например двама големи европейски писатели – Киплинг и Франц Кафка. На пръв поглед между тях няма нищо общо, но всъщност темата на единия е защитата на реда, на определен ред (пътят в „Kim“, мостът в „The Bridge-Builders“[420], римската стена в „Puck ofPook’s Hill“[421]), а на другия – непоносимата и трагична самота на човека, лишен дори от най-скромното място във вселенския ред.

Би могло да се каже, че посочените от мен черти са просто отрицателни или анархистични; би могло да се добави, че те не допускат политическо тълкуване. Осмелявам се да твърдя обратното. Най-наболелият проблем на нашето време (разкрит с пророческа яснота от почти забравения Спенсър[422]) е растящата намеса на държавата в делата на индивида; в борбата срещу това зло, чиито имена са комунизъм и нацизъм, аржентинският индивидуализъм, може би безполезен или вреден до този момент, ще намери своето оправдание и мисия.

С тъга и без особена надежда мисля като за абстрактна възможност за появата на една партия, близка до аржентинците; една партия, която би ни обещала (да речем) да ограничи до строг минимум властта.

Национализмът се опитва да ни омае с видението на една крайно обезпокоителна държава; веднъж наложила се на земята, подобна утопия би могла да окаже чудодейно въздействие, като накара всички да пожелаят и в края на краищата да изградят нейната противоположност.

Буенос Айрес, 1946 г.

Xорхе Луис Борхес (1899–1986) е роден в Буенос Айрес, но едва петнайсетгодишен заминава за Женева. Там се запознава с идеите на Шопенхауер, с творчеството на Уолт Уитман и на френските символисти Рембо, Верлен и Маларме, а в Испания, където се установява след това, попада в кръга на местните писатели ултраисти. През 1921 г. се завръща в Аржентина и взема участие в основаването на няколко литературни и философски списания. Световната си слава дължи преди всичко на своите кратки разкази и литературни есета. Умира в Женева.

Коментари (5)

- 15-12-2011|Златко

Сега остава само да каже, че при цялото си презрение към държавата аржентинците не са способни нито за миг да си представят живота без нея, защото инак… кой ще им сипва в гушките, особено ако не произвеждат нищо друго освен балончета от дъвки. Но това, разбира се, е нещо, за което няма какво толкова да се говори.

Мразим държавата, оти не ме рани. Ако рани, нема да я мразим. (Популярна аржентинска поговорка).

(Само да не тръгне отново разговора, който уж привършихме тия дни: уффф, тоя колко мрази Аржентина!)

- 15-12-2011|Иван Груев – ххх

И за българите да се краде от държавата не е престъпление.

- 15-12-2011|Антоан Добрев

Не само че не е престъпление, но дори е престижно.

- 18-12-2011|Караулкин

Това есе показва ясно, защо тъкмо Аржентина си избра …президент (или министър-председател – не съм много сигурен) от български произход.

- 14-01-2014|Златко Ангелов

Същата история като под словото на Уолъс. Г-н Караулкин дори не знае, че с български произход е президентката на Бразилия.

Изобретяването на националните идентичности

Автор: Ан-Мари Тиес

Преди повече от век френският историк Ернест Ренан беше предсказал изчезването на нациите в Европа. „Нациите не са вечни. Те имат начало и ще имат край. И най-вероятно ще бъдат заменени от европейска конфедерация“[423] Предсказанието му би могло да се сбъдне с наближаващия край на хилядолетието[424], ако не би било едно вътрешно противоречие на европейската политика. Точно когато съзряващият Европейски съюз започва да превъзмогва националната държава, знамето на национализма се издига отново над целия континент – не само в бившите комунистически страни, но също и в западноевропейски страни като Испания, Белгия и Великобритания.

Над-националният проект, поддържан от ЕС, изглежда заплашен по два начина: от дефицита на европейска идентичност, в очебиен контраст с продължаващата жизненост на националните идентичности, и от процеса на разпадане до микро-нации. Реалният въпрос в изборите за Европейски национален парламент е този за [противоречието между] над-национална Европа и съюза от национални държави. Но тези алтернативи издигат решаващи въпроси, които трябва да бъдат посрещнати директно. В първия случай, над-националният суверенитет трябва да се основава на някакъв „европейски народ“. Но как да се създаде такъв народ? В другия случай – как да се определят броя и състава на отделните национални държави?

Нациите са нещо много по-младо, отколкото биха искали да ни убедят техните официални истории. Никоя нация в съвременния, тоест политически, смисъл на думата, не е съществувала преди идеологическата революция, която започва през 18 век и дава политическата власт на „народа“. Оттогава насам, нацията е била възприемана като широка общност от хора, обединени от връзка, различаваща се принципно както от лоялността към един и същи монарх, така и от споделянето на една и съща религия или социална прослойка. Нацията вече не произтича от властелина. Тя следователно е независима от случайностите на династичната или военна история. Това мощно-подривно понятие отваря пътя за навлизане в епохата на демокрацията, но за да може да се очаква негов успех, бъдещето трябва да бъде оправдано от гледна точка на лоялност към миналото.

За да може да се извърши прехода от Европа на кралете към Европа на нациите, различните групи от населението е трябвало да бъдат убедени, че въпреки очевидните си различия, те споделят една обща идентичност, която е основата на колективния интерес. Това не е било лесна работа. През 1800-та година общата идентичност на един пруски земевладелец и баварския занаятчия, на унгарския благородник и селянина в неговите имения, на някой гражданин от Флоренция и калабрийския овчар, е била далеч от очевидна. Тя е била, във всеки случай, далеч по-малко сигурна от идентичностите, основаващи се на социален статус, религия или произход от някакъв тясно ограничен локален регион. За да се създадат Германци, Унгарци или Италианци, е било необходимо да се постулира общност по рождение и общност на произхода във вековете.

Ние сме свикнали да правим разлика между две противоположни концепции за нацията: френската, основаваща се на свободна, рационална вярност на индивида към някаква политическа колективност, и немската, утвърждаваща обективно членство в някакво органично тяло. Но конструирането на европейските нации винаги е включвало някаква смесица от тези две концепции, дори и ако пропорциите са варирали при различните политически и социални контексти. За цели поколения френски ученици изучаването на гражданските права и задължения винаги е вървяло ръка за ръка с наизустяването на една уеднаквена национална история, започваща с галите, която игнорира или полира значителните разлики в регионалния опит.

Паралелни идентичности

Звучи парадоксално, но онова, което европейците споделят в най-голяма степен, е фактът, че в продължение на последните два века техните предци са били заети с изработването на национални идентичности, които, макар и различни по повърхността, споделят едно лежащо отдолу сходство. Достатъчно лесно е да се направи списък на символичните и материални обекти, които всяка реална нация трябва да притежава: история, утвърждаваща приемствеността във вековете, набор от герои, олицетворяващи националните ценности, език, културни паметници, фолклор, исторически места, специфични географски особености, специфичен манталитет и определен брой живописни етикети като носии, национални ястия или животинска емблема.

Списъкът е нормативен, както се доказва от систематичното наблягане върху всички тези неща, извършвано от нациите, които придобиха политическо признание едва напоследък, както и от онези, чиито претенции за националност още не са били признати. Но във времето около 1800-та година ние все още сме били в първите стадии на онова, което Бенедикт Андерсън нарича „въображаеми общности“[425]. Обичайният модел за създаване на национални идентичности е създаден от европейски интелектуалци в течение на 19 век, в един процес на взаимно наблюдение, имитация и трансфер на идеи и експертно знание. Писането на национални истории в съгласие с либералната идеология, понятието за исторически паметници, идеята за етнографски проучвания и рисуване на емблематични пейзажи, са плод на тази постоянно продължаваща търговия със символи.

Систематичното организиране на национални езици, постепенно въвеждани на мястото на мозайката от диалекти, също е част от това начинание. Процедурите, принадлежащи към този процес, са се развили чак дотам, че чрез тях се е оказвала подкрепа за нации, страдащи от първоначален дефицит на собствени интелектуалци като резултат от политическите им ситуации. Немски, френски, английски и руски учени са помагали за установяването на идентичността на балканските страни, освободени от османско владичество. Определянето на културното наследство на южните славяни и развитието на сърбохърватския език започва с помощта на австрийски и немски учени, включително и на бележитият филолог Якоб Грим. Малко след клането на остров Хиос от 1822, френският учен Клод Фориел се заема със задачата да докаже, че съвременните гърци имат истинска национална идентичност и културно наследство, несъмнено получено от древна Гърция. Тази задача може би изглежда малко странна. Тя е отражение на факта, че поне до 1848, борбата за нацията и за конструирането на национални идентичности, е съвпадала до голяма степен с борбата за свобода и модерност, водена срещу абсолютизма и остатъците от феодалната система. Прогресът на който и да е от двата фронта изглежда е бил от полза за всички.

Но перспективата се променя, когато победата започва да наближава и исканията за независима държавност според националните критерии започват да стават все по-успешни. Възниква практически проблем. Как да се определи национална територия и граници на нацията? За разлика от монархиите и империите, нациите не могат да претендират за право чрез завоевание. Техните претенции за територия могат да се основават единствено на древни права на собственост. Една нация, достойна за това име, никога не може да признае, че има агресивни намерения по отношение на съседите си. Тя винаги претендира, че действа в защита на неоспоримото си наследство и право на свобода, на всяка цена (което е и причината, поради която нациите понякога увековечават пораженията, а не само победите си).

И така историята, етнографията и филологията са били призовани на помощ за установяване на национални права на собственост върху територии, в които различни населения са съществували съвместно или наследявали едни други в течение на векове. Коментирайки противоречията, свързани с очертаването на нови национални граници в навечерието на Първата световна война, френският социолог и антрополог Марсел Мос отбелязва гневно, че „е почти смешно да се наблюдава как почти непознати, слабо изследвани фолклорни елементи са представяни пред конференцията за мир като доказателство за това, че територията на тази или онази нация трябва да обхваща дадена площ, защото там все още се наблюдава някаква форма на поселение или някакъв чудноват обичай“[426]. Такива противоречия са изключително трудни за разрешаване, тъй като националният принцип едва ли може да толерира някакъв статут на ограничения върху предишно заемане на територии. Да се приеме такъв статут би означавало да се узакони правото на притежание чрез нахлуване или правото на трета страна да се установи на територия, която предишните жители са били принудени да напуснат.

Сръбските националисти обвиняват албанците, че са се възползвали от поражението на Сръбското кралство срещу Османската империя, за да се заселят в Косово. Албанските националисти отговарят, че техните собствени предшественици, илирите, които те наричат основатели на нацията си, са живели на тази територия стотици години преди славяните да са нахлули на Балканския полуостров. През 20 век, с ескалацията на претенциите за предишно обитаване, към обхвата на науките, които биха могли да бъдат използвани в подкрепа на националистките искания, са прибавени археологията и физическата антропология. Те са използвани например в диспута между израелци и палестинци, а също и в подкрепа на противоположните претенции към Трансилвания. Румънците твърдят, че са наследници на даките – народ, романизиран след като е бил победен от имперските армии на Рим и обезсмъртен в барелефите по Траяновата колона. Латинското естество на румънския език, изчистено от славянските елементи и транскрибирано в латиница след 1848 г., е основен конституиращ момент за румънската идентичност. Но макар и румънците да настояват, че техните предшественици са обитавали една територия, включваща Трансилвания, непрекъснато в продължение на 2,000 години, унгарците отричат каквато и да е приемственост между даките и румънците. Те твърдят, че най-ранното присъствие на румънци в Трансилвания е отбелязано няколко стотин години след като предшествениците на унгарците са се заселили там. Тази подновена война на Даките, започнала преди 200 години, продължава и до днес с незатихваща сила в академични публикации и в Интернет.

Помиряването на държавата и нацията

Първата световна война даде началото на Лигата на нациите, Втората – на Организацията на обединените нации. Във всеки от двата случая е използвана думата „нации“, а не „държави“. Това е така, защото в 20 век по целия свят нацията се счита като единствената легитимна основа на държавата. Борбите срещу европейските колониални сили се водеха от националните освободителни движения, и всяко настояване за отделяне от някоя съществуваща държава по необходимост включва обявяването за съществуваща на някаква особена, потискана нация.

Въпреки това формирането на национални държави повдига един принципен проблем: как може държавата и нацията да се припокриват? „Националният принцип“, редовно посочван от 19 век насам за оправдаване политическото разделение на дадена географска област на демократическа основа, е атрактивен и универсален морален принцип, който прикрива икономическите и военни силови отношения, действащи при оформянето на държавите. И дори ако този принцип би могъл да бъда напълно зачитан, проблемът все пак не би изчезнал: областта, намираща се в границите на всяка държава, е по неизбежност хетерогенна и съдържа населения, които смятат, че принадлежат към различни националности.

Има обаче други начини за правене на държавите национално хомогенни. Най-насилственият начин е да се прогонят „националните малцинства“. Трагичните операции по „етническо прочистване“ в бивша Югославия са само най-скорошните примери за този метод. Той е бил прилаган многократно в хода на 20 век, както свидетелстват масивните „размени“ на население между Гърция и Турция след Първата световна война, прогонването на судетските немци от Чехословакия след Втората (като отговор на нацистката окупация на региона) и, над всичко останало, нацисткият опит да се направи Германия judenrein, „прочистена от евреи“. Крайно десните движения от наши дни продължават да се движат непоколебимо по същия път с призивите си за прогонване на имигрантските населения в името на националното спасение.

Изпробвани са и други начини за постигане на национална хомогенност. Те се състоят в отричането на съществуването на различни нации в една и съща държава. За тази цел политиците са прибягвали или до потисничество, или до внушаване на чувство за принадлежност към едно и също цяло. Потисничеството е по-често срещано в държавите, в които липсват същински демократични процеси. Примери за това са насилственото поунгарчване на славянските малцинства в унгарската част от Австроунграската империя, последвало компромиса от 1867 г., потискането на исканията за национална автономия в Испания при Франко и, в по-ново време, насилствената българизация на членовете на турското малцинство (които бяха принудени дори да сменят имената си) от умиращия комунистически режим в София.

В демократичните държави по принцип се предпочита един по-малко брутален подход. Методът е да се внуши чувство за национално единство чрез използването на масова пропаганда в продължение на дълги периоди от време. Училището, разбира се, е основният инструмент, но усилията обхващат всички области на ежедневния живот, започвайки с индивидуалните занимания и начини за прекарване на свободното време (особено спорт), та чак до обществените празници, чийто брой нараства значително в хода на 20 век и които предлагат възможност за празнуване на колективна идентичност. При тази система уеднаквяването не включва отрицание на разнообразието. Тук по-скоро се утвърждава една йерархия на ценностите, при която всичко ценно на територията на държавата се извлича от нацията, а на местните особености се придава значение и легитимност единствено в техния конкретен контекст.

През 19 век са правени опити за конструиране на национални идентичности във Бретания и Прованс според общия европейски модел (оформяне на език, писане на последователна специфична история, подчертаване на културни и исторически паметници и пр.) Но тъй като икономическият, политически и социален контекст не е бил благоприятен, те са били преформулирани като регионални идентичности вътре в рамките на френската национална държава – тоест компоненти на националната идентичност, които са ценни сами по себе си, но подчинени на цялото. Тъй като в тези случаи целта е да се понижат в ранг, а не да се изтрият локалните идентичности, прилаганото насилие е по-скоро символично, отколкото физическо. Фактът, че в края на 20 век то може да бъде осъдено като „културен геноцид„, за който може да се изисква репарация, е един от признаците за общата криза на доверието в способността на съществуващите национални държави да гарантират правата на гражданите си.

Нацията е била конципирана като един вид светско братство – едновременно защитник, средство за демокрация и върховен идеал, в името на който хората трябва да бъдат готови да отдадат и живота си, ако е необходимо. Но индустриалната революция, чиито принципи са заложени по същото време като националния принцип, поражда нови социални групи и конкуриращи се политически стремежи. В средата на 19 век започва да се конструира една нова колективна идентичност – основаващия се на класова принадлежност интернационализъм – като противоположност на национализма, основаващ се на класово единство в рамките на нацията. Борбата между двете идентичности, която е една от главните теми в европейската история от 20 век, изглежда завърши с победа на нацията. И макар че този резултат вероятно се дължи на пропадането на опитите да се замени капитализма с друг начин на производство, той свидетелства и за мощта на идеята за нацията като общност на солидарността, в която на индивидите се гарантира място, което не се диктува единствено от техния икономически статус.

Борбите за граждански права, гарантирани от обществените власти, както и за сравнително преразпределение на богатството, са били водени и печелени вътре в рамките на демократичните нации-държави. Така че сега, в края на 20 век, когато глобализацията на капитализма ограничава държавния контрол над продукцията и разпределението на богатството, нацията започва да изглежда като един вид убежище, а изчезването ѝ – като ужасяваща заплаха за социалното сцепление и условията на живот за най-непривилегированите.

Макар че национализмът беше дискредитиран от ужасяващите кланета, случили се в Европа по време на двете световни войни, привързаността към нацията днес се завръща с огромна сила. Подемът на микро-национализмите вътре в установените национални държави в западна Европа вероятно е отражение на вярването, че едно ново утвърждаване на държавата на основата на една „по-автентична“ нация ще защищава по-добре правата и интересите на гражданите – особено там, където територията на утвърждаваната нация има силен икономически потенциал. Зачитането на правото на нациите на независима държавност засега е сравнително слабо, но то би могло да доведе до появата на един все още непредсказуем брой малки нации и национални малцинства в Европа. Методът за конструиране на национална идентичност е достатъчно добре утвърден, за да може да бъде прилаган бързо – като пример за това може да се посочи изобретяването на Падания от Умберто Боси в Италия.

Изоставането на политиката

В бившите комунистически страни внезапният колапс на системата издигна спешния проблем за необходимостта от създаване на нова социална обвързаност, която да служи като основа за изграждане на гражданско общество, насърчаване на идеята за колективен интерес и узаконяване на държавния авторитет. Националната идея би могла да бъде използвана за тази цел, с оглед на установяването на демокрация. Но тя се оказва също толкова лесна за използване и за други цели – за избягване на реалните проблеми и засилване на националистическите чувства, които отклоняват вниманието от икономическата катастрофа, от криминализацията на обществения живот и драматичното обедняване на населението. Основата за тази катастрофа беше положена в последните десетилетия на комунистическото управление, когато исканията за демокрация бяха отклонени чрез раздуване на националистическите страсти до степен, при която управляващите режими – особено Румъния на Чаушеску и Албания на Енвер Ходжа – биха могли напълно основателно да бъдат описани като национал-комунистически[427].

Нациите не са вечни. Настоящата мощ на национализма може да бъде обяснена по-добре чрез факта, че политиката все още не успява да застигне икономиката. Нацията, в модерния смисъл на думата, се появява във време, в което започват огромни икономически и технологически мутации. Тя е свързващата сила, която позволява създаването на една форма на политическа и социална организация, съизмерима с катаклизмите, които по онова време променят животите на цели населения. Днес започва една друга радикална мутация, за която нацията най-вероятно вече не е подходяща. В това няма нищо трагично, ако само идеята за нацията бъде заменена от нова свързваща сила, която може да гарантира демокрация. Но една такава сила няма да бъде създадена автоматично от бъдещите форми на икономически живот. (Нека се надяваме, че съдбата ни не е да бъдем сляпо подчинени на пазарните сили). Историята на нациите показва ясно, че формирането на колективна идентичност е войнствено начинание, включващо политически проект.

1999 г.

Източник

Ан-Мари Тиес е френска изследователка, работеща във Френскяи национален център за изследвания (CNRS, Paris). Основните области на нейните интереси са историята и социологията на културата. Друга такава област е изграждането на регионални и национални идентичности в Европа.

Коментари (6)

- 20-12-2011|Самолет 005 – … явна, няма отърваване…
Цитат:

Историята на нациите показва ясно, че формирането на колективна идентичност е войнствено начинание, включващо политически проект.

Нека да заменим думата „нации“ с думата „религии“. Смисълът на написаното изобщо, ама изобщо не се променя. Колко хубаво го беше казал един учен – „Човекът е политическо животно!“ – бих добавил – също като мравките… но все още не познавам тяхната религия… сигурно е достатъчно анестезираща (по думите на чичко Маркс!, с който този път съм съгласен…).

Измъчва ме един въпрос – възможно ли е да си зебра, но да живееш в свят, изцяло конструиран за жирафи? На мен ми е възможно, но просто аз съм малцинствен… и си поемам последиците. Време е и мнозинствените да се научат на това. Но и тогава… отърваване няма…:)

Така че твърдението, че нациите ще изчезнат ми се струва религиозно… (приемам несъгласия!)

- 20-12-2011|Златко – re: … явна, няма отърваване…
Самолет 005 писа:

Измъчва ме един въпрос – възможно ли е да си зебра, но да живееш в свят, изцяло конструиран за жирафи?

Признавам, че очаквах с доста нетърпение най-после някой да реагира на тази тема, която може би е най-важната от миналата седмица. Над-националността на европейския проект; разликите между това ново понятие и познатия ни от марксизма-ленинизма (класово мотивиран) интернационализъм; изгледите в някакво обозримо време типичният засега български проект (чисто национален, може би в резултат от естественото отблъскване от интернационализма на предшестващите десетилетия), да бъде трансформиран в някакъв друг, над-национален… Всичко това са въпроси, изискващи много и сериозни дискусии. Както обикновено обаче, ние забиваме из по-лесни, или може би просто емоционално по-достъпни неща…

Както и да е. Моята интерпретация на въпроса ти, Самолетски: а кой определя до каква степен светът, в който живееш, е конструиран само за жирафи? Хетерогенните ли имаш пред вид? Ами то в такъв случай сред самите жирафи има толкова много подвидове, че твоето настояване да бъдеш „зебрата“ много скоро може да ти довлече неприятности от съвсем неочакван вид – кражба на авторски права…:) Защото статусът на „зебрата“, на истински различното, е най-желаният от всички в наши дни статус, не е ли така? (Аз например принадлежа към сегрегирания вид на белите образовани мъже под 1,80 метра:)

Сега, без майтап: настояването върху собствената различност е важно и напълно неизбежно, за всеки от нас поотделно и като член на една или повече общности от сегрегирани хора (изхвърлените от „Либерален преглед“, които наскоро осиротяха, защото вече не са изхвърлени?:)) Но не е ли далеч по-важно, трудно, и изключително решаващо от гледна точка на непосредственото ни бъдеще, да търсим приликите помежду си? Ето, дамата тук го прави, като ни показва, че по парадоксален начин единственото, което е обединявало всички нации през последните 200 години, са общите черти на техните национализми. „Различността“ ни, оказва се, е най-общата ни черта. Какви са изводите от това по отношение на европейския проект? Как да прогледнем за приликите помежду си, как да преодолеем инстинктивния стремеж да се идентифицираме най-вече чрез разликите си? Исконна човешка потребност ли е това или е чисто културно наслоение, резултат от 200 години развитие в една определена посока? В състояние ли сме да променим това или няма начин, оцет и олио не могат да се смесят? Ето моят набор от важни въпроси, когато мисля по тази тема…

- 20-12-2011|Самолет 005 – … моя е вината, че се заигравам…

Моя е вината, че се заигравам в неправилна посока, но когато пиша набързо включвам навици на писане. Сега ще обясня. Когато зададох въпроса – възможно ли е да си зебра, но да живееш в свят, изцяло конструиран за жирафи, аз имах предвид по-обща дискусия и някак си успокоен, че тя ще се случи, без да искам отплеснах на тема – конкретна малцинственост. Това беше отплесване и нека да го игнорираме.

Връщам нещата в началото. Аз бях впечатлен от цитата:

Историята на нациите показва ясно, че формирането на колективна идентичност е войнствено начинание, включващо политически проект.

Оттук се възроди и впечатлението ми, че човек е политическо животно (условно да го наречем – жираф, а примерно зебрата е неполитическото животно). Възможно ли е обаче да има общество от неполитически хора? И сега ми светва лампата, че такова общество не е възможно. Следователно жирафите си конструират изцяло общество (от политически хора, което всъщност е възможното общество), а случайно пръкналата се зебра си живее, макар понякога да ѝ се струва, че живее някак си тягостно. Затова си мислех, че няма отърваване – ние сме обречени да сме в политически общества, макар някои да не са политически животни. А докато сме в политически общества, то не е възможно „формирането на колективна идентичност“ да не е войнствено начинание, включващо политически проект.

Дамата е по женски миролюбива и тегли към (струва ми се) „религиозен“ рай. Не съм чел засега за политики в рая… например здравна политика в рая; образователна политика в рая; външна политика на рая…

Няма отърваване от войнственото начинание, включващо политически проект.

Предупреждавам сериозните, че аз си бръщолевя. Да не кажете после, че не сте били предупредени!

- 29-12-2011|Ultramarina

да, няма отърване от политическото, освен ако не си Робинзон Крузо. Но все отнякъде се появява един Петкан, и ето че възниква властта. Понятието, а още повече самото явление нямат непременно пейоративно значение. Властта е инструмент за общуване – предпоставя наличието на поне два субекта, има различни проявления и т. н. Да, властта е социална, „течна“, а не абсолютна по същество, колкото и опити да е имало в миналото да я „вържат“ за себе си. Да, може да има абсолютно господство, но и това е въпрос на договорка, и пак опираме до комуникативността ѝ. И доколко хомогенно ще е дадено общество, също е вйпрос на вйртешно-политическо решение, както и по какъв признак ще се дефинира националната принадлежност, по културен (българската, германската, израелската нация) или по по-модерния признак, място на раждане.

парадоксът на националната идентичност са мен поне се сйстои в това, че е белег за групова принадлежност/идентичност, почиваща на индивидуално решение, на индивидуалната идентичност. затова и не може да се налага с насилие – примери в бивша Югославия, СССР и тн. Затова и ЕС се самоопределя като толерантна, сиреч индиферентна към националното – приема го, без да го дискутира.

дали националната или някоя друга идея и/или нагласа може да се използва за непочтени цели, е излишно да спорим. ясно е, че не само религията е обект на злоупотреби. манипулативната комуникация няма задръжки. потребността от справедливост и състраданието, заложено в ДНКто ни, също може да бъде обект на злоупотреба. ето го и допирът до моралното.

съгласна съм, че нацията мени самоопределението си, макар и много бавно – напр. днешните българи се обединяват по малко по-различен начин отколкото българите през 19 в. или Възраждането, по простата причина, че емоционалноте и когнитивните ни реакции имат определена функция. Ролята на територия, култура/език и общо минало за образуването на нация и национална държава е добре изследвано и няма какво да го повтаряме. нито очаквам манипулативните техники да изчезнат.

тогава, ще ме попитате, защо изобщо се намесих. Защото много по хипарски ми звучи идеята, че „демокрацията“ ще замени „националното“. демоцрацията не е емоционално-психологически концепт, а социално-технически. демокрацията е технология на организацията, формата, но толкова същността на едно общество. демокрацията не може да замести наложилите се културни ценности и модели на поведение и мислене. такова интернационализиране, сиреч излизане от рамките на конкретния контеьт, не се толерира от психиката ни – ние сме дйлбоко свйрзани с обстоятелствата, в които живэм. Формираме ги по начин, по който ние имаме нужда (а не обратното).

- 29-12-2011|Серкан

Благодаря ти за коментара Ultramarina, има добра база зад него!

Ако ми позволиш обаче бих (ти) обърнал внимание на няколко момента в разсъжденията ти, които имат своята „спорност“.

Цитат:

„И доколко хомогенно ще е дадено общество, също е въпрос на вътрешно-политическо решение, както и по какъв признак ще се дефинира националната принадлежност, по културен (българската, германската, израелската нация) или по по-модерния признак, място на раждане.“

Много преди да възникне конструирането на съвременните понятия – нация, култура,…, хората са се смесвали, много често масово и без никакво съгласие, след което там където до тогава са се раждали едни, започват да се раждат и други. Мястото на раждане е много по-старо от всичко останало, няма и как да е друго яче. Друг е въпроса защо ние гледаме на това като нещо „по-модерно“ и ни убягва дребния детайл, че дори това е вид „манипулативност“. Значи излиза, че и тук е въпрос на гледна точка и интерес, което някак си не прилепва добре зад цялата останала база от „универсални истини“ в коментара.

Друг момент:

Цитат:

„потребността от справедливост и състраданието, заложено в ДНКто ни, също може да бъде обект на злоупотреба.“

Дано да си прав за „заложеността“, но аз се съмнявам в това. Инстинктът за оцеляване е заложен и трудно оспорван. Справедливостта и състраданието се изграждат – най-вече в детство и младост, но имат нужда от грижа цял живот. За това и е много важен стремежа да има „отворена среда“, където да се получава минимума на искренност в комуникацията. Уважението между хората тук е един от основните пунктове за по-дълго съществуване.

Последно:

Цитат:

„демокрацията не може да замести наложилите се културни ценности и модели на поведение и мислене. такова интернационализиране, сиреч излизане от рамките на конкретния контекст, не се толерира от психиката ни – ние сме дълбоко свързани с обстоятелствата, в които живеем. Формираме ги по начин, по който ние имаме нужда (а не обратното).“

И тук ми се иска да си прав, че (ние) формираме ЦЕННОСТИТЕ си според своите нужди, но… в реалния живот по една или друга причина това не е така. Това НИЕ, в една друга тема, примерно за „възродителния процес“ огромното мнозинство от хората считат и казват, че се сведе до една много малка гупа отговорни – ТЕ (тоталитарна върхушка). И тук е много интересно, че тази така мъничка върхушка, никой никога не можа да я осъди за нищо и дори сега, след като минаха 20 години ни се обяснява, как и те били хора и те грешили, а добро искали да направят. И по едни сложни обстоятелства, които живота ни поднесе, като примерно бедността и разрухата на България, много хора, едно огромно мнозинство (отново) не вижда нито своя вина (дори тук) нито пък някаква реална възможност или инструмент в свои ръце за да наложи ценностите си.

А може би това са ценностите, които имаме в България?! След като сами си ги формираме.

Не е така обаче.

Не е така, защото тоталитарни върхушки се сменят от олигархични или пък политически елити биват победени от финансови, но онова, с което започна коментара ти – властта и нейната политическа и икономическа форма не са намерили свое справедливо равновесие в света от 21 век.

И ето, излиза, че нещата все пак имат и малко по-голяма сериозност и сложност от чистото (хипарско) звучене. Не мислиш ли?

- 29-12-2011|Ultramarina

и аз на свой ред благодаря за вниманието, макар и да не се съгласявам с някои забележки и да подминавам други неточности – считам ги за дребни. единствено това с добрата база ме подразни.

нямам нищо против да разговаряме на „ти“.

налага се да уточня защо определих месторождението като по-модерен признак за национална принадлежност. изхождах от гледна точка на това кож по закон се счита за принадлежащ към дадена национална общност, сиреч закон за гражданство. е, френският принцип е по-нов и в този смисъл по-модерен, по-съвременен. докато другият, принадлежност по кръв, вкючващ и принадлежност по културен признак, е по-стар от гледна точка на появяването си. затова онзи, породен от Великата Френска революция, се приема за по-нов. Така че оспорването от твоя страна е безпочвено след току-що направеното пояснение от моя.:)

за алтруизма като вродена емоция и реакция, впроцем и у животните, не само у човека, са направени много пшихологически изследвания, така че няма какво да спорим за това. това не е мое лично схващане. ако говориш за способността за съчувствие и степен на емоционална интелигентност, то тук може и да поспорим дали се изграждат единствено в детството или тази способност/умение се сйсипва в детството – нюанци. Аз отделям категорично алтруизйм от искреност, честност, защото те почиват не на емоция или чувство, а на по-дълбоко осмисляне, сиреч когнитивни категории.

затова не виждам в какво ме поправяш или какво точно оспорваш.

за ценностите и тяхната обективност. едно нещо става споделена ценност на колектива, когато се споделя и носи от мнозинството. малцинството не налага нищо в областта на вярванията и особено ценностите. това, за което говориш с примера си „вйзродителен процес“, се нарича другояче – пропаганда. По-добре помисли върху това: твоите ценности как се формираха? – ти си ги формира, на базата на семейното си вйзпитание първо, на личния си опит, второ, и на социализацията си, връзката ти с обстността, трето. Представям нещата в едри щрихи.

Властта не сйздава никакви ценности. Ценностите са носени от индивида, личността – както предпочитам да се изразявам. Власста формира идеология и пропаганда.

Беше ми приятно да обменим мисли.

Весели празници!

Ултрамарина

Георги Господинов: Предвиждам спасителна роля на изкуството като машина за смисъл и утешение

Автор: Георги Господинов

За тъгата, утешението и литературата като бавна медия. Агенция „Фокус“ разговаря с автора на романа „Физика на тъгата“ Георги Господинов.

Фокус: Г-н Господинов, за какво разказвате във втория си роман „Физика на тъгата“? Книгата излиза 12 години след „Естествен роман“.

Георги Господинов: „Физика на тъгата“ е два пъти по-голяма от „Естествен роман“ – около 350 страници, и е много трудно да бъде разказана. Това е историята на едно момче, което има способност да се емпатира, да се вселява в чужди тъги и истории, и благодарение на тази му способност можем да наблюдаваме като през калейдоскоп света от миналия век до наши дни. Историята в книгата свършва на 1 януари 2012 г. Пълна е с много лични истории, с много истории изобщо. Има една част, която е посветена на опитите на героя да изследва през физиката на елементарните частици собствената си тъга и тъгата на света.

Фокус: А защо „физика“ на тъгата? Как се спряхте на заглавието на романа?

Георги Господинов: Много трудно. Имах над 30 заглавия. Точната цифра е 35. И всяко от тези заглавия отговаряше на отделна страна на книгата. Беше ми трудно да намеря едно заглавие, което да обедини всички линии в нея. „Физика на тъгата“ ми хареса, защото указва ясно темата, която ще изследва романът. Физиката се занимава с конкретни, точни неща, с нещата, които са около нас. Исках да сблъскам точните науки с нещата, които са вътре в нас. Тъй както не съществува „физика на тъгата“, не съществува физика на най-важните неща в крайна сметка – физика на самотата, физика на радостта, на носталгията, на любовта. Нямаме точни науки за тези неща. Светът върви натам да се търси спасение както в литературата, така и, най-общо казано, във физиката. И там, където сме в момента, науката и необяснимото се събират. Знаете за последните изследвания в ЦЕРН – за улавянето на т. нар. божия частица, за изследването на елементарните частици, за скоростта, която е по-висока от тази на светлината. Всичко това ни изправя пред усещането, че светът, какъвто го познаваме, много скоро ще бъде различен. И това е тема в тази книга. Какво е останало от някогашния свят, в който сме се родили? Какво можем да пренесем в капсулата на собственото си тяло и памет? И какво ще разкажем на децата си, които вече ще са от друго време.

Фокус: Характерна ли е тъгата за българина и какво я поддържа? В едно интервю казвате, че „българската тъга е непреводима“.

Георги Господинов: Мисля, че всяка тъга е непреводима. Българската е непреводима по особен начин. Самата дума „тъга“, нашата представа, която стои зад нея, е много трудно преводима на други езици. Това е по-различно от английското понятие, от испанското, от португалското. Имаше едно изследване от 2010 г. на „Икономист“, в което България беше обявена за „най-тъжното място на света“, българите се усещат като най-тъжни. Това е субективно усещане, но субективните усещания са най-важни. Героят ми се опитва в крайна сметка да разказва точно от това място, от най-тъжното място, и да се справя с тъгите си. Или поне да ги подреди и опише. Разкажеш ли една тъга, тя става малко по-светла.

Фокус: Има ли други теми в българската литература, които са непреводими и кои са те?

Георги Господинов: Преводимостта не е толкова проблем на темата, а на начина, по който разказваме и мислим. Да, понякога сме твърде локални, загърбили света и с чувството, че сме загърбени от него. Често това чувство е вярно. Но тогава проблемът е и наш, не можем да се сърдим на света. Ако искаме да разкажем българските теми на универсален език, трябва да ги разказваме персонално, лично, през себе си. И за това не се иска нищо повече от талант и здрава работа над всяка дума, над всяко изречение, над всяка страница. Само така ще направим нашата тъга преводима. Защото, както казахме, тя не е само българска. При нас може да е по-различна, по-бавна и тежка, но героят на „Физика на тъгата“ пътува и вижда, че тъгата залива бавно Европа и това е глобален проблем, не по-малък от проблема с глобалното затопляне и изчерпването на залежите от нефт.

Фокус: „Естествен роман“ описва 90-те години на миналия век. Казахте, че „Физика на тъгата“ описва целия век. Как бихте характеризирали последното десетилетие, в което живяхме?

Георги Господинов: Най-трудното за описване десетилетие, най-трудното за разбиране. Мисля, че в края на това десетилетие ще има някакъв обрат. И литературата, както всички класически форми на изкуството ще станат отново важни. Защото светът днес се нуждае от утешение. В античността е имало такъв жанр – утешение. Ще бъде оценена литературата като бавна медия, ще се разбере колко е важна бавността, колко са важни неща, които сме загърбили през последните 3–4 десетилетия. Това първо десетилетие на новия век е десетилетие на хаотично търсене на смисъл. Ние самите търсим смисъл и основание да продължим да живеем. Не очакваме вече много неща, не очакваме много от бъдещето. В момента, струва ми се, имаме нужда от осмисляне, от смисъл, от истории, от разказване на истории. Във „Физика на тъгата“ се споменава Шехерезада и става дума за Лабиринта на Минотавъра – това са два мита, върху които този роман стои. Номерът на Шехерезада е в това, че литературата, историите придават смисъл и ни спасяват, дават ни още един ден живот. Наистина вярвам в доброто бъдеще на литературата, колкото и това да изглежда в момента радикално или глупаво.

Фокус: Включихте ли се и подкрепяте ли инициативата за възраждане на българските библиотеки? Виждате ли начин да се върне интересът към книгата?

Георги Господинов: Да, разбира се, включих се. Начинът, според мен, е библиотеките да станат приятно и светло място, в което хора да се събират, ако искат с лаптопите си, и да работят до късно вечерта. Дадох пример с една немска библиотека, през която съм минавал в 11 часа вечерта и беше пълна с млади хора, които пиеха кафе, четяха и си работеха във фоайетата и залите на библиотеката. Библиотеката трябва да стане място за събиране, а не мрачно и хладно място, в което хората разгръщат в самота книги.

Фокус: Държавата грижи ли се достатъчно за науката, за културата, за духа на българина? В този смисъл, подкрепяте ли протестите на учените от БАН и на студентите съответно?

Георги Господинов: Аз самият работя към Института за литература при БАН и подкрепям протестите. Мисля, че всяка страна, особено във време на криза, всъщност следва да инвестира в култура и в наука, защото във време на криза човек остава без опорна точка. Това, което може да ни измъкне, това, което може да даде нов смисъл и спасение, са науката и културата. Институтът за литература например – подобни институции има по цял свят. Те някъде са свързани по-близко с университета – може би това е решение, но тях ги има и те са важни за смисъла. На всяка власт трябва да бъде напомняно непрекъснато, че културата е нещо, което не опира само до паметници на културата. Хората не са паметници на културата. Културата е нещо тук и сега. Ако в училище деца бият жестоко други деца, ако нямаме една книга в дома си – това е въпрос на култура също. Ако държавата трябва да помисли за нещо, то трябва да бъде как да инвестира във всекидневната култура, а значи и в културата на четене и на достъпни и съвременни места за четене.

Фокус: Вие пътувате много в чужбина. Какво е отношението към литературата в другите страни, каква част от ежедневието на хората е литературата?

Георги Господинов: Пътувам след книгите си. За мое щастие „Естествен роман“ излезе на почти всички европейски езици и се срещнах с доста хора из градовете на Европа. Да, там се чете повече, трябва да признаем. Но там и отношението на медиите към литературата е различно. Там най-големите и най-важни вестници са тиражни, защото не са жълти. Ето това е парадоксът. Те излизат в над 100 стр. през уикенда и от тях около 30 страници са за култура, с огромни сериозни текстове. Ето това е друго отношение. Защото медиите са тези, които в момента диктуват ценностите. Ако ми кажете български всекидневник, който публикува сериозни анализи за литература, балет, кино, опера или излиза на първа страница със съобщение за писател, музикант или нещо такова, аз много ще се зарадвам, но такъв пример няма.

Фокус: Какви са Вашите страхове и надежди за младите хора, с които работите? Срещате се с много студенти, тъй като преподавате в два университета.

Георги Господинов: Имам повече надежди за тях и по-малко страхове. Все още съм в тази възраст, в която не мога да говоря за себе си и за младите в различни категории. Срещам се с любопитни хора и за мен това е много важно. Ако човек изгуби любопитството си към нещата от живота, към литературата, към смислените неща – тогава става лошо. Но срещам млади хора, които са любопитни и това ми дава най-много надежда.

Страховете ми са да не се разминем радикално с тях. Те са много различни и ние трябва да приемем тази различност. Те може би не четат книгите, които искаме, може би не четат на хартия. Но все едно, четенето е по-важно от носителя.

Фокус: Как се променя литературният вкус на българина след промяната?

Георги Господинов: Хубавото, което мога да кажа и което от 7–8 години е така, е това, че се откриват книжарници, че салоните на премиери и на четения са обикновено пълни. Сред младите хора в България има желание – да издадеш роман, да се изживяваш като писател, и това е хубаво, показва, че литературата в някаква степен е ценност. От друга страна, разви се жанровата литература. Има си писатели, които вече знаеш, че пишат един тип литература, която е комерсиална, в която е важно действието, а не езикът. Да има „добър комерс“ също е необходимо. Това, което не ми харесва, е, че се размиха границите, критериите, оценките.

Фокус: Какво е спасението ни от икономическата криза според Вас – казахте науката?

Георги Господинов: Спасението е в това да осъзнаем, че икономическата криза не е само икономическа. Зад нея стои изчерпване на базисни неща от човешката култура, цивилизационни неща. Тази криза е цивилизационна, тя не е просто икономическа. Затова предвиждам спасителна роля на изкуството като машина за смисъл и утешение. Ще стават ценни неща, които си мислим, че отдавна са в историята, просите неща. Ще се върви към някаква нова екология не просто на природата, а на човека, ако искаме изобщо да оцелеем.

Фокус: Кое е това, което в 21 век дава смисъл на живота на един писател?

Георги Господинов: Това, че през писането на книга и разказването на история можеш да събереш хора, които не познаваш, които никога няма да срещнеш, но с които за една нощ или един следобед ще бъдете заедно. Това са невидими общества между читатели на една и съща история, между търсачи на смисъл в литературата.

Източник

Георги Господинов е български писател и поет. Романът му Естествен роман (специална награда на конкурса за нов български роман „Развитие“) е преведен на няколко езика и се радва на добър прием в Германия и Франция.

Коментари (2)

- 26-12-2011|Караулкин

Меко казано – странен оптимизъм! Действително в незасегнатите от масмедиите младежки среди има нещо, което дава известна надежда за ренесанс на духовността, но тази надеждица ежедневно се прегазва от законодателите на съвременния живот – същите тези масмедии. Истината е, че в масовото съзнание има тотален отказ от търсенето на смисъл. Има стремеж към пълна замяна на катарзисното изкуство, крепило хилядолетия човешката цивилизация, с ентертеймънта, доказал единствено, че в последна сметка убива и последните искрици човещина. Отказът от Достоевски ни обрича да отглеждаме Разколниковци и най-…невинната форма на тази разколниковщина е безразличието и продажността. Иска ми се, но аз лично не вярвам, че колкото и да напредне науката може да възкреси един изчезнал вид – да върне в обновената природа гълъбите Додо.

- 28-08-2012|Niky – Чуденки

Много хубаво интервю. Харесват ми някои от вижданията на Георги Господинов. Хубав е и спокойният и уверен тон, с който разказва. Макар и според мен да противоречи на нашето време.

Георги Господинов обаче изпуска един много важен въпрос. Четенето е не само утеха (дори – за някои хора – в почти религиозен смисъл). Четенето е и бягство в един измислен свят и залъгване с илюзии. Това е лесен и достъпен начин да се изгуби връзка с действителността. Както и писането (понякога) е чисто и просто утвърждаване на претенциите и егото на автора. Много често се пише прибързано, без авторът да е чел достатъчно и дори без да владее книжовния език.

Намирам определянето на дадена литература (и дадено чувство) според нейната националност за старомодно. Именно съсредоточаването в една общност води до маргинализирането ѝ – така, както в България се наблюдава повсеместен провинциализъм.

Дали мястото на „културата“ е все още зад стените на университета и в кабинетите на БАН?

Интересен ми е и още един въпрос, макар и да не мога да попитам автора: „Наистина ли мисли, че в днешното време на индивидуализъм може да съществува единство между повече хора?“

„Физика на тъгата“ от Георги Господинов

Автор: Юлия Роне

Момичето от корицата на романа се обръща и виждам моето детство. Моето ли? Може би нечие друго. Какво значение има? „Физика на тъгата“ на Георги Господинов е роман-лабиринт, който влиза в мозъка и го преструктурира, изпълва го с коридори, затворени стаи и чужди истории, които стават свои. Това е роман-капсула на времето, който покрива с восък света, запечатва го в килийката на пчелната пита, която е мазе и утроба, и убежище.

„Естествен роман„беше постмодерен. Роман на началата, обсебен от края на една история. „Физика на тъгата“ е постапокалиптичен. Роман на краищата, обсебен от началото. Връщането към началото, към детството, когато всичко е и всичко ще. Входът към лабиринта, в който ще бъдем изоставени. Философите на 20. век говорят много за падението на човека, за това, че сме проект за бъдещето, захвърлен в света. Георги Господинов дава много по-човешка, по-всекидневна и затова по-страшна версия на мита. Човекът е дете, което е изоставено. Затворено вкъщи, докато родителите са на работа, затворено в килера, защото е било непослушно, скрито в лабиринта, защото не е като другите. Всеки от нас е това дете. Аз сме.

Детството на света е пълно с възрастни. Есента на света е пълна с деца. Неориентирани, объркани от сложността на всичко, което се случва. В нашето време след края на историята, има от всичко по много: вестникарски новини, забързани крака, виртуални приятели, хотели, прилепи с бели носове, църкви, в които не знаем как да се кръстим, апокалипсиси и хлебарки. В целия този хаос кой ще ни даде нишката на смисъла?

Била съм сигурно на 6 години, гледахме с баща ми по MTV някакъв сложен видеоклип, пълен със специални ефекти, и той каза, че най-впечатляващо би било просто човек с китара да излезе на черна сцена и да запее. И толкова. „Физика на тъгата“ постига тази акустична простота на истината. С чувство за хумор, мъжки, нежно, тъжно, оставя в устата вкус на мляко с мед, на кейк с круши без кейк с круши, на живот, който сме забравили на остъкления си балкон и е загорял. Именно простотата е най-рискована. Елементарните частици винаги могат да се окажат обикновени. Но „физиката на тъгата“ остава необикновена от начало до край. Романът-лабиринт трябва да ни загуби. Вместо това се откриваме в него.

„Физика на тъгата“ е крехка, чуплива, ронлива книга. Езикът като постоянно пребиваване в чужбина, постоянно преместване, при което ни тормози усещането, че сме забравили нещо важно, но не знаем какво. Там долу в мазето, готов за път, готов за края е кашонът с живота ни, дрехите, подготвени за смъртта, рая на предезиковото минало, от което сме отделени завинаги. Има нещо у Георги Господинов, което ми напомня за Селинджър, за лутащия се опит на неговите герои да намерят нещо сигурно, истинско, здраво, което винаги се оказва най-крехкото, най-чупливото, най-ранимото от всички – детето. Не/възможното връщане към невинността.

Животът тече само напред. Единственият начин да се върнем назад е през езика, който всички споделяме. В живота всеки избор е окончателният. Обратното, в разказа всеки избор е само един от възможните, примигване на отворена посока. В живота се раждаме и умираме сами. В споделения лабиринт на разказването откриваме другия, отлагаме смъртта. Писателят е минотавър, в чието тяло се смесват Аз, Ти, Тя, първо, второ и трето лице. Лицата, които остават завинаги загадка, и лицата на минувачите, които бързо ще бъдат забравени. Можем да изживеем живота си по друг начин само чрез другия. Той сме.

В своите „Размишления върху първата философия“ Декарт пише: „времето на моя живот може да бъде разделено на безброй части, всяка една от които не зависи по никакъв начин от останалите. От факта, че съм съществувал допреди малко, не следва, че трябва да съществувам и сега, освен ако в тоя момент някаква причина не ме произвежда и твори отново… не ме запазва“. Времето е умиране, серия от микро апокалипсиси. Всичко друго оцелява също както при неутронната бомба, но ние умираме всеки миг. Декарт открива силата, която ни запазва, в Бог. При Господинов това, което запазва, инвентаризира, удържа човешкото траене, е разказът.

„Физика на тъгата“ е митична книга. Тя се отказва от принципите на подредения логос, за да ни запрати в застъпващите се версии на мита – μῦθος, който може да бъде уловен и изчистен като риба едва когато умре. Романът на Господинов е роман на живите, вариращи, колебаещи се разкази, хора и времена. Също като мравки те са направлявани от разказвача, който чертае кръгчета около тях, пренасочва ги и си играе. Богът на мравките. „Физика на тъгата“ има магическата сила да обърква хода на времената – епохата на социализма, десетилетието на 90-те, повтарящото се време на Жулиета пред градското кино. Притесних се, когато книгата смени дори посоката на собственото ми време.

Винаги съм искала да порасна. Научих се да чета рано и изчетох огромен брой детски енциклопедии, което доведе до пълно объркване, защото не знаех коя информация е важна и коя не. Помня, че веднъж ме бяха оставили на село (този страшно-митичен момент) и излезе силен вятър. И понеже тъкмо бях чела за природните бедствия, реших, че идва тропически ураган да ни отнесе. Развиках се на всички да бягат и хукнах по пътя. Казват, че съм бягала толкова бързо, че е трябвало да ме гонят 15 минути. И оттогава все бягам напред, искам да порасна и да знам, да не съм така малка и беззащитна. Сетих се за тази случка, защото някъде в началото на „Физика на тъгата“ едно момиче хуква неудържимо назад по селския път, за да намери братчето си. Едно момиче, което бяга от детето в себе си, и едно момиче, което бяга към детето, което е оставило. Струва ми се, че втората ме увлече в своята посока. Назад и все назад към началото.

„Физика на тъгата“ увлича, трепти, стопля, т. е предизвиква силно кинетично раздвижване на частиците прах, от които сме направени. Роман, който се обръща и те поглежда в лицето. И разбираш, че те е прочел.

Прочетете го.

Източник

Юлия Роне е студентка, авторка на собствен блог (http://moitastaq. blogspot. com/), литературна рецензентка и авторка на културологични текстове.

Коментари (11)

- 18-12-2011|ivan bonev – Безсмислици

Уважаема мадам Роне, още от първото изречение на писанието Ви проличават няколко неща:

Първо. Заслепяващо пристрастие към книгата, която представяте.

Второ. Маниерничене на ниво словесна фигура: „Физика на тъгата“ на Георги Господинов е роман-лабиринт, който влиза в мозъка и го преструктурира, изпълва го с коридори, затворени стаи и чужди истории, които стават свои“. Романът „влиза“ в мозъка, че и го „преструктурира“. Голяма глупост от желание да бъдете интересна.

- 19-12-2011|минотавърът

хареса ми

- 25-12-2011|Dobromi – Чета с интерес

Искам да кажа следното:

сравнено с К. Терзийски този разказ е велик;

една нова идея като тази, може да се роди извън пределите на България;

честита Коледа на всички хора;

искаше ми се да срещна още един като него из коридорите на времето (щеше да е интересно);

по средата, книгата става леко досадна!!!

тъгата не само побеждава героите, тъгата побеждава автора и времето (тъгата е сълза от дъгата, страх от света – лош и сив, див. Обичаш ли дъжда?);

между другото, коридорите са претъпкани с хора, но Господиновият герой е сляп!

- 25-12-2011|Гост

Сравнете с „КБ“ от ИВо Милев-паралелите са учудващш големи.

- 25-12-2011|Свинята

По-скоро съм разочарован от текста, основно поради факта, че не разбрах гръцките буквички и какво значи „Аз сме.“ Иначе доста вдъхновен и запознат текст, може би прекалено, за книга, която разочарова с липсата на „осрани кенефи в СУ“.

- 25-12-2011|Георги

мосю Иван Бонев, не казвам, че вие сте идиот, а че коментарът ви е идиотски. Не се обиждайте. Тъй като очевидно разбирате от фигури на речта, то разбирате и какво е синекдоха. Иначе се придържам към коментара на Свинята (която е иначе тъпо животно, което не знае гръцки и би следвало да внимава какво говори точно на Коледа): Юлия традиционно предлага добра продукция за четене и – понеже писателят Георги Господинов няма нужда да бъде представян, колкото да бъдат споделени рецепциите – радвам се, че тази книга е причинила толкова стилно и красиво написана рефлексия.

- 25-12-2011|Kolyo

Отчайваща претенция и маниерност – и рецензията, и романът.

- 27-12-2011|Живка Симова – re:

Книгата претегля откровеността на този, която я чете. Заради истините, заради напластяването на тъга и поезия/явна и скрита/, заради това, че е част от нашия български свят, заради опита си да търсят мостове между смисъла, видимостта и тайната… Дано повече българи я прочетат. А и не само те.

- 03-01-2012|тошо – простотия маниерна

посредствена книга, маниерна статия, просто мъка и шарлатания от един назначен уж писател4m7WZ

- 06-01-2012|Гост

Е, той писателят че е назначен и набеден от фондациите и официозите за гоУема работа, си е баш така-но не е изключено да има от време на време и попадения.

- 21-01-2012|пасифая

Книгата е истинско интелектуално удоволствие – история, преживяна толкова интимно и едновременно с това толкова безлично. Поздравявам и Юлия Роне за хубавата рецензия!

Кой съм аз?

Автор: Велко Милоев

Най-лесно ми е да кажа – балканец. Евроориентиран балканец.

Българин. Роден съм в България от родители българи, пиша книгите си и предпочитам да чета на български. Не мога обаче да кажа, че обичам всичко българско и родно, нито се просълзявам на „Питат ли ме де ѝ зората…“

Обичам няколко души. Като на повечето българи, драга ми е природата, особено чистата, но не съм в състояние да обичам територии, квадратни километри.

Въобще не се научих силно да любя и мразя. Не само враговете, но дори самата омраза не мразя, а се опитвам да ѝ правя дисекция и да я препарирам за показ.

Все пак се смятам за патриот в достатъчна степен. Написах тази книга точно защото не ми е все едно в световен рай, в балкански пъкъл или в неутрална санитарна зона ще живеят хората на „таз земя“. Сещам се, че като дете написах патриотичното стихотворение „България“, макар че самото стихотворение не помня, а само детското стеснение при публичното му рецитиране. По-късно съвестно ходех в запас, докато ме търсеха – макар че се явяваше главно една и съща група от наивници или будали без връзки. Днешният ми патриотизъм е пацифистки.

Споменах в началото на книгата, че съм първият от четири поколения мъже по бащина линия, който не е ходил на война. По тази линия знам за пет поколения преди себе си. Най-първият се е казвал Петър (Пешо) Диков. Жена му Дойна била заклана от турците, когато носела хляб на комитите. Най-известен е неговият син и мой пра-прадядо Стоян Пешов Раковски – Войводата, роден в село Раковица, Кулско през 1821 година. За него дори има една малка книжка, написана от Генади Вълчев, откъдето са главно сведенията ми. Дядо Стоян е участвал в отбраната на Севастопол през Кримската война, след което се заселил и създал семейство в село Вратарница – близо до родното му място, но оттатък, в свободна вече Сърбия. Два или три пъти е минавал границата с чети да се бие с турците, раняван е и арестуван от сръбските власти. След Освобождението се връща в България с три от децата си и се оженва повторно. Заселва се в Добридол, Ломско, където правителството му дава държавна земя. На 64 години е доброволец в Сръбско-българската война, а на 73 му се ражда последното от десетте или единайсет общо деца. Макар и отрупан с медали, Стоян Пешев Войводата едва изхранвал голямото си семейство със земеделски труд, та дори Народното събрание през 1894 г. разгледало прошението му да бъде отменена глобата, наложена от един корумпиран контрольор по десятъка. Умира на 83 години сред почитта на многобройната челяд, но беден.

И по майчина линия родът ми има спомени от борбите. Името на брата на моя прадядо – хаджи Марко Недев – е написано на паметника на Левски в Карлово като една от жертвите на турското клане през Априлското въстание. Като въстаник той се върнал от позициите край града у дома, за да нагледа семейството си, и там го убили. Тая гибел ме подсеща за цитирания малко по-напред Иван Хаджийски, който пък често цитира „Записките“ на Захари Стоянов – може и да съм наследил нещо от типичното за онова патриархално време раздвоение между бунтовник и грижовен глава на семейството.

А от дядо си Александър Хаджимарков съм запомнил, че в семейството му се говореше с уважение за турците – негови приятели или някогашни работници на дарака му, като за работливи и почтени хора. И те го почитаха дори когато дядо Сашо бе осиромашал като експроприиран буржоа (даракчия). Той също почина в относителна бедност, зачитан и обичан въпреки напредналата старческа деменция.

Аз пък съм роден в София като член на едно неуютно малцинство – син на двама родители, „засегнати от мероприятията на народната власт“. Изхвърлени от университета (той – уволнен царски офицер; тя – дъщеря на национализиран капиталист), цял живот е трябвало да се борят за прехраната ни, да се бранят от доноси, да се плашат и изобщо да си траят. Заради доносите баща ми мразеше село Добридол, беше престанал да ходи там, така че аз не съм видял родната му къща.

Отчасти по тези причини днес се усещам повече член на семейството си, на карловския род и на неголям кръг приятели. Виждам се дори доста конкретно като гражданин на Европейския съюз, но не и вместен в широки и неясни понятия като „народ“. Едно от основните ми политически убеждения си остана, че е много гадно децата да отговарят за биографията на дядовците или да получават дивиденти от нея. През социалистическата си младост си мислех, че нямам друг избор освен да мисля какво ще стане с мен и със семейството ми утре или догодина – не си давах сметка, колко ми е стеснена перспективата. Много късно започнах да се интересувам от малкото запазени спомени и документи за миналото на рода и от открехващите се полека-лека свидетелства за народа.

Успях ли да стана безроден космополит?

Навремето можах да посетя като ученик и студент всички европейски социалистически страни без Албания и – съдба, съдба – Югославия. След промяната имах шанс да видя, макар и за кратко, някои екзотични и далечни места, но най съм горд, че донесох на вече болния си баща снимка, как съм минал през Бранденбургската врата в „обратна“ посока – от Западен към Източен Берлин. Най-западното място, на което той се беше снимал, бе Стената. Отсам естествено.

Разбрах, че съм балканец, през десетилетието, през което най-много време работех за международни организации в следвоенна Босна. На фона на разрушенията и на продължаващото масово обирджийство се формираха и възгледите ми по разните патриотични въпроси. Тогава, сиреч пак късно, започнах да се интересувам от балканска история, после четох усърдно, но след видяното „на терен“ не звънна в душата ми мажорна национална струна. И от медните тръби на „Нибелунгите“ не настръхвам.

Всъщност аз симпатизирам на национализма в една или две от многоликите му дефиниции и прояви. Да го кажа тъй – харесва ми интелигентният, умерен национализъм, който предпоставя диалог върху минали и днешни проблеми, за разлика от площадното кряскане и агресивното действие. Особено ме притесняват съвременните миксове на етнонационализъм и верска изключителност. Не си падам по религиозни тържества с участие на политици и по бизнес събития с попове.

Православен съм по вероизповедание. Кръстен съм в храма „Свети Седмочисленици“ в София като бебе, в едно много ранно и мразовито утро – родителите ми са имали тайна уговорка със свещеника, за да не ги видят ОФ-съседите, че влизат в църква.

По-скоро инженерното ми образование в дух на почит към точните науки, отколкото комунистическата идеология, ме формираха като умерен атеист, който постепенно се научи да уважава православните обичаи и изобщо доброто в традицията. Още като младеж прочетох Библията, която открих в мазето на дядо Сашо и ми бе великодушно дарена. Доста по-късно започнах пак да чета и надявам се, да разбирам. Мисля, че най-важното е в Новия завет, по-точно – в думите на Спасителя, доколкото евентуално точно са предадени в евангелията. С някакво свое верую, което смятам за християнско, но много рядко проповядвам, опитвам да гледам на живота си. Но си останах скептичен към днешната църква и към вярващите, които прекомерно афишират вярата си чрез светите символи и ритуали. Не се умилявам от „култовата“ комбинация на евангелие и револвер.

Кой съм аз? Или кои бяхме ние?

Роден съм в годината на Карибската криза – когато на мен и на човечеството на тънко им се разминала още една голяма война. Бил съм само на година при изстрелването на първия „Спутник“, но имам спомени за Гагарин. Свързвам ги с първото у дома радио „Пионер“, пред което пък помня родителите си, привели глави, с намален звук да слушат за някакви по-късни събития в Чехия, за които не щяха да ми кажат. Сещам се ясно за първите грамофонни плочи – на 33, 45 и 77 оборота, които пускахме на радио-грамофона „Акорд“, и за първия телевизор у съседите.

След което прогресът започна да се ускорява почти според предсказанията за революциите – научно-техническата продължава и днес, докато социалната или световната не се случиха по тогавашния план. Появиха се магнетофони, после – касетофони и „Бийтълс“ престанаха да бъдат идейно опасни. Някои телевизори станаха цветни, после – почти всички, но не ни позволиха да видим първите стъпки на човек на Луната. Чухме за компютрите. После на голяма ЕИМ във ВМЕИ собственоръчно написах програма за намиране на най-голямото измежду три числа, после получих служебен „Правец 82“, но истинската радост бе, когато раздадоха и дискетни устройства.

Съветите свалиха корейски пътнически самолет и влязоха в Афганистан, а част от българския народ за кой път бе възродена. Полупроводниците продължаваха да провеждат ток само наполовина, но с гласността се отприщи море от информация за миналото, че и за положението. Падна Стената. Падна почти всичко на изток от нея. В градинката пред „Кристал“ биха „група граждани“, а аз се престраших да ида на митинг-шествие от „Александър Невски“ до Народното събрание. Двеста метра, обаче една баба ме закичи с цвете и за пръв път чух народа да вика опасна и забранена дума – „ДемокрациЯ!“.

За пръв път прочетох за СПИН. От филмите и от чуждестранния печат узнах за мобилните телефони, а по-късно ги видях в Токио. В шоурума на „Панасоник“ един робот ме снима и по снимката ми нарисува доста приличен портрет. Научих се да пиша статиите си на компютър. Политиката у нас бе интересна – избори до дупка, а навън – скучна. Перестройката се срути. СССР се разпадна почти безкръвно. Проточилата се босненска война отегчи мен и колегите ми журналисти – и днес ли няма други международни новини за първа страница?

Пустинната буря бе временно стихнала. Протестирахме срещу шенгенския черен списък, махнахме кльона и направихме нови КПП-та, вдигнаха се палати от скъпоценна ембаргова нафта.

Междувременно учени от цял свят задружно направиха пълна карта на човешкия геном, а биотехнологията постави нечувани въпроси – редно ли е да ставам баща след смъртта си, а майката да ражда внучката си? Гении или войници ще клонираме? За начало от епруветка изблея овцата Доли. Тестирах се за СПИН за работа в чужбина. По литературни данни написах първата си статия за интернет и за електронната поща. После почти едновременно ми се наложи да се науча да ги ползвам заедно с мобилния и сателитния телефон.

Това беше в Босна, през 1996-а, когато след войната обикновените телефони не работеха, а с автобус и влак не успях да се върна навреме за погребението на баща си.

В зората на глобалното село обявиха края на историята, обаче историята продължи да става като че все по-бързо и пред очите ни. Пламнаха нови, отделно взети балкански пожарища. С бомбардировките над Югославия вече свикнахме да гледаме войните на живо по Си Ен Ен. След руснаците в Афганистан дойдоха талибаните, после – НАТО. България влезе в НАТО и обратно, защото Варшавски договор отдавна нямаше. Бях пак в Босна и пишех поредната си книга на компютър, когато ми се обадиха по мобилния телефон да видя по сателитната телевизия как горят „Близнаците“ в Ню Йорк.

След края на историята обявиха конфликт на цивилизациите.

Видяхме още една голяма война на живо – в Ирак. Впрочем тези неща вече ги знаят и помнят и младите, та съвсем накратко. Сещам се за опустошителни цунами и урагани, последвани от бързо затихващи вълни на разум и солидарност. Глобалното затопляне го усетихме с наводнения и овошки, цъфнали през декември. Световната енергийна несигурност под озоновата дупка също я усетихме в сметките си и май разбрахме, че тъй ще е, а антиглобализмът се поинтересува има ли почва у нас. Световния тероризъм го мислят все още само онези, които летят за някъде и се научиха кротко да се събличат и събуват по летищата, обаче с новините за коли бомби и атентатори самоубийци свикнахме всички като с редовните сводки за пътните катастрофи.

И пак Близкият Изток, пак Судан, пак Сомалия… Компютърни вируси, птичи грип и луди крави.

Пак СПИН и фундаментализми в Третия свят. Първите вълнички на голямото гладно емигрантско цунами вече се разливат през нашия полуостров, търсейки пролуки в баражите на богата Европа. Дори телевизионният българин разбра, че живее в транзитна зона за оръжие, дрога, девойки и други видове прясно или замразено двайсетгодишно месо. Междувременно Космосът изгуби цялата си лунна и марсианска романтика и стана достъпен за богати екскурзианти, а аз, ако ме питате, влязох в ЕС, но все още ми трябва виза, за да видя приятелите си в Босна.

Какво научих от всичко това, та да оправдая с няколко последни реда тази глава, без да пиша индулгенция на моето лично и спорно полувековно „ние“?

Постепенно си дадох сметка, че повечето хора не разбират колко интересен всъщност беше животът на моето поколение и че напук на всички беди сме извадили все пак – дотук – и някакъв колективен късмет. Макар да не съм сигурен дали най-лошото е вече зад нас или зад ъгъла. Че както сме си българи и балканци, а вече с двете перки в Европа, продължаваме да се въртим в световни водовъртежи, а там са всякакви по размер, едри и ситни риби с почти непредвидими шансове кой и накъде ще изплува.

Научих се, че следва да избягвам в писанията си патетиката за това, как всеки участва във всичко и е отговорен за всичко, макар да имам примери за връзката между лампичката на Ленин, електрическата крушка на „Сименс“ и озоновата дупка. Виждам и без три ракии връзката между течащото тоалетно казанче в кръчмата и пресъхването на големите сладководни езера.

Обаче между 1956-а и 2006-а усетих, че ставащото е може би прекалено много за един човек наведнъж и че търсенето на нещо по-добро трябва да започва от малкото. Преди да оправиш света, опитай да оправиш себе си. Гледай и подреждай комшулука, но редно е първо да очистиш собствения си двор.

Моят двор е точно под прозореца ми, а комшулукът ми е оттатък Калотина и Кулата. Нататък надничам, ходил съм, пак ще ходя или снимки поне ще гледам – както е речено.

Вярвайте, ако щете, може да е за диагноза, но често сънувам как подреждам някаква къща.

Велко Милоев (56) е бивш журналист (най-дълго работил за вестниците „АБВ“ и „Континент“), а от 1996 година е консултант на свободна практика за международни организации. Работил е по различни проекти на Балканите, а в последните години – в Ирак, Йемен, Афганистан и Судан. Автор е на няколко книги, сред които сборникът с разкази „Където не сте били“ (2001) и публицистичните „Салата от глухарчета. Босна между две войни“ (1990) и „Балкански случки, войни и легенди“ (2007).

Коментари (9)

- 21-12-2011|румен леонидов – Браво, пич!

Пишеш много леко, някака тъжно и хубаво, без насилие и претенции, а иначе силно като чист спирт и завладяващо.

Ще ми се да изпием три ракии, преди „сам дойдох“ да е пресъхнало от жажда.

румен

- 25-12-2011|Милко Христов

Интересен текст, мен специално ме заинтригува името на дядото ти от с. Добри дол, защото съм от гр. Лом, но не съм го срещал из историческите писания за нашия край, вероятно заради това, че те са плод на историците-комунисти от същия този период 1956-2006 год.

- 26-12-2011|6mentikapeli – дежа-вю

ехолалия, претенциозно мъдруване, празни приказки, „значими“ събития втръснали от експлоатиране… нескромна скромност, с две думи – вяло протичаща шизофрения

- 26-12-2011|Гост

Blagodarya za chudesniya razkaz! Mnogo tochno opisvate zivota predi i sega. Veseli praznici i kusmet na vas i priyatelite vi ot Bosna!

- 07-01-2012|Велко Милоев – re: Милко Христов, Лом, Добридол
Милко Христов писа:

Интересен текст, мен специално ме заинтригува името на дядото ти от с. Добри дол, защото съм от гр. Лом, но не съм го срещал из историческите писания за нашия край, вероятно заради това, че те са плод на историците-комунисти от същия този период 1956-2006 год.

Дядо ми се е казвал Велко Милоев Стоянов – син на Милой и внук на споменатия в публикацията Стоян Пешов Войводата. Роден е в Добридол през 1893 година. През Първата световна война е бил на фронта край с. Раковица, Кулско, има орден за храброст. След войната учителства в Добридол и си доизкарва за хляба и виното с риболов. Умира през 1958 година в дома ни в София, след като два пъти е бил в Белене. Нямам представа защо толкова са го мразили комунистите от селото – родителите, много препатими, ми не споделяха с мен тези неща, вероятно са си мислели, че е за мое добро.

Ако вие знаете нещо свързано с историята на рода ми – моля, пишете на vmiloev@abv. bg.

Честита Нова година.

- 05-12-2012|Ганка Станкова Димитрова

Моля да ми пишете на посочения имейл. Аз съм една от потомците на Стоян Пешов Раковски, внучка съм на едно от децата му – Христа. Имам книжката от автора Генадиев, интересувам се от историята на рода и много ще се радвам да се запозная с Вас. Искам да прочета и написаните от Вас книги.

- 05-12-2012|Златко

Ще предам пощата ви на господин Милоев (той е извън България в момента и не е ясно дали следи списанието толкова редовно). Но кой е „посочения имейл“?

- 05-12-2012|Ганка Станкова Димитрова

skorpion53@abv. bg

- 13-03-2013|Марияна Андреева Кирилова

И аз съм от тази фамилия. Стоян Пешов Раковски ми е прадядо. Дядо ми е най -малкият син Кирил Стоянов Пешев. Аз съм дъщеря на внука му Андрей Кирилов Стоянов. Баща ми е жива история. Помни всичко разказано и знае цялото родословно дърво. Ще се радвам да се срещнем.

Два живота

Автор: Златко Ангелов

Отговарям на Зиги, съкратено от Зигмунд Фройд. Безумно красив бях, това го казваше всеки, който ме види. И умен. Прописах на стари години, да разкажа за двата си живота.

Роден съм в Америка, но това няма значение. От значение е, че първата половина от живота си прекарах в чужбина, а втората в родината. Точно обратно на Иван, моят първи, моят вечен господар.

Онзи израз, че кучето е най-добрия приятел на човека, е сякаш казан за мене. Дори сега, когато съм престар и забравен от всички, си оставам най-добрия приятел на Иван. Ако се появи отнякъде—моля се всеки ден да стане това чудо—веднага ще тръгна до лявата му пета и ще го следвам докато съм жив.

Бях едва проходил, когато Иван ме взе от къщата сред царевичните ниви, където се бях родил. Веднага ме сложи в едно меко легълце на задната седалка. Шумът на мотора ме побърка от страх, но стисках зъби и мълчах.

У дома ме чакаше вечеря, беше топло. Дори леглото ми беше постлано. Успокоих се и заспах. От този момент нататък, цели седем години, ми даваха все същата луксозна кучешка храна, Олд Роял, и спях в същото меко легло в кухнята, до хладилника.

Иван ме научи да излизам винаги навън по нужда, без да ме бие. Научи ме да разбирам човешкия език. Той говореше два езика и аз също станах билингвален. Чувах как го питат, ама това куче на английски или на български отговаря? Нещастници! Кучето отговаря на господаря си, не на език.

Благодарен съм на Иван, че не позволи да ми извадят топките. Не че исках да ставам баща. Но ми спести болката от операцията и срама да не приличам на мъж.

Когато бях в пубертета, ме даде на треньор, да ме научел как се посочват птици. Смешна работа! Аз съм роден птичар, баба ми беше национален шампион. Но трябвало да се науча по човешкия начин, да не лая и да замръзна, когато над мен гръмне пушка. Научих се, само и само да е доволен. За съжаление той не беше ловец и нито веднъж не ме изведе в гората. Пък за лаенето, аз съм от онази порода, която мълчи и върши работа. Особено ако е за приятел.

По него време бях млад и буен. Иван ме водеше край реката да тичам и да гоня патици. Иначе из града беше ужасно, трябваше да ме държи на каишка—най-омразното нещо на света.

Eдна пролет, мисля, че тъкмо бях навършил две години, реката беше придошла и патиците си лежаха почти до алеята, по която излизахме. Само като ги помирисах, моментално ги подгоних. Те се разкрякаха и полетяха ниско над водата. Беше ми притъмняло пред очите и се хвърлих подире им в буйните води. Плувах с всичка сила, но едно е да се носиш по въздуха, съвсем друго да драпаш по вода, па дори и по течението. Когато най-сетне чух, че Иван ме вика, се обърнах и заплувах назад. Но реката беше силна, вълна ме блъсна, нагълтах вода. Вместо да напредвам, ме влечеше навътре и надалеч от Иван.

Когато се опомних, той се беше надвесил над мен, от дрехите му капеше кална вода, от очите му капеха сълзи. Никой не ми вярва за сълзите, лицето му било мокро от реката, казват. Дори и така да е, аз помня, че Иван плачеше. Беше ме спасявал уста в уста.

След този случай нито веднъж не ме заведе до реката. Само в града, само на каишка. И през уикендите – в кучешкия парк. Понякога се гледах на снимките си на Ивановия компютър: къс косъм с шоколадов цвят, който на слънцето свети като бакър, идеална линия на тялото, тъмни очи, правоъгълна муцуна. А как бягах! Никой не можеше да ме надбяга в парка. Но животът ми беше монотонен, строго регламентиран, а аз не бях бунтовник.

Тъкмо навърших осем години и Иван ме предаде. Без да ме пита. Даде ме на някакъв тип и изчезна. Така започна вторият ми живот. Обратно в природата, моята истинска родина.

Джон, вторият ми господар, живееше в дървена хижа край реката. Царевични ниви се простираха докъдето можеха да ти видят очите. Първата му работа беше да ме скопи. Сам, с ловджийския си нож. И никакви глезотии!

Всеки ден бяхме на лов. Гонитби, гърмежи, смърт. Изобщо хаос. Спях на един цимент в дъното на двора, подхвърляше ми кокали, от които ме боляха червата и често дрисках. Цяла нощ ми миришеше на яребици и се събуждах недоспал. През зимата ме оставяше да мръзна навън. Косъмът ми стана твърд и загуби блясъка си. Бях постоянно изпрашен.

До преди да навърша петнайсет години продължавах да съм безгрешен в лова, но Джон ме биеше, когато не можеше да улучи. Никога не се опита да ми стане приятел, сякаш знаеше, че съм верен на Иван до смърт.

Пиеше много. Едно лято падна в реката от моста и започна да се дави. Аз бях на брега и се обърнах по шума. Нещо ме спря да се втурна. Дълго, може би цели трийсет секунди гледах как водата го преобръща и почти ми стана радостно. Но краката ми сами се затичаха, хвърлих се във водата и заплувах към него. Слава богу, реката беше ленива и лесно го стигнах, захапах го за рамото и го извлякох на плиткото.

Умря внезапно миналата година. Един зимен ден немският птичар, който ме заместваше в лова след пенсионирането ми, се върна от полето сам. Омърлушен, гузен. Бавно тръгнах по миризмата и на няколко мили надолу намерих Джон, заседнал между два дънера. Черепът му беше разцепен на две, дясната му ръка още стискаше пушката.

Дълго вих в нощта, но синият сняг наоколо миришеше само на вятър. На развиделяване се потътрих в посока обратна на хижата.

Не ми се умираше тук.

Следвайки реката, стигнах до града.

И ето, седя надвечер край писмената маса, свалям очилата си, разтърквам кучешкото си чело и се взирам през прозореца. Обзема ме меланхолия по отминаващото време.

Онзи ден, в магазина, една жена ме посочи на друга и каза:

– Помниш ли Зиги, на Иван кучето? Колко е грохнало!

А другата ѝ отговори:

– Иван се бил върнал в България.

– Да, наистина. Не издържа тук.

А аз се бях върнал при Иван. Не издържах на свободата.

Аз, кучето Зигмунд Фройд, не намерих приятеля си Иван. Но въпреки това бих си отишъл от този свят щастлив, стига да можех да узная дали той е намерил свободата в родината си.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Слепите удари на ежедневието

Автор: Златко Енев

Със сигурност това се е случвало и на вас. Някакъв рязък, неприятен, идещ откъм дълбините на ежедневието удар, който просто не можете да подредите в нормалния ход на нещата. Особено когато източникът му е някакъв възможно най-неочакван, някак сюрреален, трудно въобразим…

Или може би всичко това са само напудрени думички? Какви ти невъобразими неща в България, бе, льольо?

Ето например това съобщение, което получих късно през нощта на 21 декември 2011:

Slovoto Dnes <slovotodnes@abv. bg> писа:

„Nali se rzbrahme liberale. Izprati ni pitvurjdenie, che nyama da ni zamirsyavash poshtata“

Чета и не мога да повярвам на очите си. Не защото не съм свикнал да получавам подобни съобщения в пощата си, напротив. Но този път над гордото съобщение стои електронен адрес, който по никакъв начин не пасва към свинопашеското съдържание на мейла: както всеки може да види, горецитираният ред идва директно от „Словото днес“. С други думи: от ОРГАНА на българските писатели. Кой стои зад това толкова просташко обръщение, кой е човекът, който кичи себе си с думички като „писател“? (Или, както предпочита да казва престарялата ми майка – „културтрегер“). Кой е „интелектуалецът“, стоящ зад адреса на изданието на СБП? И който ми изпраща любезности от ТОЗИ род, на ТАКЪВ български език?

Или може би все пак става дума за някакво недоразумение? Може ли някой да ми помогне, може ли някой да строши зъба на непоносимото, просто убийствено усещане, че има още мнооого да блъскаме, докато достигнем, примерно, Конго?

Колеги от „Словото днес“, може ли някой да ми обясни на какво и на кого дължа честта?

С уважение,

Златко Енев

П. П. Между другото, отговорът ми гласеше: „Научи се първо да разговаряш, после да пишеш, а след това може и да ти обърна внимание.“ (Предварително разбира се вече бях спрял абонамента на „интелектуалеца“).

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (23)

- 22-12-2011|Любомир Сирков

Причината за подобни недоразумения се крие в дразнещо големия обем „спам“, който хората напоследък получават в пощите си.

(Ако като цяло в Интернет имаше по-малко „спам“, хората щяха да реагират много по-спокойно на съобщенията, които получават в своите пощенски кутии.)

Трябва да се има предвид, че много често съобщенията, които се разпращат до много хора, действително са НЕжелани от техния получател.

Например, за мен е достатъчно да погледна формулярчето в ъгъла голе вляво на тази страница, за да видя, че с такова формулярче не е никакъв проблем да бъде злоупотребено (от човек, който просто му е забавно да прави бели, т. е. например от някой тийнейджър).

Работата е там, че всеки, на който му хрумне това, може да въведе произволен брой ЧУЖДИ адреси (не само своя!) в така поставения формуляр – и в резултат бюлетина „Либерален преглед“ ще започне да се появява в пощенските кутии на множество хора, които не са пожелали това.

Нормално е някои от тези хора да се почувстват и силно раздразнени по този повод.

- 22-12-2011|Златко – re:
Любомир Сирков писа:

Нормално е някои от тези хора да се почувстват и силно раздразнени по този повод.

Нормално е също и да го кажат – или, още по-лесно, да щракнат върху предвидения за целта бутон, който се намира във всеки екземпляр на нюзлетъра. Все пак за мен е трудно да приравня едни към други някоя нормална молба и това тук писание (дори и след като приема, че не всички хора са в състояние да се оправят сами с отписването от един електронен бюлетин). Простичкото обяснение „получил спам – напсувал“ може и да звучи като достатъчно в немалко случаи, но не и когато идва от хора, от които то нито може, нито пък трябва да се очаква. В известен смисъл тук продължаваме разговора и за БПЦ, и за историята около Стоичков. Разбира се, че за всички тия неща си има обяснения, при това много прости обяснения. Въпросът е не в липсата на обяснения, а в тяхната неприемливост.

- 22-12-2011|Златко

А ето тук техническото обяснение за това, че има случаи, в които бюлетинът внезапно започва да пристига отново, дори и след отписване: в софтуера има грешка, в резултат на която, ако бъдете абониран отново, предишният ви отказ се игнорира и бюлетинът започва да пристига отново (холандците, които правят тази програма, са информирани; да видим кога ще оправят грешката). Най-доброто решение в такъв случай е да ми напишете някакво кратко (и по възможност не-дивашко) съобщение, в което да ми кажете, че идва за втори път. В такъв случай ще имате честта да попаднете в специалния списък на хората, които никога повече няма да получат и дума от изданието и мен. Само че първо трябва да ми го кажете – както вече казах, по възможност без простащини.

- 22-12-2011|Любомир Сирков

Холандците няма как да оправят грешката – защото грешката е в самия начин на функциониране на формуляра горе в ляво (не случайно напоследък сайтовете избягват да слагат такива формуляри).

За мен (както и за всеки друг) в момента не е никакъв проблем да въведа именно „slovotodnes@abv. bg“ като желаещ да получава редовно бюлетина – след което може отново да получиш от „slovotodnes@abv. bg“ писмо с реплика от типа: „Ti produlzhavash, a? Nagul tip!“

Просто с така фунциониращ формуляр винаги може да се злоупотреби.

(Неслучайно интернет се разви в посока към социалните мрежи – там поне в част от случаите имаш изрично волеизявление от самия потребител, че иска да получава дадена информация – като натисне той бутона „харесвам“ или „абонирай ме“, в социалните мрежи е сигурно, че това е действие от страна именно на съответния потребител. Тук няма такава сигурност кой точно „абонира“ даден e-mail адрес…)

- 22-12-2011|Златко – re:
Любомир Сирков писа:

не случайно напоследък сайтовете избягват да слагат такива формуляри

Кои сайтове, Сирков? Абсолютно всички културни издания, които предлагат нюзлетъри, функционират по този начин. Самият аз съм абониран за няколко десетки, защото го изисква работата ми. Освен това намирам сравненията със социалните мрежи доста не на мястото си тук. „Прегледът“ е културно издание, което между другото предлага и форум за обмяна на мнения. А нюзлетърът е абсолютно важна и съществена част от неговото разпространение. Така че това, което ти смяташ за грешка, от моя гледна точка е една от най-важните части на концепцията.

Но темата е и по-мащабна, отколкото може да го представи сравнително тесния спор около поставянето или махането на формуляр за абониране (при което изобщо не е ясно как тогава хората, които желаят да получават бюлетина, могат да се абонират). Тук става дума за мисловната нагласа, с която човек подхожда към темата за разпространението на информация. Твоята позиция, ако не греша, е че най-важният проблем в такъв случай е този с нарушаването на нечия лична сфера, тоест това, че някой може да започне да получава бюлетина на изданието без да го е поискал. Веднага уточнявам, че проблемът е реален и че аз не отричам неговата важност (макар че според мен все пак трябва да се прави разлика между пощата, идеща от културно издание, и предложенията за удължаване на пениса). Това, което тази гледна точка според мен пропуска, е че проблемът има и обратна страна – а именно, че бюлетинът може и да не стигне до хора, които го желаят и имат нужда от него, просто защото не знаят за съществуването му. Значи, имаме два принципни проблема, които аз ще обобщя под названията „прекалено много култура“ (нюзлетърът пристига при хора, които или не го желаят, или им е безразличен), и „прекалено малко култура“ (нюзлетърът не пристига при хора, които имат нужда от него, но не знаят за съществуването му).

Кой от двата проблема е потенциално по-голямо зло за обществото? За самия мен това е второто положение, онова на прекалено малкото култура. Разбира се, това с неизбежност означава, че ще има ситуации като тази, от която тръгна днешният ни разговор. Същевременно обаче ще има и немалко други, при които ще пристигат пощи с друго съдържание. Примерно, „ужасно се радвам, че открих това издание“ и пр.

Ако мога да обобщя, бих казал, че в случая имаме типично разминаване на умонагласи, свързано с две различни отношения към вид нова технология, която разчупва и премахва някакви установени до този момент социални, обществени структури (в случая – правото на несмущавано лично пространство). Разбира се, това право не може да се отхвърля с лека ръка, но ако човек е предоставил всички необходими за справяне с проблема помощни средства (каквито са бутоните за моментално отписване, намиращи се във всички добронамерени послания – всъщност това е един от формалните критерии за разграничаване между спам и „непоискано съобщение“ – във втория случай е лесно да се отървеш от нежеланата поща), то, първо, проблемът вече не е токова остър и, второ, в сила започва да влиза и съображението за необходимостта от насърчаване разпространението на информацията, което споменах по-горе.

С други думи, Сирков, в случая става дума за отмерване на плюсовете и минусите в една ситуация, едно обществено значимо действие, което има и положителни, и отрицателни ефекти. Всеки е свободен да съди според собствените си мерки, разбира се. За теб по-големият проблем е човекът, чието спокойствие е смутено. За мен проблем е човекът, който има нужда, но не успява да намери качествена информация. Както често обичам да повтарям: всекиму – своето.

- 23-12-2011|Колев

Г-н Енев, Простотията не ходи по гората.

- 23-12-2011|Зелен Бетон

Златко, Сирков: тук техническите детайли не са съществени. Разбира се, че има десетки възможни обяснения за този мейл – като причината би могла да бъде и просто злощастна комбинация от софтуерни бъгове и изнервен/случаен/нискоинтелигентен интернет-потребител.

Тъжното е друго: че такова списание да получи такъв мейл от такъвадрес, за нашата родна действителност изглежда напълно естествено.

В средите на други култури биха го сметнали за толкова сюрреалистично, че незабавно биха го провъзгласили за някаква грешка – дори без да им е ясно как на практика би могла да се получи такава грешка.

И наистина, да си представим как би реагирал редакторът на въображаемо английско Liberal Review на съобщение от типа:

Modern English wrote:

„Wasnt i clear last time, u libral shit! Send imediatly conformation that u wont clog our inbox with ur garbage any more“

Според мен даже няма да повдигне вежди – направо ще го изтрие и ще го забрави на момента. Защото такъв мейл просто не е нормално да съществува.

Обаче Златко се впряга. И с право. Защото в БГ условия това е истинско.

Просто доказателство: има ли някой от четящите, който да си е казал – е, това Златко си го е съчинил?

М? Няма, нали?

Перфектният театър на абсурда: когато абсурдното е по-реално от нормалното.

Имам чувството, че БГ средата е някакъв грандиозен театрален уъркшоп, където се проверява колко неправдоподобна може да бъде фабулата, колко неестествен – декорът, и колко фалшив – звукът, преди цялата конструкция да се самовзриви поради собствената си невъзможност.

- 23-12-2011|Златко

Казвам ти от сто години насам, Бетонски, напиши ми нещо за списанието, ти все се дърпаш. Къде ти е гражданската отговорност, човеко?:):)

- 23-12-2011|Серафим Борисов

А вие Г-н Златко Енев, как се държите в собствения си сайт? Поровете се малко в него и ще видите какви ли не ваши реакции на обида (косвена и пряка) спрямо читателите, много пъти съвсем тенденциозно спирате достъпа до сайта, а като видите, че т. н. „дискусии“ по избрани от вас теми започват да буксуват и да стават безинтересни допускате „всякакви“ мнения.

Сайтът ви, Енев, сте създали, за да удовлетворявате свои ЛИЧНИ интереси. Гръмките думи и въпроси, с които заливате пространството, Енев, са често без всякаква връзка с българската история или действителност и с АНТИ-БЪЛГАРСКИ ЗНАК.

В този ред на мисли ми се струва, че вие, Енев, нямате обективна представа за собственото си поведение в света на интернет.

Е, понякога си правите някаква самокритика пред читателите, но после с нова сила и усърдие… продължавате в същия дух.

Аз също бях записан за писмото с нови публикации, но се отписах именно, защото виждам, че зациклянето срещу българския народ е една от основните характеристики на сайта.

Още по-лошо – вие не само не зачитате мненията на читателите, но не се и стремите към самоусъвършенстване чрез тях. А липсата на знания по доста въпроси извадени от действителността, които „компетентно“ повдигате, с цел „умуване“ е направо крещяща.

Има множество такива примери в сайта ви, но очевидно нямате очи и чувствителност да ги видите, въпреки уместните забележки на участниците.

Та затова „каквото почукало, такова се обадило“, Г-н Енев.

- 23-12-2011|Златко

Казано е, още в Библията, господин Борисов, че който жали камшика, не уважава чедото свое. В такъв смисъл, критиката към (някои дела и нрави) на нашия с вас народ – по мое виждане – е израз не на „зациклянето срещу българския народ“, а на уважение – именно! – към собствения народ.

За това – толкова. Инак бих ви помолил да излезете малко от сферата на мъгливите общи обвинения и да дадете малко по-конкретни примери за това, което наричате „липса на знания по доста въпроси извадени от действителността“. Така ми е трудно да ви отговоря, нали разбирате.

Последно, приемам като напълно заслужена критиката, която се отнася до (много често) изпълненото ми с гняв, пренебрежение, че и презрение, към чуждите мнения, поведение. Тук вече ви давам право и единственото, което мога да кажа (или обещая) е, че от известно време насам се опитвам да се уча от собствените си грешки и да променям тона и атмосферата на дискусиите в сайта накъм нещо по-добро, по-цивилизовано. Дано да е здраве в Новата година!

- 23-12-2011|Майя Маркова – По-спокойно…

Аз научих за „Прегледа“, когато някой – така и не разбрах кой – ме абонира. Съгласна съм със Зелен Бетон. Златко, ако можеш, възприемай такива излияния по-спокойно, те не заслужават да им се „впрягаш“.

Поне предполагам, че са ти спестени коментарите по външния ти вид, понеже си мъж.

- 23-12-2011|Българин от Мисури

Ето, това е разсъждението на българския „интелигент“ (в случая: Майя Маркова):

„Аз научих за „Прегледа“, когато някой – така и не разбрах кой – ме абонира. „

За нея това е достатъчно: личният ѝ „хепи енд“ (нейният личен положителен резултат – „Аз научих за ‹Прегледа›„…) е достатъчен, за да превърне чувствата и възприятията на ВСИЧКИ останали в нещо незначително или поне второстепенно…

И не само това.

Тази жена не разбира.

Тази жена никога няма да може да разбере защо например в Германия в законодателството има изрично записан следния текст:

http://www. gesetze-im-internet. de/uwg_2004/ __7. html

„§ 7 Unzumutbare Belästigungen“

- който безусловно забранява на уеб-сайтовете да събират каквато и да било информация за своите потребители, освен ако това не е необходимо във връзка с извършването на плащане (от страна на потребителите) за услуга.

И пак във връзка с този германски закон някои уеб-сайтове изрично са заявили следното:

„As a German organization, we fully comply with Telemediengesetz §15 (the German telemedia law), which prohibits to log any personally identifiable data or usage data unless required for billing purposes. As we do not charge for using our services, we will never be able to keep any connection data.“

- както това е написано, например, тук:

http://www. torservers. net/abuse. html

Златко, с цялата си самоувереност, че прави добро и само добро, на практика е, разбира се, в тотално нарушение на тази и на някои други разпоредби на германския закон.

И то не защото той е решил нарочно да нарушава закона – а просто защото сайтът му е изграден така и функционира така, че нарушава закона.

Така че добре ще е Златко, докато още не са го подгонили властите, да преосмисли как точно функционира неговия сайт.

- 23-12-2011|Златко

Мисурски, ти вече и немски език ли владееш? Хайде тогава да ми преведеш съдържанието на страницата, която си посочил (немската), а след това да ми обясниш с какво точно сайтът ми нарушава закона.

- 23-12-2011|Златко

И, за да не бъда голословен, ето само част от текста, с който например вестник die Zeit определя как се събират и съхраняват при тях подобни данни,

Цитат:

ZEIT ONLINE ist berechtigt, Ihre personenbezogenen Daten über die Inanspruchnahme seines Dienstes zu erheben, zu verarbeiten, zu speichern und zu nutzen, soweit dies erforderlich ist, um Ihnen die Inanspruchnahme des Dienstes zu ermöglichen. Sollten Sie sich bei ZEIT ONLINE für weitere Dienste (z. B. Newsletter, Gewinnspiel, Marktforschung) mit personenbezogenen Daten (Name, Adresse, Geburtsdatum, Telefonnummer usw.) anmelden, so werden die angegebenen Daten im Rahmen des vereinbarten Dienstes erhoben, gespeichert und verarbeitet.

Datenschutzerklärung

Хайде сега, специалисте по немски език и немско законодателство, да ми преведеш какво се казва тук, а след това да ми обясниш откъде го измъти това тук:

Цитат:

който безусловно забранява на уеб-сайтовете да събират каквато и да било информация за своите потребители, освен ако това не е необходимо във връзка с извършването на плащане (от страна на потребителите) за услуга.

Имаш ли изобщо някаква представа за това колко хиляди немски сайтове предлагат точно същата абонаментна услуга, която предлага и „Прегледът“? Защо ли питам, ти ако имаше каквато и да е представа, не би говорил такива абсурди.

(Между другото, струва ми се, че дължиш на Майа извинение, защото, за разлика от теб, тя не се опитва да прави никакви обобщения от твърдението си. Ти си онзи, който в случая започва безпочвена, самомнителна и напълно непредизвикана от нищо атака. Май си позабравил, че тук все още имаме правила, а? Има ли нужда да ти ги припомням?)

- 23-12-2011|Златко

И, за да бъда достатъчно ясен: в случая настоявам да се извиниш на Майа, Мисурски. Нека все пак се понаучим да се уважаваме малко повече…

- 23-12-2011|Българин от Мисури

Добре, Златко.

Да започнем от Майя (на която уж дължа някакво извинение).

Тя действително не разбира какво е написала.

(Ако разбираше, тя сама щеше да поиска извинение).

Ако оставим настрана коя е тя и кой си ти (говорим за ТЕКСТА, не за АВТОРА, нали?), и просто прочетем тези нейни думи:

„Поне предполагам, че са ти спестени коментарите по външния ти вид, понеже си мъж.“

- ще видим, че на практика Майя казва следното: „Ти, Златко, си също толкова грозен, колкото и всяка грозна жена – но, понеже си мъж, са ти спестени коментарите по външния ти вид.“

Толкова по Майя и нейните, да ги наречем, особености.

(Отбелязвам това, защото във всички предходни коментари по твоя текст за „Слепите удари на ежедневието“ напълно отсъстват каквито и да било отпратки към външния вид или пола на някого – дори грубата и неуважителна реплика от страна на презираните от теб Slovoto Dnes е, така да се каже, „безполова“ и е писана без оглед на „външния вид“ … – но виждаме, че именно Майя Марков по някаква изцяло нейна причина много държи да вкара в разговора и нещо за външния вид и пола на хората… Така че именно нейната реплика е напълно безпочвена и немотивирана от нищо – и ако тя или ти не разбирате това, то толкова по-зле за вас.)

Отделно от това, на преценката на публиката тук можем да оставим „либералността“ на твоето позоваване на Библията от предходната ти реплика („който жали камшика, не уважава чедото свое“). Всъщност, точният цитат (от българския превод на Библията, Притчи Соломонови, 13:25), е: „Който жали пръчката си, мрази сина си; а който го обича, наказва го от детинство“ – някак не отива именно на „либерал“, точно в наши дни, да отстоява точно такъв тип „премъдрост“ – не мислиш ли? (Особено в светлината на някои скорошни промени дори в българското законодателство, които изрично забраняват домашното насилие от родители върху деца – като тук, естествено, оставям без коментар факта, че ти очевидно смяташ себе си за баща на българския народ, щом си позволяваш да го третираш като свое „чедо“… С риск да кажа нещо съвсем очевидно, все пак ще ти припомня, че именно ти може да си „чедо“ на народа – обратното просто няма как да стане.)

- 23-12-2011|Българин от Мисури

Но да кажем все пак нещо и по въпроса за законодателството, „Die Zeit“ и изобщо уважението към потребителите…

Отиваме в сайта на „Die Zeit“ и решаваме да се абонираме за, примерно, техния „Täglicher Newsletter“

Има там една съществена подробност, Златко, която ти очевидно не си забелязал:

http://community. zeit. de/newsletter-signup? nl=taeglicher

Там, след като човек си попълни e-mail адреса и евентуално други данни за себе си, има отдолу едно малко квадратче, в което човекът трябва да тури едно „цък“ с мишката – и вдясно от това квадратче стои изричното заявление: „Hiermit bestätige ich, dass ich die Datenschutzbestimmungen zur Kenntnis genommen habe.“ („I hereby certify that I have read the Privacy Policy notice.“).

Има и линк даден към съответната „Datenschutzbestimmungen“

http://www. zeit. de/hilfe/datenschutz

- което е текст с размер от 4 стандартни принтерски страници (или над 1300 думи – които и потребителят и да не е прочел, все пак е декларирал, че е прочел.).

Е, именно тези две неща в сайта „Либерален преглед“ изцяло липсват!

(Нито при абонирането за „БЮЛЕТИН – АБОНАМЕНТ“ имаш място, където потребителят да цъкне с мишката, че е запознат с твоята „Datenschutzbestimmungen“, нито пък изобщо имаш публикувана такъв текст – какъвто „Die Zeit“, като малко по-умни, са си сложили.)

А сега, ако не вярваш във всичко това, което ти обяснявам, отиди на сайта на ББС и се опитай да се абонираш (или да абонираш Майя Марков, например), за някои от техните Newsletters…

Е, няма да успееш.

В ББС съответната услуга се нарича „BBC E-mail Services“:

http://newsvote. bbc. co. uk/email

- и там нещата са направени така, че първо трябва да си направиш регистрация (с име и парола), и едва след това вече, от тази своя регистрация, можеш и да се абонираш.

Така че, наистина, нека се понаучим да се уважаваме малко повече… (или поне толкова, колкото die Zeit или BBC уважават своите читатели)

- 24-12-2011|Златко

Мисурски, едва ли има нужда да ти обяснявам, че този тип уредба на регистрациите е вътрешносайтово решение и не се изисква от никое законодателство, нито пък може да го замести. Това са правилата на сайта, които, разбира се, не могат да противоречат на закона, но в никакъв случай не се изискват от него. Има достатъчно много немски сайтове, които не изискват никакви подобни неща (нито регистрация, нито заявяване на предварително съгласие с правилата на сайта).

Но да се върнем към нашата си тема. Сега, не знам дали си даваш сметка, че всички неща, които казваш в този и предишния коментар, са само твои интерпретации на определени изказвания, и че тези интерпретации в никакъв случай не са задължителни. Те са си твоя работа, и ползата от тях е най-вече в това, че човек може да придобие някаква представа за начина ти на мислене и аргументиране. Така например, да се направи от библейския израз, който използвах, извода, че А) аз се изживявам като баща на българския народ и Б) че го заплашвам с насилие, забранено от българския закон срещу домашното насилие, говори за нещо, което обикновено се нарича „буквализъм“, при това в доста абсурдна форма. (Да не говорим за приписването на Майа на някакви обидни съдържания там, където просто се казва, че моята позиция на мъж е по-лека от тази на една жена – нея не само ще я нападат, но и ще я нарекат „грозна“ и пр.) Но както и да е, лудият изяжда и пет зелника, но по-луд, който му ги плати. Съжалявам, не мога да ти предоставя удоволствието да се впускам тук с теб в някакви словесни еквилибристики, буквалистки или не. Така че, прощавай, но ми се струва по-добре, ако се разделим с мир.

- 24-12-2011|Златко Ангелов

Най-сетне! Подкрепям адаша с ум и сърце и би ми се искало всички онези, които уважават този сайт и го четат заради духа му, критичната мисъл и чудесните материали, които Златко сам превежда от реномирани издания или намира из сериозни български сайтове, да защитават неговия труд, неговата ерудиция и устойчивостта на характера му. Каква разлика, например, между постингите на Деян Деянов и някои други тук и там! А за фактите, искам да припомня афоризма на Ницше, че всъщност факти няма -- има само тълкувания!

- 25-12-2011|Златко

Вчера получих писмо от човек, чието мнение уважавам много. Ставаше дума за напреженията тук във форума – и ако щете, за моята собствена (поне досегашна) неспособност да се издигна над нивото на дразнител(ите) и да престана да му/им обръщам внимание (изхвърлянето от форума, убедиха ме, не е решение на никой проблем). Е, какво пък – да видим дали сега, след като вече имам съвета на толкова уважаван от мен човек, ще успея да се справям по-добре. Трудно нещо е растежът, нали всички го разбираме това?

Сигурно има и някакво много важно послание към всички нас (ок, да речем, на първо време към самия мен) в това, че тук винаги ще има по един или няколко души, които ще бъдат нещо като огледало, чиято роля, обратно на онова от приказката, ще бъде да ни казва колко грозни, дребни и незначителни сме всички (или поне аз, нека отново огранича нещата до някаква по-стабилна база). И докато не успявам/е да надмогваме посланията на огледалото, докато реагираме на тях така, както то иска – тоест с обида, гняв и агресия, то и думите му с неизбежност ще отразяват някаква истина. Не може да твърдиш, че си над такова ниво, но в същото време непрекъснато да се хващаш в дребните му капанчета, да му обръщаш внимание, да подхранваш с гнева си неговата собствена енергия, неговата убеденост в това, което върши.

Е добре. Да видим тогава от какъв материал сме направени. Да видим дали наистина можем да се издигнем над нивото на кривото огледало. Спокойствието, казват, било присъщо на силните. Нека тогава се надяваме, че новата година ще ни направи малко по-силни – и да дадем на огледалото онова, от което то (а и ние, о, да!) има най-голяма нужда: спокойствие, може би малко по-добродушен хумор… и преди всичко – твърдата увереност, че то не отразява реално онова, което всъщност сме. Инак – Господ да ни е на помощ!

- 25-12-2011|Ангелина Рангелова

Аз ще се върна на това, че в случая коментираме много грозна постъпка на „Словото днес“. „Словото днес“ не е отделна личност, а представително издание за общността на филолозите в България. Дори и да не желаят да получават нюзлетъра, не е това начинът да го съобщят. Друг е въпросът, че няма основание да не го получават – Златко много добре го каза по-горе – чете десетки такива издания, защото това му е работата. Определено, ако си редактор на „Словото днес“ или какъвто и да си в СБП, въпрос на професионализъм е да следиш как се развиват всички останали издания и въобще какво се случва в българската култура. Просто за да си информиран!

- 25-12-2011|Анжела Димчева – Това обидно писмо е провокация

Най-отговорно заявявам, че никой от редакцията на „Словото днес“ не е изпращал това обидно съобщение до уважавания от нас издател Златко Енев. Прави са коментиращите, които предполагат, че това е вид спам – злонамерено препратено съобщение от името на вестника на СБП.

„Либерален преглед“ се получава вече няколко години в пощата на „Словото днес“. Четем го само трима души: гл. редактор Румен Балабанов, зам. гл. редактор д-р Мюмюн Тахир и аз – Анжела Димчева, редактор за поезия и лит. критика.

Многократно съм контактувала със Златко Енев и съм искала разрешение да препечатваме негови статии при нас. Винаги се е отзовавал съвсем колегиално. Нямаме никакви причини да го мразим или да желаем да го обидим по какъвто и да е начин. Коректно винаги сме посочвали източника под нашите публикации. Тъй като сме приятели с г-н Енев и във Фейсбук, се учудвам защо той не ни е потърсил персонално. От друга страна паролата за достъп в пощата на „Словото днес“ се знае от много хора – възможно е някой да е злоупотребил. Ще вземем мерки. Главният редактор е информиран. Благодаря на всички за коментарите. Виждам, че този конкретен случай прерастна в по-сложен казус, което не е чак толкова лошо… Все пак дължим извинение на г-н Енев, въпреки че анонимността не е атрибут на организация като СБП. При нас всичко е прозрачно.

- 25-12-2011|без знечение – re:
Златко писа:

Вчера получих писмо от човек, чието мнение уважавам много. Ставаше дума за напреженията тук във форума – и ако щете, за моята собствена (поне досегашна) неспособност да се издигна над нивото на дразнител(ите) и да престана да му/им обръщам внимание (изхвърлянето от форума, убедиха ме, не е решение на никой проблем). Е, какво пък – да видим дали сега, след като вече имам съвета на толкова уважаван от мен човек, ще успея да се справям по-добре. Трудно нещо е растежът, нали всички го разбираме това?

Амин!

1 Стоян Райчевски, Българите мохамедани, изд. Български бестселър, София, 2004, с. 131

2 Шериф Аjрединоски, Торбешка декларациja, Струга, 2011, URL: www. podgorci. info/torbeska%20deklaracija. pdf

3 Стоjче Доjчиновски – „Преродбенската улога на културно-научните манифестации на македонците муслимани во буденjето на националната свест каj исламизираните македонци“, в: Глигор Тодоровски, съст., Историja, фолклор и етнологиja на исламизираните македонци, Скопje, 1987, c. 16-17

4 Антъни Смит, Националната идентичност, „Кралица Маб“, София, 2000, с. 40-41

5 Доjчиновски – „Преродбенската улога на културно-научните манифестации на македонците муслимани во буденjето на националната свест каj исламизираните македонци“, с. 19

6 Ниjaзи Лиманоски, Исламската религиja и исламизираните Македонци, Скопje, 1989, с. 117

7 Доjчиновски – „Преродбенската улога на културно-научните манифестации на македонците муслимани во буденjето на националната свест каj исламизираните македонци“, с. 24

8 Пак там, с.26

9 Пак там.

10 Пак там.

11 Ниjaзи Лиманоски – „Денационализаторската политика на италианскиот окупатор и албанските квислинзи во Западна Македониja по време на окупациjaта 41-44 г. „, в: Глигор Тодоровски, съст., Историja, фолклор и етнологиja на исламизираните македонци, с. 175

12 Стоjче Доjчиновски – „Преродбенската улога на културно-научните манифестации на македонците муслимани во буденjето на националната свест каj исламизираните македонци“, с. 27

13 Пак там, с. 29

14 Глигор Тодоровски, „Верскиот фактор како основна детерминанта во определуванjeто на националноста каj исламизираните Македонци, в: Глигор Тодоровски, съст., Историja, фолклор и етнологиja на исламизираните македонци, с. 60

15 Пак там, с. 109

16 Глигор Тодоровски, Демографските процеси во Македониja от краjот на XIV век до Балканските воjни, Скопje, 2000, с. 220

17 Стоjче Дойчиновски „Преродбенската улога на културно-научните манифестации на македонците муслимани во буденjето на националната свест каj исламизираните македонци“, в: Глигор Тодоровски, съст., Историja, фолклор и етнологиja на исламизираните македонци, с.14-15

18 Благоja Корубин, „Националноста и jaзикот“, в: Ниjaзи Лиманоски, съст., Македонци муслимани, Скопje, 1984 с.122-123

19 Ниjaзи Лиманоски, „Исламизациjaта и етничките промени в Maкедониja“, в: Ниjaзи Лиманоски, съст., Македонци муслимани, с. 44

20 Ниjaзи Лиманоски, Исламската религиja и исламизираните Македонци, с. 111

21 Глигор Тодоровски, „Верскиот фактор како основна детерминанта во определуванjeто на националноста каj славjaнизираните македонци“, в: Глигор Тодоровски, съст., Историja, фолклор и етнологиja на исламизираните македонци с. 93-94

22 Антонина Желязкова, Божидар Алексиев, Жоржета Назърска, Мюсюлманските общности на Балканите и в България, ИМИР, София, 1997, с. 45

23 Инна Мерджанова, Нация и политика в посткомунистическа Албания“, в: Религия и политика на Балканите, Сливен, 2004, с. 107-112

24 Пак там, с. 126

25 Дойчиновски „Преродбенската улога на културно-научните манифестации на македонците муслимани во буденjето на националната свест каj исламизираните македонци“, с.16

26 Корубин, „Националноста и jaзикот“, с. 123

27 Ниjaзи Лиманоски „Обществено историските аспекти и околности за развоj на националната свест и националната определба на македонците муслимани“, в: Глигор Тодоровски, съст., Историja, фолклор и етнологиja на исламизираните македонци, с. 195

28 Пак там, с. 196

29 Пак там

30 Пак там, с. 198

31 Пак там, с. 199

32 Пак там, с. 200

33 Пак там, с. 201

34 Ниjaзи Лиманоски, Исламската религиja и исламизираните Македонци, с. 112

35 Божидар Димовски, „Областа Гора: природни карактеристики и населениje“, в: Ниjaзи Лиманоски, съст., Македонци муслимани, с. 181

36 Риза Мемедоски, „За Македонците муслимани воопшто“, в: Ниjaзи Лиманоски, съст., Македонци муслимани, с. 119

37 Пак там

38 Глигор Тодоровски, „Верскиот фактор како основна детерминанта во определуванjeто на националноста каj исламизираните Македонци, в: Глигор Тодоровски, съст., Историja, фолклор и етнологиja на исламизираните македонци, с. 111

39 Между Полша и Германия. Бел. пр.

40 Във връзка с разглежданата в тая статия теза много е интересно да се хвърли исторически поглед към богомилството и разните секти (адамити, исихасти и др.) Всред нашия народ през Второто царство, а също и върху всичко, което има отношение към половостта: в бита, нравите, обичаите и вярванията на българи, прабългари и славяни. Благодарна работа за специалисти! (Бел. авт.)

41 Цитатът е от есето-предговор на К. Г. Юнг към книгата на Д. Т. СудзикиУвод в дзен-будизма.

42 Вж. по въпроса за мястото на Балканите в европейското мислене Todorova, M. Imagining the Balkans. New York-Oxford: Oxford University Press, 1997; Allcock, J. B. Constructing „the Balkans“.- В: Black Lambs & Grey Falcons. Women Travellers in the Balkans. Ed. by J. B. Allcock & A. Young. Bradford University Press, 1991, pp. 170-191, както и останалите статии в сборника.

43 Всъщност голяма част от написаното по въпроса за „Ориентализма“ звучи актуално и по отношение на Балканите. Вж. например Said, E. W. Orientalism. London: Penguin Books, 1985; Idem. Culture and Imperialism. London: Chatto & Windus, 1993; Rodinson, M. Europe and the Mistique of Islam. Trans. from the French by R. Veinus. London: I. B. Tauris & Co Ltd., 1988; Hourani, A. Islam in European Thought. Cambridge University Press, 1992 и други.

44 През периода 1992-1994 г. в Института по балканистика при БАН беше формиран колектив по темата „Образът на съседа на Балканите, ХV – средата на ХIХ в.“ Като резултат от неговата работа се появи и сборникът Представата за „другия“ на Балканите. Под ред. на Н. Данова, М. Калицин и В. Димова. София, 1995. Специално за България, вж. и Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. София, б. д., отразяващ резултатите от изследванията на интердисциплинарен колектив от историци, етнолози и социолози под егидата на МЦПМКВ, София. И накрая трябва да отбележим интереса в последните години към значението на учебниците и особено на учебниците по история за формирането на такива представи и стереотипи. С това например се занимава колектив от балкански учени и преподаватели по история в рамките на Southeast European Joint History Project, подкрепян от Center for democracy and reconciliation, Thessaloniki, Greece.

45 По въпроса за интелектуалеца/интелигента на Балканите и в българското общество през разглеждания период вж. Радкова, Р. Българската интелигенция през Възраждането (ХVIII – първата половина на ХIХ в.). София, 1986.

46 Стара българска литература. (СБЛ) Т. 1. Апокрифи. Съст. и ред. Д. Петканова. София, 1982; СБЛ. Т. 2, Ораторска проза. Съст. и ред. Л. Грашева, София, 1982; СБЛ. Т. 4, Житиеписни творби. Съст. и ред. К. Иванова. София, 1986; Народното четиво през ХV-ХVІІІ век. Подбор и ред. Д. Петканова. София, 1990; Асимилаторската политика на турските завоеватели. Сборник от документи за помохамеданчвания и потурчвания. Съст. и ред. П. Петров. София, 1962, 211-239.

47 Писахме да се знае. Приписки и летописи. Съст., бел. и коментар В. Начев и Н. Ферманджиев. София, 1984, 15-261; СБЛ. Т. 3 Исторически съчинения. Съст. и ред. И. Божилов. София, 1983; Иванов, Й. Българските старини в Македония. Фототипно изд. Под ред. на Б. Ангелов и Д. Ангелов. София, 1970.

48 Писахме да се знае, 270-307; Народното четиво, 235-342; СБЛ, Т. 3; Петканова-Тотева, Д. Дамаскините в българската литература. София, 1965; Динеков, П. Старобългарски страници. Антология. София, 1966, 61-136; Ангелов, Б. Съвременници на Паисий. Т.1-2, София, 1963-1964.

49 Ангелов, Б. Цит. съч. т. 2, 197-210; Софроний Врачански. Житие и страдание. София, 1966; Паисий Хилендарски. Славянобългарска история. Под ред. П. Динеков. София, 1972; Йеросхимонах Спиридон. История во кратце о болгарском народе словенском 1792. София, 1992; Трифонов, Ю. Зографската българска история. – СпБАН, Кн. LX, 1940, 1-66.

50 Турски извори за историята на правото в българските земи. (ТИБИ) Т. 2 ХVІІ век. Под ред. на Б. Цветкова. София, 1971; Извори за българската история (ИБИ). Т. ХХІ. Под ред на Н. Тодоров и М. Калицин. София, 1977; Османски извори за ислямизационните процеси на Балканите, ХVІ-ХІХ век (ОИИПБ). Под ред. на М. Калицин, А. Велков и Е. Радушев. София, 1990, 250-292.

51 Пак там, 293-301; Димитров, С. Фетви за изкореняване на българската християнска мирогледна система сред помохамеданчените българи. – Векове, 1986, 2, 15-40; Велков, А., Е. Радушев. Османски архивни държавни документи за ислямизационните процеси на Балканите. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация. София, 1988, 57-73.

52 Тодорова, О. Православната църква и българите, ХV-ХVІІІ век. София, 1997, 237-253.

53 По въпроса за статута на зимми вж. Cahen, Cl. Dhimmi. – EI^2, Leiden, 1961, vol. II; Christians and Jews in the Ottoman Empire. The Functioning of a Plural Society. Ed. by B. Braude and B. Lewis. vol. I. The Central Lands. New York-London: Holmes & Meier, 1982; Bat Ye’or. The Dhimmi. Jews and Christians under Islam. Rutherford-Madison-Teaneck. London and Toronto University Press, 1985 и цитираната там литература.

54 Еремеев, Д. Е. Этногенез турок (происхождение и основные этапы этнической истории). Москва, 1971; Гузев, В. Г. Краткий обзор исследований по языку тюрков в Малой Азии ХІІІ-ХVІ вв. – сборник 1972. Москва, 1973, 69-92; Жуков, К. А. Об этническом самосознании турок в ХІІІ-ХV вв. – В: Османская империя: государственная власть и социально-политическая структура. Москва, 1990, 132-148.

55 Inalcιk, H. The Ottoman Empire. The Classical Age 1300 -1600. Trans. by N. Itzkowitz and C. Imber. London: Weidenfeld and Nicholson, 1975, p. 182.

56 За този режим вж. заглавията, цитирани в бел. 12.

57 Vryonis, Sp. Jr. Byzantine Attitudes toward Islam during the Late Middle Ages.- In: Idem. Studies on Byzantium, Seljuks and Ottomans. Reprinted Studies, vol. II. Undena Publications. Malibu, 1981, VIII, 263 – 286; Pelikan, J. The Christian Tradition. A History of the Development of Doctrine. vol. 2. The Spirit of Christiandom. Chicago and London, 1974, 228 – 230; Тодорова, О. Эволюция христианских взглядов на смешанние браки (христиан с мусульманами) в ХV – ХVIII вв.- Bulgarian Historical Review, 1991, N 1, 48 – 54.

58 Йоасаф Бдински. Похвално слово за Филотея.- В: СБЛ. Т. 2, с. 197. За подобни процеси намеква и Гр. Цамблак в Похвално слово за Евтимий, когато говори за дейността на патриарха след падането на българската столица „.. а някои пък отсичаше като гнила част, за да не загние цялото тяло, или като прокажена овца изгонваше, за да не се предаде болестта на цялото стадо“, или пък по-късно, вече на заточение – „…и едни като от вериги се освобождаваха от различни ереси, други пък отхвърляха тъмата на сарацинското безчестие“. Пак там. 230, 234.

59 Вж. напр. Гр. Цамблак. Цит. съч., с. 229; Йоасаф Бдински. Цит. съч., 196-197; Монах Исая. Разорение на Македония от турците. – В: СБЛ. Т. 3, с. 112; Безименна българска летопис. Пак там, с. 86; История за превземането на славния Цариград, наречен град на Константин и нов Рим, който бе завладян от Мохамед Втори, осми турски султан в лято 1453 от Христа. – В: Народното четиво, 235-236, както и много други съчинения, датиращи от това време, и приписки, отразяващи умонастроенията на тогавашните българи. Вж. по въпроса и Vryonis, Sp. Jr. Op. cit., 266 – 269.

60 Вж. напр. Йосиф Брадати. Слово за суетния човек и змията.- В: СБЛ. Т. 2, с. 290; Петканова-Тотева, Д. Цит. съч., с. 113; Ангелов, Б. Цит. съч., Т. I, с. 107, 116, 139 и пр.

61 Паисий Хилендарски. Цит. съч. 140-142. Същите са причините и според Йеросхимонах Спиридон. Цит. съч., f. 67 r-v.

62 CБЛ. Т. I., 358-359, 94, 341.

63 Софроний Врачански. Цит. съч., 8-9.

64 Димитров, Стр. Цит. съч., с. 38.

65 Gradeva, R. Apostasy in Rumeli in the middle of the sixteenth century. – Arab Historical Review for Ottoman Studies, vol. 22, Autumn 2000, 29-74.

66 Петканова-Тотева, Д. Цит. съч., 111-113, 120-124. Вж. напр. житията на светците Евстатий, Димитър, Георги, Филарет, Слово за Василий Велики, всички публикувани в Народното четиво.

67 Петканова-Тотева, Д. Цит. съч., 112-113, 120-124.

68 СБЛ. Т. 4., с. 298.

69 Пак там, с. 302.

70 Народното четиво, с. 42.

71 Пак там, 328-330, 334-335, 228-229; СБЛ. Т. 2, с. 294; Ангелов, Б. Цит. съч. Т. 2. София, 1964, 109-112 (поп Тодор Врачански), 227-228 (Теофан Рилски), 146-147 (поп Йоан Врачански) и много други.

72 Нихоритис, К. Атонските новомъченици, загинали от турците. – В: Турските завоевания и съдбата на българския народ, отразени в историческите и литературни паметници от ХІV-ХVІІІ век. Ред. Г. Данчев. Велико Търново, 1992, с. 358, 360.

73 Тодорова, О. Православната църква, с. 233.

74 Народното четиво, 304-308. В народните представи „завързани“ означава „прокълнати, победени“. Възелът в народното поверие служел като отбранително средство срещу зли сили. Пак там, с. 386.

75 Паисий Хилендарски, Цит. съч., 51-52. Вж. напр. Йеросхимонах Спиридон. Цит. съч., с. 11, 13, 131.

76 Паисий Хилендарски, Цит. съч., с. 199, 146, 46.

77 Пак там. с. 147.

78 Йеросхимонах Спиридон. Цит. съч., с. 75, 151.

79 Ангелов, Б. Цит. съч., т. II, 197-198.

80 Пак там. с. 197.

81 Софроний Врачански. Цит. съч.

82 Тодорова, О. Православната църква, с. 235.

83 Papastathi, Ch. Nomokanon Georgiu Trapezuntiu. I is tin neoellenikin metaglottisis tou „Diatagon tou Agiou Apostolou“ kata to Ms. Gr. 696 (297) tis Rumanikis Akadimias. Anatipou ek tis epetiridos tu Kentru erevnisis tis istoria tu ellenuku diken. tis Akadimias Athinou, tom 27-28 (1980-1981), en Athines, 1985, Глава 41, с. 440.

84 Пак там. Глава 42, 440-441.

85 Nomikon. Piithen ke sintahthen is apliu frasiu ipo panierotatu elogimotatu episkopu Kampanias kiriu kiriu Theofilu tu ex Ioaninou (1788). Kritiki ekdosis meta isagogis ke evretion pinakon ipo Dimitriu S. Gini. Thesaloniki, 1962, Част II. Гражданско право. ЛГ’, с. 72. (Благодаря на г-жа К. Мирчева за превода на текстовете от гръцки език.).

86 Ангелов, Б. Цит. съч. т. II, 114-115.

87 Османското право, както е известно допуска само брак на мюсюлманин с християнка. Обратното е абсолютно невъзможно, а децата родени от такъв брак приемат вярата на бащата. Тодорова, О. Эволюция христианских взглядов, 52-62.

88 Вж. Parenti, M. Inventing Reality. The Politics of the Mass Media. New York: St. Martin’s Press, 1986.

89 Димитров, Стр. Цит. съч., 34-38; ОИИПБ, 296-297, 301.

90 Граф Д’Отрив (1785) – Френски пътеписи за Балканите, ХV-ХVIII в. Съст. и ред. Б. Цветкова. София, 1975, с. 339.

91 Ст. Герлах и Г. фон Найчиц говорят за светилище на Св. Николай, в което са се настанили дервиши, но което продължава да бъде почитано и от местните гърци. (Немски и австрийски пътеписи за Балканите, ХV-ХVI в. Увод, подбор и коментар М. Йонов. София, 1979, с. 333, Немски и австрийски пътеписи за Балканите, ХVII-ХVIII в. Увод, подбор и коментар М. Йонов, София, 1986, с. 73). Cantemir, D. Historian of South East European and Oriental Civilization. Extracts from the „History of the Ottoman Empire“. Ed. by A. Dutu and P. Cernovodeanu. Bucarest, 1973, pp. 42-43. Вж. повече по този въпрос у Hasluck, F. W. Christianity and Islam under the Sultans. Vol. I-II. Oxford, 1929.

92 НБКМ, Ор. отд. S 13, л. 3б, док. I и II, л. 4а, док. IV. Вж. публикация на тези документи в: ОИИПБ, док. 232, 287-289; Тодорова, О. Эволюция христианских взглядов, с. 62. Това е постоянна тревога и на териториалната общност, изразена във фолклора.

93 Вж. напр. НБКМ, Ор. отд., S 63, л.1б, док. II; S 46, л. 52а, док. III; S 1 bis, с. 10, док. IV, с. 4, док. III; S 308, с. 31, док. I и много други. Макар и по-рядко в сиджилите са регистрирани и бракове на немюсюлмани. Причините за такова поведение са много и тук няма да се спираме на тях. Вж. по въпроса Матковски, А. Грагански бракови и разводи на христиjани во Македониjа и на Балканскиот полуостров во време на турското владеенье. – Гласник на Институтот за национална историjа, Скопjе, 1973, 3; Иванова, С. Брак и развод в българските земи (ХVІ-ХІХ в.). – Известия на НБКМ, Т. ХХІІ (ХХVІІІ), 1996, 159-195; както и по-общо за поведението на балканските християни по отношение на кадийския съд, Gradeva, R. Orthodox Christians in the Kadi Courts: the Practice of the Sofia Sheriat Court, Seventeenth century. – Islamic law and society, Vol. 4, No 1, 1997, 37-69.

94 ИБИ, т. ХХІ, док. 187, с. 278; док. 189, 279-280 и мн. други. Многобройни са и случаите, в които мюсюлмани идват в съда да свидетелстват срещу мюсюлмани в полза на християни, показвайки познания, които могат да бъдат резултат само на дълголетно добросъседство, ако не и приятелство между родовете.

95 СБЛ. Т. 4, 308 – 376.

96 Пак там. с. 304.

97 Динеков, П. Софийски книжовници през ХVI век. Т. I. Поп Пейо. София, 1939, 103-106; Същият. Отношения между българи и турци в София през ХVI век. – Сборник в чест на проф. Петър Ников. ИИД. т. ХVI-ХVII. София, 1940, 198-206.

98 Ангелов, Б. Цит. съч. т. II. с. 197.

99 Софроний Врачански. Цит. съч. с. 23, 41-42.

100 Фалсификационизъм: философско-научна концепция (предложена от Карл Попър), според която една идея може да бъде приета като научна само в случай, че са налице принципни предпоставки за нейното опровержение. Ако липсват възможности за доказването на нейната погрешност, тя напуска областта на науката и се превръща в религия или мит. (Виж повече в Уикипедия, Бел. пр.)

101 Текстът, представян тук, е заключителна глава от едноименната книга на Пол Файерабенд. (Бел. пр.)

102 Известен професионален съюз, основан през 1905 г. в Чикаго. Бел. пр.

103 Легендарният американски радиоводещ и джазов ентусиаст Уилъс Коновър е бил почти непознат в Родината си. Радио „Гласът на Америка“ е институция за пропаганда на американските ценности и култура в чужбина т. е. „продуктът“ на радиостанцията не е предназначен за „вътрешна консумация“, а е изцяло „експортен“. Поради тази причина, в САЩ и до ден днешен съществува федерален закон, който забранява излъчването на програмите на радио „Гласът на Америка“ на територията на страната – Бел. авт.

104 National Public Radio – популярна американска радиостанция с обществен статут – бел. автора

105 Down Beat – известно американско джазово списание – Бел. авт.

106 Преди да емигрира в САЩ, известния тромпетист Артуро Сандовал е лежал четири месеца в затвор в Куба, за това, че е слушал „гласa на врага“ т. е. гласa на Уилис Коновър – Бел. авт.

107 In Special English – специални емисии, в които текста се изговаря много бавно и отчетливо – Бел. авт.

108 „Ако моят английски не е много добър, грешката е твоя. Научих го от твоето предаване“ – Бел. авт.

109 Както сами ще се убедите, в повечето случаи, когато цитира географски реалии, Джаред Даймънд не смята за нужно да пояснява, че става дума за днешната страна, известна под това име. – Б. пр.

110 До края на престоя ни в Япония, това мое първоначално наблюдение не се опроверга. Отначало мислех, че банкнотите ни са нови, понеже университетите даваха хонорарите на жена ми в плик, направо от касата. Но в нито един магазин, такси или ресторант не ни върнаха омачкана или изцапана банкнота. И до този момент не мога да се начудя как се постига това—защото дори в моето портмоне банкнотите започваха да получават гънки.

111 Чаша от фин порцелан без дръжка

112 Любовна песен от Босна и Санджак

113 Да пийне кафенце

114 Мюсюлманска милостиня

115 Ерофеев, Виктор. Енциклопедия на руската душа. Факел експрес, ИК „Жанет 45“, 2005.

116 Хаджийски, Иван. Оптимистична теория за нашия народ. Български писател, 1974

117 Най-голямата ми дъщеря, която единствена живее в България.

118 Lean означава слаб, мършав, без излишна тлъстина – в автомобилостроенето Тойота е дала това метафорично название на метода за постигане на максимална производителност с минимална загуба на време и ресурси. Като принцип Lean изисква процеса на производство да се очиства радикално и завинаги от всякакви излишъци. С това се печели време и се пестят материални ресурси. В средата на миналото десетилетие в американската здравеопазна система започнаха да се правят опити метода Lean да се пригоди към медицинските услуги, като спешната помощ се оказа най-подходящото звено за неговото въвеждане.

119 Иванова, Евгения. Балканите: Съжителство на вековете. Изследване върху (не)състояването на балканската модерност. С., Нов български университет.

120 Карнегиева фондация за международен мир. Доклад на Международната комисия за разследване причините и провеждането на Балканските войни. ГЛАВА II. Войната и мирното население.http://www. kroraina. com/knigi/karnegi/glava2_1. html

121 Карнегиева фондация за международен мир. Доклад на Международната комисия за разследване причините и провеждането на Балканските войни. ГЛАВА II. Войната и мирното население.http://www. kroraina. com/knigi/karnegi/glava2_1. html

122 A. Robbe-Grillet, Quatre jours en Bulgarie, 1947 [в:] Le Voyageur, Cristian Bourgois 2001, с. 23-43.

123 Пак там, с. 23.

124 Участници получават брошура на френски език, която съдържа материали от процеса и обвинителния акт срещу Никола Петков, информации за създаването на ОФ и ДМС, двугодишния план, биографията на Георги Димитров и др. п.

125 A. Robbe-Grillet, в цит. съч., с. 34.

126 В цит. съч., с. 38.

127 В цит. съч., с. 27.

128 В цит. съч., с. 34.

129 От падането на България под турско робство през ХІV век едва ли е имало по-силен трус в българската история, претърпяват метаморфоза темелите на цялото общество, включително и частните основи на собствеността.

130 Й. Радичков, Козел [в:] Скални рисунки. Новели, изд. „Български писател“, София 1970, с. 53.

131 В. Попов, Лозунг [в:] Вечни времена. Разкази, изд. „Български писател“, София 1973, с. 60.

132 „Неделя, само тя остана в село, и Спас, и Горския, дето взе земята и ни извади душите за социализма. Там са те и кукуват, другите побягнаха или измряха.“ В. Попов, Вечни времена, в цит. съч., с. 51.

133 В. Попов, Лозунги, в цит. съч., с. 60. „На кого оставяш земята“, „Къде се дяна кооперативното ти съзнание“, „Ако всеки избяга ще опустеят родните къщи!“, „Върнете се, има още време!“; и последният, екзистенциално натоварен лозунг: „Защо“!

134 Някои становища и изследвания на чуждестранни автори се съсредоточават главно върху търсенето на преки политически антитоталитарни ангажименти и значения в българската литература и култура от втората половина на миналия век. В изследователския хоризонт на определена социология на литературата се констатира, че съвсем малък брой произведения полемизират или правят опит за „квазикритика на тоталитарния строй“. (виж: Ц. Юда, Под знака на Народна Република България. Българската култура в капана на идеологията, прев. С. Борисова, изд. „Колибри“, София 2003). При всички случай обаче „използването“ на изкуството в една или друга посока, даже в името на „демократични идеи“, винаги го идеологизира, активизира просвещенската идея за служебната му роля, намалява неговата творческа самостойност. Трудно защитими са гледищата, имайки предвид анализите на литературните факти, че българската литература е сбор от текстове, които легитимират тогавашната тоталитарна власт, а една от причините за пълното обезличаване на културата от партийната идеология се крие във възрожденската традиция, когато българската литература е била подчинена на обществените нужди. Не би могло да се приписва на българската литература като цяло раболепие в угода на политическия режим, което при всички случаи води до схематичност, маргинализация, липса на оригиналност и идеологизираност. Без съмнение има доста произведения от времето на народната република, които отговарят на подобни класификации, но те отдавна са покрити с праха на времето, едва ли социалистическата действителност прави и цялата литература „социалистическа“. Най-интересните и талантливи творби на редица български писатели от шейсетте и седемдесетте години представят една съвсем различна литературна ситуация, разкриват художествено и дълбоко същността на тоталитаризма (нужен е обаче един нов прочит). Не напразно още през 1969 г. Йордан Вълчев отбелязва в личния си дневник: „А Йордан Радичков свърши голяма работа, той измами социализма.“ Виж: Й. Вълчев, Дневниците на писателя дисидент, ред. И. Радев, изд. „Слово“, Велико Търново 2004, с. 193. Редица артефакти от разглеждания период, от гледна точка на поетиката, носят нови черти и естетически тенденции. В компаративистиката интерпретациите на чуждата култура и литература имат смисъл само, ако те се разглеждат и обясняват със собствените им кодове и в съответния контекст. Понякога чуждите изследователи хвърлят „мрежа“ от понятия, стереотипи, конструкти, исторически опит и представи от собствените си култури и литератури върху чуждите, което в повечето случаи изкривява техния образ и художествен смисъл.

135 Й. Вълчев, Поклонение [в:] Родихме се змейове, изд. „Слово“, Велико Търново 2002, с. 326.

136 В цит. съч., с. 326.

137 С. Беляева, Съвременност, история, бит [в:] Съвременната българска литература и европейските социалистически литератури, София 1986, с. 142.

138 За термина „континуум на съзнанието“ сравни: М. Мамардашвили, Лекции по философии нового времени, Москва 1968.

139 Й. Радичков, Козел [в:] Скални рисунки. Новели, в цит. съч., с. 51.

140 В. Попов, Лунна нощ [в:] Корените. Хроника на едно село, изд. „Български писател“, София 1977, с. 88-89.

141 В. Попов, Душата на Горския, в цит. съч., с. 282.

142 В. Попов, Корените, в цит. съч., с. 121.

143 В. Попов, Къщите, в цит. съч., с. 12.

144 В. Попов, Битие, в цит. съч., с. 348.

145 Й. Радичков, Автобиография [в:] Плява и зърно, София, 1972, с. 20.

146 В цит. съч., с. 24.

147 Й. Радичков, За думите, в цит. съч., с. 55-59.

148 Й. Радичков, Козел [в:] Скални рисунки, в цит. съч., с. 53.

149 Й. Радичков, Нашите гори [в:] Плява и зърно, в цит. съч., с. 66. В разказа си писателят конкретизира: „Братът на моя дядо, Стоедин Радичков е бил свидетел на няколко самодивски сватби. Самодивите са правели тогава сватбите с дудуци и гайди-барянки, като тяхното „Иху!“ се е чувало през Вълчето вървище, Мечкин дол, Петлова чука.“

150 В цит. съч., с. 67-69.

151 Й. Радичков, Козел [в:] Скални рисунки, в цит. съч., с. 19.

152 В цит. съч.

153 Кл. Леви-Строс, Структурална антропология, в цит. съч., с. 308 – 329.

154 Сравни: E. Cassirer, Esej o człowieku. Wstęp do filozofii kultury, прев. A. Staniewska, изд. „Czytelnik“, Warszawa 1998, с. 150.

155 Чатъм – група от два големи и множество малки вулканични острови в южния Пасифик, днес влизащи в състава на Нова Зеландия (площ 963 км2, височина – до 286 м). Открити са от европейците през 1791 г. – от английския мореплавател У. Р. Броутън. – Б. пр.

156 Под Таити следва да се разбира не само едноименният остров, но и останалите от архипелага, известен в англоезичния свят като Обществата на островите (the Societies). – Б. пр.

157 В текста ще се придържаме към тази форма на името му (островът е известен също като Пасха и Рапануи). – Б. пр.

158 Американска студентска организация. Бел. пр.

159 Пенсилванският държавен университет. Бел. пр.

160 бъркотия (англ. жаргон) Бел. пр.

161 Changing Balkans. The Cultural Potential of the Balkan Countries as a Factor of Development. International Conference. 29 May – 1 June 2003, Istanbul. Balkan Political Club Foundation, Sofia, 2003.

162 Американско успокоително лекарство от рода на диазепама. Бел. Пр.

163 Чудовище от японските филми за Годзила. Бел. пр.

164 Вид паста за зъби. Бел. пр.

165 В смисъл „показно бели, като при известното семейство Озмънд – американски актьори, певци и медийни личности.“ Бел. пр.

166 Спиритуално движение, появило се във втората половина на 20 век, опитващо се да търси единство между разум, тяло и дух. Силно противоречиво, но много влиятелно. Бел. пр.

167 Перифраза на английската поговорка една птица в ръката е по-добре от две в храстите. Бел. пр.

168 Австрийска марка бонбони за смучене, които се ползват чрез специална джобна играчка-разпределител. Бел. Пр.

169 Американска верига от магазини за играчки. Бел. пр.

170 Друга кукла от серията на фирмата „Мател“, по-малка сестра на Барби, с детски черти на лицето. Бел. пр.

171 Лека клавирна пиеса за четири пръста, с евентуално участие на втори изпълнител. Бел. пр.

172 Вид долно бельо за момчета, производство на фирмата „Fruit of the Loom“. Бел, пр.

173 Американска търговска марка, серия от продукти за широка употреба. Бел. пр.

174 АМАРКОРД: филм на Федерико Фелини от 1973.

175 Паисий Хилендарски завършва „История славянобългарска“ през 1762 г. в Зографския манастир. Имануел Кант написва „Що е Просвещение?“ на 30 септември 1784 г. в Кьонигсберг, Прусия.

176 „Аретè“ е термин, произлизащ от гръцката дума aristos, може и от Арес – древногръцкият бог на войната. Ценностната система на „аретè“ включва образование и добродетели, полезни за човека и обществото – повече е написано в книгите „Аретелогия“ на професор Димитър Иванов.

177 При някои птици през първите два дни след излюпването, икубираните на светло, спят с отворено дясно око, докато инкубираните на тъмно, спят с отворено ляво око (Current Biology 2001; 11: 971-974). Като че ли познават дегизирания кон от „Алхимиците“ на Константин Павлов, който „започва с двете си очи да мига/ с лявото дава десни сигнали,/ с дясното дава леви сигнали.“ Повече обаче се знае за съня на делфините и акулите, както и на мигриращите птици – техният сън е унихемисферен и униокуларен: едното мозъчно полукълбо е будно, другото – спи; съответно, окото, противоположно на спящото полукълбо, е затворено. По време на съня си тези животни не движат бързо очите си (англ. rapid eye movement – REM), както правят хората, когато сънуват – това означава, че делфините и птиците нямат кошмарни сънища, но все още не е установено дали могат да мечтаят.

178 Певицата Емине Буружди, Ксанти, последната джума на юли 2011

179 Н. Георгиев, Превъплъщенията на Нане Вуте [в:] Почит и прочити. Литературознание на неограничените възможности, изд. „Слово“, Велико Търново 2003, с. 403-404.

180 С. Беляева, Съвременно митотворчество и критическа рецепция [в:] Идеи на текста и времето, Перник 1994, с. 152.

181 Й. Вълчев, Родихме се змейове (1969), циклизираната проза на Васил Попов Корени и Вечни времена (1964-1973), а към средата на седемдесетте години въпросното „светоусещане“ се проявява в структурата на романа: дилогията Кръстопът на облаци, Духовете на Цибрица и Горещници на Георги Алексиев, отчасти Низината на Васил Попов, Хитър Петър на Георги Марковски и други.

182 С. Беляева, Съвременно митотворчество и критическа рецепция, в цит. съч., с. 150.

183 Повечето от латиноамериканските автори са превеждани в България още преди падането на комунизма и получиха голямо признание сред българските читатели. Този факт има значение в контекста на сегашната литературнокритическа рецепция на магическия реализъм. Романът на Маркес Сто години самота е издаден в България десет години след световната му премиера, предговорът е написан от Васил Попов.

184 Р. Стоянов, По сходство [в:] Габриел Гарсиа Маркес. Избрани творби, прев. Р. Стоянов, т. І, изд. на ОФ, София 1979, с. 8-9.

185 Изследването на Ро наскоро след това е преведено и в Испания. След Германия, преди Втората световна война, магическият реализъм се проявява и в белгийската, датската, холандската литература.

186 През Апулей, Джонатан Суифт, Ернст Т. А. Хофман, Едгар А. По, Николай Гогол, Густав Майринк, Херман Хесе, Михаил Булгаков и други до българските диаболисти и Радичков. В Европа за представители на магическия реализъм са смятани писатели от различни литератури, издали свои творби в десетилетията преди и след Втората световна война. Особено място в европейското направление заемат прозаическите параболи на австриеца Георг Сайко, потопени във виенската духовна култура, оформена от прозата на Роберт Музил, Херман Брох и датчанина Вили Соренсен. В този естетически кръг някои изследователи разглеждат романа на Михаил Булгаков Майстора и Маргарита (1940).

187 L. Hutcheon, Historiograficzna metapowieść: parodia i intertekstualność historii, прев. J. Margiński [в:] сп. „Pamiętnik Literacki“, z. 4, Kraków 1991, c. 216-229.

188 В полската литература ситуацията е по-различна и по-късно се появиха прозаически произведения, днес разглеждани в поетиката на магическия реализъм. Става въпрос за книгите на Павел Хуеле, Вайсер Давидек (1987), на Олга Токарчук Пътуването на хората на Книгата (1993) и Правекът и други времена (1996). Творчеството на Теодор Парницки (1908–1988), роден в Русия и живял до края на шейсетте години в Мексико, напоследък е анализирано в контекста на магическия реализъм и постмодернизма (романът му Лицето на луната с множество препратки към византийската култура; но редица негови произведения са повлияни от латиноамериканските литератури).

189 Й. Радичков, Мотика [в:] Плява и зърно, в цит. съч., с. 83.

190 Битовизацията на демоничното и митическото в разказа Змей се изразява във факта, че „гоненето на змея“ се извършва сред декора на всекидневието, на събитието е придаден еротичен подтекст. Изчезването на Зарко при воденичарката само усилва и пародира прастария обичай, „вярата на предците“ в любовните взаимоотношения на митическите същества. Този модел на демитологизация и почти същият разказ се повтаря в новелата Заекът. „Времето засушаваше и ако бяха старите времена, сигурно мъжете щяха да се съберат да гонят змей нощем. Защото е известно, че змейовете пият водата от облаците, затова няма дъжд: обаче старите времена отминаха, никой вече не ходи да гони змей, макар че гоненето бе много хубава работа (…) Веднъж при гонитбата на змей опекунът Зарко Младенов налетя на воденичарката и оттогава все молеше Господ дано засуши повече.“ Й. Радичков, Заекът, в цит. съч., с. 154-155.

191 J. G. Barbour, Mity. Modele. Paradygmaty. Studium porównawcze nauk przyrodniczych i religii, прев. M. Krośniak, изд. „Znak“, Kraków 1984, с. 38-40. Според него, Бултман прави от природата „безлична сцена“, на която се разиграва драмата на човешкото съществуване.

192 Г. Алексиев, Кръстопът на облаци, изд. „Български писател“, София 1977, с. 115.

193 В цит. съч., с. 117. Авторът представя обичаи, свързани с култа към св. Врач.

194 Епизодът с открадването на Гълъбина Толовска, появява се презумпцията, че е „любена от змей“. „Знаеха, че змеят отпушва водата и се диндимосва със своите русалки и вихрушки, ако не бъде убита тази, която люби, или му се занесе жива при дупката за негова невеста.“ В цит. съч., с. 20.

195 „Заминаването започна на Възнесение Господне – на Спасовден“, Г. Алексиев, в цит. съч., с. 517.

196 В цит. съч., с. 453.

197 Й. Вълчев, Родихме се змейове [в:] Родихме се змейове, в цит. съч., с. 212.

198 Ив. Георгиева, Българската национална митология, изд. „Наука и изкуство“, София 1993, с. 128. Змеят от митологията на по-късния български етнос е близък типологично на тракийския мит за Борей, северния вятър, изобразяван като получовек със змиевидна опашка, който грабва Орестия, дъщерята на атинския цар Ерихтей. Ако в древните митически пластове змиеподобните същества/змията-смок, имат любовни взаимоотношения и отвличат девойки, то в митическия пласт на юнашкия епос, юнакът се бори с хали и змейове. Вярванията за любовта на девойката и змея, роденото от нея дете-змей, се сливат с преданията и практическото мислене – „смоците обичат много мляко“ (Вълчев) и така змията е примамена да напусне тялото на момичето.

199 Жак Дерида в Структурата, знакът и играта в дискурса на хуманитарните науки (в цит. съч., с. 408-430) цитира Клод Леви-Строс и пише, че митът е определена манталитетна конструкция, вид хипостаза, благодарение на която определяме и описваме първичната действителност, но която реално не съществува. Митът е състояние на динамични напрежения, които може да видим само приблизително. Това според него ни дава право да се отдалечим от всякакъв център, от всякаква отправна точка. „Митът е само стремеж и съотнасяне. Никога не отразява състоянието или момента на мита“.

200 Едва ли едно име Курт, споменаването на българските ханове, гербът на фамилията Вълчеви – тотемният вълк, фантазмът на героя, който го свързва „направо с хан Кубрат-Вълка“, дават достътъчно основания и може да послужи за основа на вижданията, за съществуването на протобългарски пласт в разказите на Вълчев. Без съмнение такива конструкти като клетварката, вълците, вълкът Муцко, който съдържа определена непълнота, несиметричност на формата, куц е по подобие на фолклорния образ – носят остатъци от тотемизма и магическите практики на архаичното съзнание.

201 Ив. Георгиева, в цит. съч., с. 254.

202 Клетварката поставя и въпроса за силната връзка на героите с дивата природа, която още не е станала докрай ойкумене. Общото в представите за вълка и змея е това, че те са хтонични персонажи, на границата на два свята, воят на вълка е смятан за лош, даже смъртен знак. Виж разказа на Й. Вълчев, Възнесение, в цит. съч., с. 324-325.

203 Г. Алексиев, Кръстопът на облаци, в цит. съч., с. 40.

204 Не, не, аз пих тук. (рус.) – Б. а.

205 Така, така. Те мене с кестени, а аз… Наздраве, гълъбче! (рус.) – Б. а.

206 Статията представлява разширен вариант на доклада „Християни и мюсюлмани в Западните Родопи през ХУ-ХУШ в.“, изнесен през м. ноември 1997 г. пред научната конференция „Религия и църква в България“, организирана от Института по история към БАН и Софийския университет „Св. Климент Охридски“.

207 K i e l, M. Newrokop. — In: The Encyclopaedia of Islam. Vol. VIII. Leiden, 1995, 9–11.

208 Пак там, с. 11.

209 Д и м и т р о в, Стр. „Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи и долината на Места през ХV-ХVII в. – Родопски сборник, I, 1965, 63-115.

210 Вж. А л е к с и е в, Б. Родопското население в българската хуманитаристика. – В: Мюсюлманските общности на Балканите и в България. С., 1997; K o n s t a n t i n o v, Y. Strategies for Sustaining a Vulnerable Identity: The Case of the Bulgarian Pomaks. – In: Muslim Identity and the Balkan State. London, 1997, и посочената там литература.

211 Срв. K o n s t a n t i n o v, Y. Цит. съч., с. 30.

212 Обменът на османски извори между Ориенталския отдел при Народната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ и Османския архив към Главното управление на архивите към Министерския съвет на Република Турция протече досега на два етапа. Постъпленията от края на 1993 г. вече са представени на вниманието на изследователите в: Р а д у ш е в, Е., Р. К о в а ч е в. Опис на регистри от Истанбулския османски архив към Генералната дирекция на държавните архиви на Р Турция. С., 1996. В Описа изворите за Неврокоп и района са разкрити в анотации под поредни номера 1, 9, 24, 28 и 39. Сред постъпленията по обмена от 1997 г. са 7 броя регистри от различен канцеларски вид от периода ХУ-Х1Х век, които предстои да бъдат включени в част 2 на Опис на регистри от Истанбулския османски архив…, върху чието изготвяне сътрудниците на Ориенталския отдел работят в момента.

213 Предполагам, че някои изследователи ще се отнесат с подозрение към категоричния израз „без всякакви уговорки“. Държа да подчертая, че убедеността ми е следствие на продължителна работа с неизвестни досега на българските специалисти османски извори за Неврокопския район от периода ХУ-Х1Х век, с представителни примери от който ще запозная читателите по подходящ начин в хода на изложението. Редом с това се чувствам длъжен да изтъкна, че доказателственият материал за етническата принадлежност на неврокопските мюсюлмани, експониран върху днешните обществени реалности, без да се отчете нуждата от защита на човешките права на това население, се превръща в „ровичкане в миналото“ без какъвто и да е позитивен резултат. Срв. С т о я н о в, В. Турското население в България между полюсите на етническата политика. С., 1998, с. 56.

214 Вж. Р а д у ш е в, Е. Прeдговор. В: Р а д у ш е в, Е., Р. К о в а ч е в. Цит. съч., ХХV-ХХVI.

215 Вж. Г а н д е в, Хр. Българската народност през ХУ в. С., 1972, 56-131.

216 Срв. М у т а ф ч и е в а, В. За точните методи в историческата демография. – Ипр., 1973, № 4, 134-141; Д и м и т р о в, Стр. Мезрите и демографският колапс на българската народност през ХУ в. – Векове, 1973, № 6, 50-65.

217 Срв. Л е в и – С т р о с, Кл. Структура на мита. С., 1996, с. 28.

218 Немного отдавна това стори Р. Ковачев с един опис на Никополския санджак от втората половина на ХУ век, съхраняван в Ориенталския отдел на НБКМ. Изводите на автора се оказват в пълна противоположност с теорията за „демографския колапс“. Ковачев убедително разкри, че поселищната и историко-демографска структура, заварена от османците в Шишманова България, през 80-те години на ХУ век все така „силно наподобява състоянието от времето на свободната българска държава“. Вж. К о в а ч е в, Р. Опис на Никополския санджак от 80-те години на ХУ в. С, 1997, с. 100.

219 Вж. пак там, 33-101.

220 Вж. БОЛ, МЛБ 525.

221 БОЛ, ТБ 3, ТБ 403.

222 Текстът е взет от сборник с фетви (доктринални мнения по съдебно-религиозни въпроси) на шейх юл-исляма Дюрри-заде сеийд Мехмед Ариф ефенди, на два пъти заемал този пост в периода 1785-1798 г. Вж. НБКМ, Ор. отд., О II 360, с. 149 (на арабица).

223 Из сборника с фетви на шейх юл-исляма Али ефенди, заемал този пост в периода 1703-1712 г. Вж. НБКМ, Ор. отд., О II 432, с. 170 (на арабица). През 1993 г. на научна конференция за криптохристиянството, проведена в гр. Смолян, беше организирана експозиция, на която сред експонатите, разкриващи историята на този феномен в Родопите, бяха изложени няколко факсимилета на фетви от шейх юл-исляма Ментеш- заде Абдюррахим ефенди – един от най-изтъкнатите за своето време мюсюлмански правоведи (заемал поста в 1715-1716 г.). Напоследък неговият сборник с доктринални мнения без някаква изследваческа преднамереност попадна във фокуса на интерес на българските османисти. Присъстващият на конференцията проф. М. Кийл сподели с мен мнението, че примери от сборника не са репрезентативни за ислямизацията, тъй като са становище на отделно взет представител на османските учени-богослови, застъпващ крайни позиции, ненамерили приложение в официалната политика и ежедневието. Работата е там обаче, че сборникът на Абдюррахим ефенди не е някакво изключение; всеки един по-изтъкнат представител на това съсловие подготвял подобен сборник с фетви с точно определена структура на съдържанието, според която били излагани мненията на съответния шейх юл-ислям, изказани в хода на неговата практика. Така че във всеки един подобен сборник съществува специална част, в която са представени решенията на въпроси, третиращи положението и поведението на новите мюсюлмани. За илюстрация на това обективно състояние подбрах за изложението си фетви от сборниците на други двамина представители на шейх юл-ислямското съсловие. Друг е въпросът, че в сборниците няма да срещнем призиви за пряко прилагане на насилие за първоначално вкарване на друговерци в исляма.

224 Срв. Османски извори за историята на ислямизационните процеси на Балканите ХVI-ХIX в. Под ред. на М. Калицин, А. Велков, Е. Радушев. С., БАН, 1990, 293-301.

225 Димитров, Стр. Някои проблеми на етническите и ислямизационно- асимилационните процеси в българските земи през ХV-ХVII в. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация. С., БАН, 1988, с. 45.

226 Л е в и – С т р о с, К. Цит. съч., с. 152.

227 Пак там.

228 Д и м и т р о в, Стр. Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи…, с. 103.

229 Д р и н о в, М. Отец Паисий. Неговото време, неговата история и учениците му. – Периодическо списание (Браила), I, 1871, кн. 12, с. 19.

230 Пак там.

231 Срв. аргументацията на П е т р о в, П. Българските летописни сведения за помохамеданчването в Чепино. – Родопски сборник, I, с. 18 сл.

232 П е т р о в, П. Съдбоносни векове за българската народност. С., 1975, 179-181.

233 Пак там, с. 178.

234 А н д р е е в, Ст., Е. Г р о з д а н о в а. Из историята на рударството и металургията в българските земи през XV-XIX в. С., 1993, 81-84.

235 Вж. BOA, Mevkufat Kalemi Nr. 2873, fol. 108.

236 Вж. В е р к о в и ч, С. И. Топографическо-этнографический очерк Македонии. СПб., 1889, с. 88; К ъ н ч о в, В. Македония. Етнография и статистика. С., 1900, с. 194.

237 Вж. BOA, Mevkufat Kalemi Nr. 2873.

238 К ъ н ч о в, В. Цит. съч., с. 194.

239 Вж. Османски извори за историята на ислямизационните процеси…; Ж е л я з к о в а, А. Разпространение на исляма в Западнобалканските земи под османска власт ХV–ХVIII в. С., БАН, 1990.

240 Условността тук е неизбежна, защото разкриването на ислямизационния процес от гледна точка на мюсюлманското въздействие върху духовната сфера на Балканите днес е едва начената изследваческа област в българската хуманитаристика. Българските историци и етнолози не са направили много за изясняване ролята на суфитския ислям и дервишките ордени, особено на онези с езотерична насоченост. Засега у нас се задоволяваме с най-общите констатации, че ислямът (като духовна същност, а не като белег за конфесионална другост), особено сектантският и „еретичният“ (къзълбашеството), е оказвал определено въздействие върху промяната на религиозната картина на Балканите. Макар засега стореното да е малко, проблемът вече е поставен, а това дава знак, че изследванията предстоят.

241 Г е о р г и е в а, Цв. Пространството на българина и неговите граници през ХV-ХVII в. – ГСУ ИФ, 88, 1995 (под печат); С ъ щ а т а. Околната среда и модел на селищната система в българското пространство през ХУ-ХУН в. – ИПр., 1996, № 2, 31-57; С ъ щ ат а. Структура на селищната мрежа в българското пространство през ХУ-ХУН в. – Балканистичен форум, 1997, № 1, 28-44.

242 Вж. Д и м и т р о в, Стр. Цит. съч.; Д и м и т р о в, Стр., Н. Ж е ч е в, В. Т о н е в. История на Добруджа. Т. 3. С., БАН, 1988; K i e l, M. La diffusion de l’Islam dans les campagnes bulgares а l’époque ottomane (XVe-XVIe s.). Colonisation et conversion. – Revue du Monde Musulman et Méditerranée, 66, 1993/1994, 39-54.

243 Вж. BOA, MAD 525. Изключението е посочено по-горе, бел. 15 – с. Малко Дряново с 1 мюсюлманин.

244 Вж. BOA, TD 3.

245 В контекста на изградената от тях самите представа за османското господство историческите митове дават обяснение, възприемано и до днес безкритично от доста автори: новообръщенците в исляма са резултат от насилствени военни операции на извънрегионални сили (столичен аскер във военен поход, преднамерено организирани ислямизационни експедиции на султани, велики везири и други подобни).

246 В така сложилата се изследователска среда през този период се появиха и трудове, разкриващи реалните съотношения в процеса на ислямизация – както демографските му аспекти (тюркомюсюлманската колонизация), така и конфесионалните трансформации (ислямизация на население). Подходящ пример е Ж е л я з к о в а, А. Цит. съч. Изследването бе започнато, преди да се постави под съмнение колонизацията като фактор в ислямизационния процес. Впоследствие (след 1985 г.) позитивният подход на авторката понесе негативите на наложилата се политическа конюнктура, свързана със смяната на туркоислямските имена. Вж. също емоционалната оценка на А. Желязкова за българските османистични проучвания през този период в: Историците – за истината, за насилията, за себе си. С., 1994, 115 – 127.

247 T o y n b e e, A. J. A Study of History. Abridgement of volumes I–IV. New York & Oxford, 1961, p. 172.

248 Пак там.

249 Вж. E s c e d y, I. Nomads in History and in Historical Research. – AO Hung., 35, 1981, f. 2-3; П л е т н е в а, С. Кочевники Средневековья. М., 1982.

250 BOA, TD 7, fol. 10.

251 Г р о з д а н о в а, Е., Ст. А н д р е е в. Соларството по Българското Черноморие през XV-XIX век. С., 1982, 7-33.

252 В историографията се е настанило схващането, че тюркмените представлявали номадското население на Мала Азия и Балканите; в много изследвания то се покрива с названието юрук/юруци. Тъй като юрук не отразява етнически характеристики, припокриването с тюркмен очевидно препраща към едно ранно състояние на етноса, подвластно на номадизма. Социализацията на номадите в територии с уседнало население прекратява юрушкия им статут, превръщайки ги в уседнали тюркмени. Всъщност този проблем е част от големия въпрос за корелациите при наименованията тюркско (тюркменско) – османско-турско и за прецизността при употребата им в изследваческата практика.

253 BOA, TD 7, fol. 10.

254 Пак там.

255 Пак там, л. 1 2.

256 Пак там, л. 13.

257 A k g ü n d ü z, A. Osmanlõ Kanunnameleri. 2. Kitab. İstanbul, 1990, p. 522.

258 G ö k b i l g i n, M. T. Rumeli’de Yürükler, Tatarlar ve Evlad-i Fatihan. İstanbul, 1957, 64-74.

259 Вж. G ö k b i l g i n, M. T. Цит. съч., 171-173; Р а д у ш е в, Е., Р. К о в а ч е в. Цит. съч., с. 17.

260 Вж. Ж е л я з к о в а, А. Разпространение на исляма в Западнобалканските земи…, 179-202 и посочените там извори и литература.

261 BOA, TD 7, fol. 24-25. В компетентното изследване върху юруците М. Т. Гьокбилгин предлага списък на имена, свойствени на номадите тюркмени, заселили се на Балканите. Изведените от страниците на османския регистър примери от именната система на уседнало мюсюлманско население най-плътно се покриват с установената от турския изследвач номадска антропонимия. Вж. G ö k b i l g i n, M. T. Цит. съч., 101-105.

262 Освен че било организация на тюркомюсюлманските търговци и занаятчии, ахийството било здраво свързано с идеологията на фютуввета – сбор от правила в мистичен дух за благочестив живот и гражданско поведение според предписанията на исляма. Ахийството преследвало следните по-важни цели: колонизиране на тюркомюсюлмани в завладените градове в Мала Азия и на Балканите, където по време на ранните завоевания християнското население решително преобладавало; утвърждаване позициите на мюсюлманските търговци и занаятчии в градските центрове, за да бъде разбит монополът на християните в стопанската дейност. Редом с това ахиите развивали организационна и просветно-религиозна активност, обучавали младите си последователи на военно изкуство и всичко това с намерението да бъдат изградени здрави икономически и духовни връзки между новите господари на завладените градове в християнския свят. Вж. Р а д у ш е в, Е. Османската погранична периферия (серхад) в Никополския вилает през първата половина на XVI век. – В: Българският шестнадесети век. С., 1996, с. 193; Срв. £ a g a t a y, N. Ahilik Nedir. Ankara, 1990, p. 20, 28.

263 Д и м и т р о в, Стр. Някои проблеми на етническите и ислямизационно- асимилационните процеси в българските земи през XV-XVII в., с. 54.

264 Пак там, с. 51, и посочената литература.

265 Пак там, с. 54.

266 Г а н д е в, Хр. Българската народност през ХУ век, с. 162, 114.

267 Пак там, с. 147.

268 Пак там, с. 11 4.

269 BOA, TD 7, fol. 114.

270 Вж. едно от последните изследвания на B a l t a, E. Les Vakifs de Serres et de sa région. Athènes, 1995.

271 BOA, TD 7, fol. 220-229.

272 Х ю с е и н. Бед›аи ул века›и (Удивительние собития). Памятники литератури народов Востока. Большая серия. Т. XIV, ч. I. М., 1961, л. 68а-68б.

273 Вж. B a r k a n, O. L. 894 (1488/1489) Yili Cizyesinin Tahsilâtina ait Muhasebe Bilançolari. – Belgeler, Cilt I, Sayi 1, 1964. Почти същият изворов материал (регистър с една година по-късен от този на Баркан, НБКМ, Ор. отд., ОАК 214/5) бе издаден в превод на български език от Асп. Велков, публ. в: Турски извори за българската история. VII. С., БАН, 1986, 21-128. Впоследствие същият извор бе публикуван и на френски език в: T od o r o v, N., A. V e l k o v. Situation démographique de la Péninsule balkanique (fin du XVe s. – début du XVIe s.). Sofia, 1988. Френският вариант е придружен от уводна студия: T o d o r o v, N. La situation démographique de la Péninsule balkanique (fin du XVe s. – début du XVIe s.), която в общи линии повтаря изследването на Н. Тодоров от 1965 г. За демографското състояние на Балканския полуостров през XV-XVI в. – ГСУ ФИФ, 53, 1960, № 2, 193-226. Тази работа на Тодоров е подложена на сериозен критичен анализ от Баркан, заради допуснати слабости в обработката на османския извор. Вж. B a r k a n, O. L. Цит. съч., 10-28.

274 Д и м и т р о в, Стр. Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи …, с. 69.

275 Вж. B a l t a, E. Цит. съч., 25-185.

276 Вж. И в а н о в, Й. Български старини из Македония. С., 1931, 226-227; Х ю с е и н. Цит. съч., л. 68б.

277 Вж. BOA, MAD 525 – регистър от 1444-1445 г.

278 Пак там, TD 7, fol. 344-351.

279 Вж. напр. Д и м и т р о в, Стр., Р. С т о й к о в. Откъси от регистър на ленни владения в Западните Родопи и Серско. – В: Родопски сборник, I, с. 292, 294, 296 и т. н.

280 Вж. напр. BOA, TD 7, fol. 61-65.

281 Пак там, л. 65.

282 Пак там, л. 66.

283 Пак там, л. 67.

284 Срв. К ъ н ч о в, В. Пътуване по долините на Струма, Места и Брегалница. – Сборник за народни умотворения, наука и книжнина, кн. ХII, 1895, 235-251.

285 Д е р и б е е в, Б. Огюст Викенел в Родопите. – Родопски сборник, V, 1993, 247-251, по-спец. с. 249.

286 Тук отново се изкушавам да напомня, че странстващите скотовъдци (юруците), сезонно появяващи се по високопланинските пасища в Родопите и Пирин, не попадат в категорията население с влияние върху темпа на колонизация и последвалите конфесионални промени в посока ислям. Колонизатори, в пълния смисъл на това понятие, били онези подвластни на уседналия бит тюркменомюсюлмани земеделци, които се откриват по страниците на османските регистри, вписани като данъкоплатци, сиреч производително население. Тъкмо броят на такива хора постепенно намалява, сравнен със селищата в предпланината и крайморските равнини, но не изчезва напълно.

287 BOA, TD 7, fol. 272. Срв. с бел. 27.

288 Пак там, TD 7, fol. 286.

289 Срв. пак там, TD 3, fol. 273 – 274.

290 Пак там, TD 7, fol. 372.

291 Срв. пак там, TD 3, fol. 128-129.

292 Пак там, ТБ 7, £01. 352-356.

293 Пак там, л. 357-361.

294 Пак там, л. 359.

295 Пак там, л. 364.

296 Пак там, л. 362-364.

297 Пак там, л. 371.

298 Пак там, Mevkufat Kalemi 2873, fol. 46–47.

299 Пак там, ТБ 7, £01. 374-376.

300 В тази посока успешно работи Цв. Георгиева. Вж. Пространството и пространствата на българите през XV-XVII век. (Автореферат на дисертация за присъждане на научната степен „доктор на историческите науки“). С., 1998.

301 Вж. BOA, Mevkufat Kalemi 2873. Позволявам си едрите щрихи при излагането на този забележителен материал заради ограничения обем на настоящата студия, но пак повтарям – въпросните извори тепърва подлежат на задълбочена обработка, а регистърът от 1723 г. вече е преведен на български език от автора на настоящите редове и заинтересуваните изследователи биха могли да ползват превода в ръкописния му засега вид. Това може да стане в Ориенталския отдел при НБКМ.

302 BOA, MAD 525, fol. 19.

303 Караджа паша – висш администратор и военачалник, румелийски бейлер бей, загинал при обсадата на Белград през 1456 г.

304 Попада в двореца в резултат на девширмето (т. нар. кръвен данък). От теляк в дворцовата баня се издига до везир и велик везир. Ликвидиран по политически съображения от следващия султан Селим I.

305 Вж. BOA, TD 70.

306 Пак там, TD 167, fol. 47-57.

307 K i e l, M. Цит. съч., с. 9.

308 Мюсюлмански молитвен дом, в който не се отслужва петъчна молитва.

309 K i e l, M. Цит. съч., 9-11.

310 Вж. BOA, Mevkufat Kalemi 2873.

311 Проф. Х. Норис от Лондонския университет в една своя статия съобщава за интересните наблюдения на английския изследвач К. Гарднър, който през 1910 г. среща в Германия двама братя „екс-мюсюлмански шейхове“ (sic), дошли от „дивата планинска пустош между България и Македония“. Единият от тях бил шейх на дервишко теке към ордена Рифая, но след това станал християнин. Според Гарднър братята обяснили, че издигането по мистичния Път било причината, която ги отвела отвъд исляма, към християнството. Прочее според шейхове на същия този орден „Моисей, Иисус и Мохаммед са едно и също. Те са различни пътища, по които се стига до един и същи резултат!“ Колкото до местоположението на текето, Гарднър съобщава най-обща информация, отправяща към „дивите места по границата между…“ или пък към „българоезична Турция“, сиреч към българските земи, намиращи се все още под османска власт в навечерието на Балканските войни. Голяма е вероятността тогава въпросното теке да се е намирало тъкмо в Западните Родопи и по-специално в Невро- копския район, където минава границата с източния дял на Македония. Вж. N o r r i s, H. T. Aspects of the Sufism of the Rifaiyya in Bulgaria and Macedonia in the Light of the Study Published by Canon W. H. T. Gairdner in The Moslem World. – Islam and Christian-Muslim Relations, Vol. 7, 1996, Nr. 3, 297-309.

312 I n g r a m s, D. A Survey of Social and Economic Conditions in the Aden Protectorate. Eritrea, 1949, p. 49.

313 BOA, Mevkufat Kalemi 2873, fol. 38-39.

314 Срв. L o r y, H. W. Changes in the Fifteenth-Century Ottoman Peasant Taxation: The Case Study of Radilofo. – In: Continuity and Change in Late Byzantine and Early Ottoman Society. The University of Birmingham, 1986, 29-31.

315 Д р и н о в, М. Цит. съч., с. 19.

316 L o r y, H. W. Цит. съч., с. 31.

317 Вж. BOA, Mevkufat Kalemi 2873.

318 U z u n ç a r § î l î, i. H. Osmanli Deleti Te§kilâtindan Kapukulu Ocaklari. Cilt I. Ankara, 1984, p. 18. Корпусът се попълвал изключително с деца на балкански християни, което било стриктно следено чрез неколкократни медицински прегледи на събраните от Румелия деца, за да се избегне проникването в корпуса на тюркмени мюсюлмани (обрязани). Отговорността за това носел главният лекар на султанския сарай, който участвал в комисията по приемането на наборите.

319 Вж. Османски извори за историята на ислямизационните процеси…, с. 100 сл.

320 Вж. напр. В е л к о в, А., Е. Р а д у ш е в. Османски архивни държавни документи за ислямизационните процеси на Балканите ХГУ-ХГХ в. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация. С., БАН, 1988, 57-73. Опит за по-широко разглеждане на феномена направи А. Желязкова. Вж. Ж е л я з к о в а, А. Разпространение на исляма в западнобалканските земи под османска власт ХУ-ХУШ в. С., БАН, 1990.

321 НБКМ, Ор. отд., ф. 1А, а. е. 57 370; вж. също Османски извори за ислямизационните процеси…, с. 205.

322 Най-лесно читателят ще се убеди, като разтвори Извори за българската история. Т. 26. С., 1986. Там ще види, че от XVI век нататък най-значителният приход на държавата – джизието, бил събиран от хора от еничерското съсловие.

323 НБКМ, Ор. отд., ф. 6А, а. е. 790, л. 2б. Самият Абдюлбаки ефенди е интересна фигура. Xристиянско момче от Одрин, той бил забран за еничерския корпус, но попаднал в дворцовите школи. Кариерата му потръгнала след като бил назначен в централното финансово ведомство (Дефтерхане). Службата в различните отдели го отвела до върховете на финансовата йерархия – дунавски дефтердар и накрая баш дефтердар, който пост заемал на три пъти. Абдюлбаки участвал и в дворцовите борби – по време на политическата криза около ликвидирането на султан Осман II той се оказал един от набелязаните за премахване висши държавници, но успял да се отърве.

324 Град Гоце Делчев. Из миналото на града и района. С., 1988, с. 94, 214.

325 В е л ч е в а, Н. Родопчанката. С., БАН, 1994, с. 180.

326 В регистрациите от началото на ХVI век нататък тази нахия вече не се споменава. Тя представлява остатък от предосманското административно деление на Западните Родопи. Предполагам, че е обхващала левия бряг на Места, след като реката напуска Неврокопското поле, западните склонове на Дабраш, достигайки може би до сливането на Доспатската река с Места (дн. вън от границите на България).

327 Тук и в следващия документ количествата селскостопанска продукция и паричната й равностойност като сума на дължимите от населението данъци не са представени в превода.

328 Лицето притежава земя в количество 1 чифт, което се равнява на площ, подлежаща на обработка с 1 чифт волове. Чифтът възлиза обикновено при добра почва на 60-80 дьонюма, при средна на 90-100 и при слаба на 130-150. Дьонюмът се равнява на 40 крачки на квадрат, или прибл. 920 м^2.

329 Притежател на 1/2 чифт обработваема земя.

330 Неразчетено име.

331 Неразчетено име.

332 Неразчетено име.

333 Данъчна единица, обхващаща различен брой платци. В случая ханетата са определени за събирането на данъка авариз. Описано е цялото население на селището, като от категорията на данъкоплатците е изкарано т. нар. нераетско население. Вж. също бел. 146.

334 Мюсюлмански проповедник.

335 Мюсюлмански духовен служител, ръководещ изпълнението но религиозната служба в джамиите.

336 Вероятно този служител на ислямския култ бил местен човек от селото, за разлика от останалите селища в казата, в които религиозните кадри идвали от други части на държавата.

337 Султанска грамота, удостоверяваща правото за заемане на някаква служба, събиране на данъци, владеене на поземлени участъци и други подобни.

338 Длъжностно лице, което се грижи за вътрешния ред и чистотата в джамията.

339 По-нататък всички суми са дадени в акчета.

340 Един от корпусите на платената султанска гвардия, наричана алтъ бьолюк халкъ (шестте полка). Наименованията на отделните корпуси били: сипах, силяхдар; улюфеджиян-и йемин иулюфеджиян-и йесар (платена конница – ляво и дясно крило); гуреба-и йемин и гуреба-и йесар (чуждестранна наемна конница – ляво и дясно крило). Съставът на алтъ бьолюк халкъ бил попълван от еничерските оджаци.

341 Не е вписан номера на бьолюка.

342 В смисъл на госпожа.

343 Не е вписано име.

344 Не е вписано име.

345 Не е вписано име.

346 Не е вписано име.

347 Не е вписано име.

348 Не е вписано име.

349 Не е вписано име.

350 Не е вписано име.

351 Войници, отбиващи редовна военна служба. Бел. пр.

352 От „подполковници“. Бел. пр.

353 От руското ОМОН – „отряд милиции особого назначения“: специални подразделения на руската полиция (милиция), предназначени за борба с терористи и опасни престъпници, но също и демонстранти. Бел. пр.

354 Тоест, милиционери от специалните сили (с „космонавтски“ шлемове). Бел. Пр.

355 От „силы специального назначения“, тоест специализирани полицейски подразделения. Бел. Пр.

356 Презрително название на руските милиционери, идещо от „патрульно-постовой“ (ПП). Бел. пр.

357 Малка панелна или тухлена жилищна сграда на три до пет етажа, типично за времето на Хрушчов. Бел. пр.

358 Хора, интересуващи се от последните крясъци на модата; заедно с това думата означава и сексуално достъпен човек. Бел. пр.

359 Тоест чувствено, еротично. Бел. пр.

360 Героят от Трамвай желание на Тенеси Уилямс, с която роля Брандо става прочут. Бел. пр.

361 Ченгета. (фр. Жаргон). Бел. пр.

362 Реплика от филма. Както днес вече е известно, оригиналът идва от Кърт Вонегът („We’re just taking a flying fuck at a rolling doughnut“, Slapstick, 1976). Бел. пр.

363 Литературно понятие, въведено от Т. С. Елиът. (http://en. wikipedia. org/wiki/Objective_correlative)

364 Уилям Бийвърбрук (1879–1964): английско-канадкси мултимилионер, политик и писател. Бел. пр.

365 Известното място на едно от най-големите поражения на англичаните през Втората световна война. Бел. пр.

366 Тръпка (фр.) Бел. пр.

367 Човек, участващ в оргии. Бел. пр.

368 Техничарски неща. Думата tecniqueria – „техничност“, „изкусност“, изкована от испанския философ Мигел де Унамуно, има пейоративно значение. – Б. пр.

369 …реалния Полоний – Балтасар Грасиан – испанският писател, моралист и теоретик на литературния барок е иронично сравнен с Шекспировия герой като автор на сборника с поучителни афоризми „Джобен оракул, или Изкуство на благоразумието“ (1647).

370 Балтасар-Грасиановото „Остроумие и изкуство на изобретателността“ – трактат, в който са изложени естетическите идеи на Грасиан.

371 „Гусман де Алфараче“ – „Животът на Гусман де Алфараче“, пикаресков роман от испанския писател Матео Алеман (1547– ок.1614), оказал влияние върху развитието на романния жанр.

372 Кеведо написва шеговити стихове за смъртта на рицаря – става дума за сатиричния романс на испанския поет и прозаик „Завещанието на Дон Кихот“ (1616).

373 Леополдо Лугонес – аржентински поет, прозаик и есеист, един от най-ярките представители на латиноамериканския модернизъм (1874–1938).

374 …нашия Грусак – Пол Грусак (1848–1929), аржентински писател, есеист и литературен критик от френски произход; директор на Националната библиотека в Буенос Айрес (1885–1929), пост, който Борхес заема от 1955 до 1973 г.

375 Самюъл Бътлър – английски романист и есеист (1835–1902); автор на прозаически преводи на „Илиада“ и „Одисея“.

376 Sir Thomas Browne – Томас Браун (1605–1681), английски писател, по професия лекар; трактатът „Погребални урни“ съдържа размишления за смъртта и преходността на земната слава.

377 „Писма“ (фр.). – Б. пр.

378 Гонгора – Луис де Гонгора-и-Арготе (1561–1627), испански поет, най-яркият представител на култеранизма (едно от теченията в испанския литературен барок); поезията му се отличава със сложна метафоричност и витиеват стил.

379 Хайне, който никога не е чувал как звучи на испански, го е прославил навеки – има се предвид „Въведение към „Дон Кихот“, предговор към немско издание на „Дон Кихот“ от 1837 г.

380 „Съкрушен съм, покрусен съм“ (фр.). – Б. пр.

381 „Обичам“ (фр.). – Б. пр.

382 „Най-красивите стихове на света“ (фр.). – Б. пр.

383 ЧКГБ – съкращението е на автора и цели да подчертае приемствеността между ЧК на Ф. Дзержински и КГБ на Ю. Андропов. – Бел. пр.

384 Зек – затворник или концлагерист. – Бел. пр.

385 Началото на колективизацията в СССР. – Бел. пр.

386 Става дума за поемата „Страна Муравия“ от Ал. Твардовски. – Бел. ред.

387 Около 150 стандартни машинописни страници. – Бел. пр.

388 По настояване на Долорес Ибарури, която не била съгласна с някои пасажи в романа, той дълго време не се издаваше в СССР. – Бел. пр.

389 На жаргона на лагерниците с руската дума „шарашка“ (буквално – „тояга“) са били наричани конструкторските бюра, в които висококвалифицираните затворници работели по специалността си. – Бел. пр.

390 Блатни огньове-светлини от гниене в блатата, според поверието, заблуждават хората и ги отвеждат в тресавища. Новодворская използва израза заради името на площада „Болотная пощадь“, където се проведе митинга срещу фалшификацията на изборите. (Всички бележки са на преводачката).

391 Смутно време (или русская Смута-периода – от смъртта на цар Иван Грозни през 1958 до 1613 година.) Той е белязан от размирици, природни бедствия, полско-шведска интервенция и загуби на територия, тежка институционална, политическа, икономическа и социална криза в Руското царство.

392 Пугачовщина, по името на Емелян Пугачов, който е начело на един от най-известните селски бунтове (1773–1775 година) в историята на Русия. През двете години на метежа са избити над 20 000 души и са опожарени и разрушени стотици села и малки градове. Нарицателно за беззаконие и кръвопролития в руската историография.

393 Символ на партията „Единна Русия“ е мечка на фона на руското знаме.

394 Андрей Навални, националист и един от най-популярните критици на властта, нарече така управляващата партия „Единна Русия“.

395 Шура Балаганов, герой от „Златният телец“ на Иля Илф и Евгений Петров. Шура е дребен измамник и джебчия, представящ се, също като Остап Бендер за „син“ на командващия крайцера „Очаков“ генерал-лейтенант Пьотър Шмид. „Син на лейтенант Шмид“ е нарицателно за измамник.

396 Владимир Чуров, председател на Централната избирателна комисия за Избори 2011.

397 „Яблоко“ – руска обединена демократична партия с лидер Григорий Явлински.

398 Руски адвокат и политчески активист.

399 Комунистическа партия на руската федерация, лидер Генадий Зюганов.

400 Псевдоним на руския болшевик и „професионален революционер“ Симон Тер-Петросян, организатор на бойни отряди в Закавказието по време на революцията от 1905 година.

401 Родион Расколников, герой на Ф. М. Достоевски от романа „Престъпление и наказание“. Расколников стига до идеята, че хората се делят на две категории „обикновени“ и „необикновени“, като на второто е позволено всичко, включително и убийство.

402 Либерално-демократична партия на Русия, лидер Владимир Жириновски. Известна с крайните си възгледи по въпроса за „нацията, чистотата на кръвта и превъзходството на руския народ над останалите“.

403 Есери – партия на социалист-революционерите, участници в революцията от февруари 1917 година, както и във Временното правителство. Лидер, както и премиер е руският дворянин Александър Керенски.

404 Борис Немцов, бивш вицепремиер, през 1999 година създава „Съюз на десните сили“, два пъти е кандидат за президент на Русия, през 2008 година напуска СДС и става съпредседател на Партията на народната свобода. Михаил Касянов, бивш премиер, лидер на движението „Руски демократичен съюз“, Владимир Рижков, съпредседател на Партията на народната свобода, бивш депутат.

405 Цитат от популярната съветска песен „Тримата танкисти“

406 По името на Едуард Лимонов, руски писател и политик, лидер на забранената в Русия Национал-болшевишка партия. През 80-те години е близък до ръководството на Френската компартия.

407 ДПНИ-Движение против нелегалната имиграция.

408 Тохтамиш – потомък на Чингис хан, който през 1382 година опожарява Москва.

409 По името на популярния съветски филм „На бой отиват само старците“.

410 Плутарх се присмива на онези, които твърдят, че атинската луна е по-хубава от коринтската – в „За изгнанието“ от книгата с философско-етически трактати и диалози „Moralia“.

411 Милтън отбелязва, че Бог обикновено се явява най-напред на Своите англичани – в памфлета в защита на свободния печат „Ареопагитика“.

412 Фихте заявява, че да си човек с характер и да си германец е безспорно едно и също – в „Речи към немската нация“.

413 Държавата е надлична: аржентинецът възприема само личното отношение. Затова според него да се крадат обществени пари не е престъпление. Констатирам един факт; не го оправдавам или извинявам. – Б. а.

414 „Държавата е действителността на нравствената идея“ – вж. Хегеловия труд „Философия на правото“.

415 Превод от испански Тодор Нейков. Цитирано по: Мигел де Сервантес, „Знаменитият идалго дон Кихот де ла Манча“, изд. „Народна култура“, 1970. – Б. пр.

416 …една нощ в аржентинската литература… – нощта в песен ІХ от поемата „Мартин Фиеро“ на аржентинския писател Хосе Ернандес (1834–1886); възхитен от храбростта на преследвания гаучо Фиеро, сержантът Крус се сражава редом с него срещу войниците от своя отряд. Борхес включва този епизод в своя разказ „Биография на Тадео Исидоро Крус“.

417 От еврейските букви „ламед“ и „вав“, чието съвкупно числово значение е тридесет и шест. – Б. пр.

418 Морейра, Черна мравка – Хуан Морейра и Гилиермо Ойо, известен с прякора Черна мравка, са гаучос, чийто живот е описан в популярните романи „Морейра“ и „Черна мравка“ на аржентинския писател Едуардо Гутиерес (1851–1889).

419 Сегундо Сомбра – герой от едноименния роман на аржентинския писател Рикардо Гуиралдес (1886–1927).

420 „Строителите на моста“ (англ.). – Б. пр.

421 „Пък от хълма Пук“ (англ.). – Б. пр.

422 …почти забравения Спенсър… – английският философ Хърбърт Спенсър осъжда растящата намеса на държавата в социалните отношения в своя труд „Човекът срещу държавата“ (1884).

423 Ernest Renan, „Qu’est-ce qu’une nation“, лекция в Сорбоната от 11 март 1882. (Бел. авт.)

424 Статията е от 1999 г. (Бел. пр.)

425 Benedict Anderson, Imagined communities: reflections on the origin and spread of nationalism, Verso, London, 1991. (Бел. авт.)

426 Marcel Mauss, „Nations, nationalités, internationalisme“, in Oeuvres, Editions de Minuit, Paris, 1969.

427 Виж Pierre and Bruno Cabanes, „Passions albanaises, de Berisha au Kosovo“, Odile Jacob, Paris, 1999, и Catherine Durandin, „Histoire des Roumains“, Fayard, Paris, 1995. (Бел. авт.)

Table of Contents

Списък на авторите

Септември 2011

Посткомунистическият кошмар Автор: Вацлав Хавел

Интервю с Изабел Юпер Автори: Изабел Юпер, Андре Мюлер

„Правилното осъзнаване“ на македонските мюсюлмани

Истинските голи жени Автор: Ели Иванова

Яворов и демоните на българския дух Автор: Румен Леонидов

Успех Автор: Нели Лишковска

Кур-чорба (не по Ути Бъчваров) Автор: Бойка Асиова

„Националистите“ не са националисти Автор: Александър Кертин

11 септември 2001 – една равносметка Автор: Ан Епълбаум

За разбирателство със съседите мюсюлмани Автор: Митрополит Симеон Преславски

За праведното щастие Автор: Румен Леонидов

Танти Роза Автор: Ицко Финци

Човекът от горе Автор: Калин Терзийски

За птиците и мен Автор: Таня Рупел – Тера

Седемте кръга на европейската памет Автор: Клаус Легеви

Половата свитост на българинакато основа на неговия характер Автор: Стефан Гидиков

Поколението E Автор: Иван Кръстев

Нежен агресор Автор: Людмила Ламбовска – Мила

Жените в семейството на султана Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Турците в българската книжнина, ХV–ХVIII в. Автор: Росица Градева

Ванкувър – лицата на Канада – Част 1 Автор: Аврам Агов

Против метода Автор: Пол Файерабенд

Октомври 2011

Да убиеш въргозуняк Автор: Любослава Русева

Отговорността на интелектуалците, отново Автор: Ноам Чомски

Вълкът и Злия дух Автор: Димитър Атанасов

Робството не е стаж за бъдеща демокрация Автор: Румен Леонидов

За отговорността Автор: Златко Енев

Гласът на Америка Автор: Емил Войников

Защо световната история прилича на луковица? Автор: Джаред Даймънд

Храната от вчера Автор: Мая Кисьова

Почти нищо за майка ми Автор: Калин Терзийски

Ню Йорк. Изгубено и намерено Автор: Антон Терзиев

Ванкувър – лицата на Канада – Част 2 Автор: Аврам Агов

Историята като муза Автор: Светла Кьосева

Ново, но познато Автор: Улрих М. Шмид

Изъ живота и положението на българите въ вилаетите – Част 1 Автор: Атанас Шопов

За Япония отдалеч – Част 1 Автор: Златко Ангелов

Да пием турско кафе Автор: Таня Мангалакова

НИЕ и ТЕ Автор: Велко Милоев

Какво не е наред с Нобеловата награда за литература? Автор: Тим Паркс

За Япония отдалеч – Част 2 Автор: Златко Ангелов

Митът за етническата толерантност на българина Автор: Велко Милоев

Гибелта на Буколическа България Автор: Галя Симеонова-Конах

Единственият фен на Европа? Автор: Ан Епълбаум

Постмодернизмът е мъртъв Автор: Едуард Докс

Един естествен експеримент в историята Автор: Джаред Даймънд

Из „Записки на препарирания“ Автор: Васил Славов

Трите правила на епидемиите Автор: Малкълм Гладуел

Безсмъртие по време на свобода Автор: Румен Леонидов

Изъ живота и положението на българите въ вилаетите – Част 2 Автор: Атанас Шопов

Винаги на страната на яйцето Автор: Харуки Мураками

Лотос и секвоя Автор: Калин Терзийски

Грозните американци на Франзен в чужбина Автор: Тим Паркс

Ноември 2011

Геноциди? Автор: Угур Юмит Юнгьор

Балканска приказка Автор: Велко Милоев

Истинска кукла Автор: А. М. Хоумс

АМАРКОРД, или СПОМНЯМ СИ Автор: Анжел Вагенщайн

Будният човек и крилете на любознанието Автор: Георги Чалдъков

Фантасморгазъм Автор: Златко Енев

„Не е добре да идиш на Туркия от мучки години“ Автор: Таня Мангалакова

Българските борхесианци Автор: Галя Симеонова-Конах

Отмъщението на Йеб Автор: Емил Андреев

Щом само падне Гърция… Автор: Джон Ланчестър

Кръстилката през 1912 г. в Брезница и избавлението Автор: Мехмед Боюкли

Сред руснаците Автор: Едуард Докс

Последният шанс на Украйна? Автор: Тимъти Снайдър

Днешната ни литературна ситуация –една моментална снимка Автори: Ангел Игов, Калин Терзийски

Демографски и етнорелигиозни процеси в западните Родопи през XV-XVIII век Автор: Евгений Радушев

Всичко ще се оправи напролет Автор: Светлана Дичева

Елитният човек Автор: Златко Енев

Приказка за бестселъра и големия писател Автор: Златко Ангелов

Младият руски Хемингуей Автор: Оуен Матюс

САНЬКЯ (Откъс от романа) Автор: Захар Прилепин

Гълъбин Боевски и бродещите призраци на комунизма Автор: Борислав Зюмбюлев

Как е, когато се сваляш с някого от същия пол? Автор: Криста Бъртън

Езикът на травмата и травмата на езика Автор: Любослава Русева

Лятото на неудачниците Автор: Галин Никифоров

Шопската Мисъл Автор: Атанас Славов

Въпросът, който не можем да подминем Автор: Златко Енев

Истинският гений на Стив Джобс Автор: Малкълм Гладуел

Декември 2011

Преходът към Нарцис Автор: Норман Мейлър

Дейвид Кроненбърг и опасният метод Автор: Дейвид Кроненберг

Умберто Еко, все още неуморим Автор: Стивън Мос

В Атина Автор: Джеймс Мийк

Оруел, Стопанина и фитките Автор: Бойко Ламбовски

Фетишизираната етика на читателя Автор: Хорхе Луис Борхес

История с очакван край Автор: Таня Рупел – Тера

Удобният противник е по-важен от съюзника Автор: Иван Кръстев

Приказки за злояди деца Автор: Красимир Дамянов

Крушението на Ро Автор: Светослав Терзийски

Пътуване с аплаузи Автор: Людмила Ламбовска – Мила

Несвоевременни размисли – Част 1 Автор: Румен Леонидов

Открито писмо до Цветозар Томов Автор: Деян Деянов

Русия на кръстопът Автор: Илиан Василев

Конспиративен писател Автор: Александър Солженицин

Нашите видрици Автор: Любослава Русева

Има ли кой да ви обича Автор: Калин Терзийски

Когато личната непокътнатост не е достатъчна Автор: Херта Мюлер

Блатни огньове Автор: Валерия Новодворская

Нашият жалък индивидуализъм Автор: Хорхе Луис Борхес

Изобретяването на националните идентичности Автор: Ан-Мари Тиес

Георги Господинов: Предвиждам спасителна роля на изкуството като машина за смисъл и утешение Автор: Георги Господинов

„Физика на тъгата“ от Георги Господинов Автор: Юлия Роне

Кой съм аз? Автор: Велко Милоев

Два живота Автор: Златко Ангелов

Слепите удари на ежедневието Автор: Златко Енев

Table of Contents

Списък на авторите

Септември 2011

Посткомунистическият кошмар Автор: Вацлав Хавел

Интервю с Изабел Юпер Автори: Изабел Юпер, Андре Мюлер

„Правилното осъзнаване“ на македонските мюсюлмани

Истинските голи жени Автор: Ели Иванова

Яворов и демоните на българския дух Автор: Румен Леонидов

Успех Автор: Нели Лишковска

Кур-чорба (не по Ути Бъчваров) Автор: Бойка Асиова

„Националистите“ не са националисти Автор: Александър Кертин

11 септември 2001 – една равносметка Автор: Ан Епълбаум

За разбирателство със съседите мюсюлмани Автор: Митрополит Симеон Преславски

За праведното щастие Автор: Румен Леонидов

Танти Роза Автор: Ицко Финци

Човекът от горе Автор: Калин Терзийски

За птиците и мен Автор: Таня Рупел – Тера

Седемте кръга на европейската памет Автор: Клаус Легеви

Половата свитост на българинакато основа на неговия характер Автор: Стефан Гидиков

Поколението E Автор: Иван Кръстев

Нежен агресор Автор: Людмила Ламбовска – Мила

Жените в семейството на султана Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Турците в българската книжнина, ХV–ХVIII в. Автор: Росица Градева

Ванкувър – лицата на Канада – Част 1 Автор: Аврам Агов

Против метода Автор: Пол Файерабенд

Октомври 2011

Да убиеш въргозуняк Автор: Любослава Русева

Отговорността на интелектуалците, отново Автор: Ноам Чомски

Вълкът и Злия дух Автор: Димитър Атанасов

Робството не е стаж за бъдеща демокрация Автор: Румен Леонидов

За отговорността Автор: Златко Енев

Гласът на Америка Автор: Емил Войников

Защо световната история прилича на луковица? Автор: Джаред Даймънд

Храната от вчера Автор: Мая Кисьова

Почти нищо за майка ми Автор: Калин Терзийски

Ню Йорк. Изгубено и намерено Автор: Антон Терзиев

Ванкувър – лицата на Канада – Част 2 Автор: Аврам Агов

Историята като муза Автор: Светла Кьосева

Ново, но познато Автор: Улрих М. Шмид

Изъ живота и положението на българите въ вилаетите – Част 1 Автор: Атанас Шопов

За Япония отдалеч – Част 1 Автор: Златко Ангелов

Да пием турско кафе Автор: Таня Мангалакова

НИЕ и ТЕ Автор: Велко Милоев

Какво не е наред с Нобеловата награда за литература? Автор: Тим Паркс

За Япония отдалеч – Част 2 Автор: Златко Ангелов

Митът за етническата толерантност на българина Автор: Велко Милоев

Гибелта на Буколическа България Автор: Галя Симеонова-Конах

Единственият фен на Европа? Автор: Ан Епълбаум

Постмодернизмът е мъртъв Автор: Едуард Докс

Един естествен експеримент в историята Автор: Джаред Даймънд

Из „Записки на препарирания“ Автор: Васил Славов

Трите правила на епидемиите Автор: Малкълм Гладуел

Безсмъртие по време на свобода Автор: Румен Леонидов

Изъ живота и положението на българите въ вилаетите – Част 2 Автор: Атанас Шопов

Винаги на страната на яйцето Автор: Харуки Мураками

Лотос и секвоя Автор: Калин Терзийски

Грозните американци на Франзен в чужбина Автор: Тим Паркс

Ноември 2011

Геноциди? Автор: Угур Юмит Юнгьор

Балканска приказка Автор: Велко Милоев

Истинска кукла Автор: А. М. Хоумс

АМАРКОРД, или СПОМНЯМ СИ Автор: Анжел Вагенщайн

Будният човек и крилете на любознанието Автор: Георги Чалдъков

Фантасморгазъм Автор: Златко Енев

„Не е добре да идиш на Туркия от мучки години“ Автор: Таня Мангалакова

Българските борхесианци Автор: Галя Симеонова-Конах

Отмъщението на Йеб Автор: Емил Андреев

Щом само падне Гърция… Автор: Джон Ланчестър

Кръстилката през 1912 г. в Брезница и избавлението Автор: Мехмед Боюкли

Сред руснаците Автор: Едуард Докс

Последният шанс на Украйна? Автор: Тимъти Снайдър

Днешната ни литературна ситуация –една моментална снимка Автори: Ангел Игов, Калин Терзийски

Демографски и етнорелигиозни процеси в западните Родопи през XV-XVIII век Автор: Евгений Радушев

Всичко ще се оправи напролет Автор: Светлана Дичева

Елитният човек Автор: Златко Енев

Приказка за бестселъра и големия писател Автор: Златко Ангелов

Младият руски Хемингуей Автор: Оуен Матюс

САНЬКЯ (Откъс от романа) Автор: Захар Прилепин

Гълъбин Боевски и бродещите призраци на комунизма Автор: Борислав Зюмбюлев

Как е, когато се сваляш с някого от същия пол? Автор: Криста Бъртън

Езикът на травмата и травмата на езика Автор: Любослава Русева

Лятото на неудачниците Автор: Галин Никифоров

Шопската Мисъл Автор: Атанас Славов

Въпросът, който не можем да подминем Автор: Златко Енев

Истинският гений на Стив Джобс Автор: Малкълм Гладуел

Декември 2011

Преходът към Нарцис Автор: Норман Мейлър

Дейвид Кроненбърг и опасният метод Автор: Дейвид Кроненберг

Умберто Еко, все още неуморим Автор: Стивън Мос

В Атина Автор: Джеймс Мийк

Оруел, Стопанина и фитките Автор: Бойко Ламбовски

Фетишизираната етика на читателя Автор: Хорхе Луис Борхес

История с очакван край Автор: Таня Рупел – Тера

Удобният противник е по-важен от съюзника Автор: Иван Кръстев

Приказки за злояди деца Автор: Красимир Дамянов

Крушението на Ро Автор: Светослав Терзийски

Пътуване с аплаузи Автор: Людмила Ламбовска – Мила

Несвоевременни размисли – Част 1 Автор: Румен Леонидов

Открито писмо до Цветозар Томов Автор: Деян Деянов

Русия на кръстопът Автор: Илиан Василев

Конспиративен писател Автор: Александър Солженицин

Нашите видрици Автор: Любослава Русева

Има ли кой да ви обича Автор: Калин Терзийски

Когато личната непокътнатост не е достатъчна Автор: Херта Мюлер

Блатни огньове Автор: Валерия Новодворская

Нашият жалък индивидуализъм Автор: Хорхе Луис Борхес

Изобретяването на националните идентичности Автор: Ан-Мари Тиес

Георги Господинов: Предвиждам спасителна роля на изкуството като машина за смисъл и утешение Автор: Георги Господинов

„Физика на тъгата“ от Георги Господинов Автор: Юлия Роне

Кой съм аз? Автор: Велко Милоев

Два живота Автор: Златко Ангелов

Слепите удари на ежедневието Автор: Златко Енев