Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2011

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Януари 2011

Лица с необщо изражение

Автор: Йосиф Бродски

Миграцията на сьомгата

Автор: Светлана Дичева

Мече и елха

Автор: Димитър Камбуров

Записки на махмурлията

Автор: Веселин Кандимиров

На Дядо Йоцо каменните сълзи

Автор: Стефан Здравков

Ситуацията в България непосредствено след войната –

исторически свидетелства

Автор: Мейнард Барнс

Асмодий

Автор: Борис Роканов

Който пише – умира

Автор: Роберто Савиано

Юлия оркестър на кредит

Автор: Касиел Ноа Ашер

Какво четат хората от другата страна на огледалото?

Автор: С. Макс Мейджи

България видяна отвън и България, която е отвън

Автор: Владимир Левчев

Джонатан Франзен, смутеният

Автор: Хелена де Бертодано

Прокисването на турската европейска мечта

Автор: Орхан Памук

Натъртената ябълка и стремежът към съвършенство

Автор: Ели Иванова

Думи

Автор: Тони Джуд

За безредния ред, компромиса и мълчанието

Автор: Богдан Богданов

Добрите маниери в епохата на Уикилийкс

Автор: Славой Жижек

А… ако можеха да говорят?!

Автор: Сава Василев

Горното течение на Амазонка

Автор: Петър Краевски

Go East!

Автор: Герхард Гнаук

Натюрморт с потна баба и Пасат

Автор: Светослав Терзийски

Нов принос в двустранните отношения на църковници и гейове

Автор: Любомир Милчев-Dandy

Свободата води до задух

Автор: Ласло Фьолдени

Кои мислим, че сме ние?

Автор: Златко Енев

Северина от Парма

Автор: Ицко Финци

Манифест на един ядящ

Автор: Майкъл Полан

Алкохол

Автори: Калин Терзийски, Деяна Драгоева

Февруари 2011

Далечна звезда

Автор: Роберто Боланьо

Евангелието от Йоан

Автор: Робърт Дрейк

Краят на маразма

Автор: Йордан Ефтимов

Приемът. Kapuzinergruft

Автор: Любомир Милчев-Dandy

Епохата на нутриционизма

Автор: Майкъл Полан

Какво се случи с инженер Янчев

Автор: Светослав Терзийски

Що за характер?

Автор: Ицко Финци

Ние сме народът!

Автор: Михаел Туман

Убийството на писателската професия

Автор: Румен Шомов

Самодоволният миманс

Автори: Румен Аврамов, Копринка Червенкова, Христо Буцев

Златният век на хранознанието

Автор: Майкъл Полан

ХАЙЛ!

Автор: Антон Емилов

София по четири

Автор: Миглена Николчина

Три фрагмента около Радичков

Автор: Йордан Ефтимов

Губим ли умовете си в мрежата?

Автор: Евгений Морозов

Българският писател – пишещ, говорещ или… премълчан

Автор: Любомир Милчев-Dandy

Явор Гърдев и неговите директории

Автор: Явор Гърдев

Тодор Живков и икономиката на днешна България

Автор: Красен Станчев

Когато бях за първи път в Америка

Автор: Ицко Финци

Неуспешен лов

Автор: Светослав Терзийски

София = какво няма един град

Автор: Еленко Еленков

Те са толкова свободни

Автор: Ян Рос

Март 2011

Храна и политика

Автори: Златко Енев, Неделя Щонова

Орхан Памук, последователният

Автор: Орхан Памук

Търся радикалните преходи

Автор: Цочо Бояджиев

Туитър, Фейсбук и социалната активност

Автор: Малкълм Гладуел

Вие сте типичен българин, ако…

Автор: Anonimous

Медийни реалити-суджуци, стандарт „Стара планина“

Автор: Любомир Милчев-Dandy

APPLE срещу GOOGLE

Автор: Робърт Лейн Грийн

За българския интелектуалец

Автор: Никита Нанков

Суперколосално улично изкуство

Автор: Габи Ууд

Универсализъм, популизъм, плутокрация

Автор: Александър Кертин

Истории с пиана и рояли

Автор: Ицко Финци

Против задълженията на националните митологии

Автор: Данута Глондис

Севернокорейската дигитална съпротива

Автор: Роберт Бойнтън

Две историйки

Автор: Венцислав Кръстев

Цингала-мингала

Автор: Румен Шомов

Кризата на интелектуалците

Автор: Веселин Кандимиров

И отново за храненето – правилно или не

Автор: Д-р Георги Лулчев

Тони Кушнер, политическият драматург

Автор: Джон Нейтан

Хаотично махало

Автор: Владислав Тодоров

Април 2011

Самотният човешки глас

Автор: Светлана Алексиевич

Дигиталният пробив

Автор: Ерик Шмид

Циганите мюсюлмани –

неудобното за комунистическия режим в България малцинство

Автор: Анастасия Пашова

Винтенето на езика

Автор: Йордан Ефтимов

Дарина: „дух и очи“

Автор: Неда Антонова

В очакване на курвата

Автор: Светослав Терзийски

Читателят, който не чете

Автор: Владимир Трендафилов

Съвсем друго

Автор: Никита Нанков

Някой друг път

Автор: Кристин Димитрова

Корените на конфликта

Автор: Умберто Еко

Кой би се осмелил?

Автор: Роберто Боланьо

Това не е лула

Автор: Александър Кертин

Децата на революцията

Автор: Айлан Грийнбърг

Магазинче за домашни потреби

Автор: Здравка Евтимова

Социалистическият начин на живот – част 1

Автор: Улф Брунбауер

Посока Сакраменто

Автор: Палми Ранчев

Пазарът е тук

Автор: Инго Аренд

Страната на ръба на времето

Автор: Йорг Плат

Параклисът

Автор: Николай Савов

Ингмар Бергман, непримиримият

Автор: Ингмар Бергман

емигрантска литература

Автор: Момчил Миланов

Социалистическият начин на живот – част 2

Автор: Улф Брунбауер

Да не ти пука

Автор: Георги Михалков

Когато плачат ирландски очи

Автор: Майкъл Луис

10-ти ноември и поколението-дезертьор

Автор: Иво Христов

Балада за GH

Автор: Красимир Дамянов

Къз Бунар

Автор: Емел Балъкчи-Алеф

Четиридесетте правила на любовта

Автор: Елиф Шафак

Христо, Жан-Клод и забуленият Райхстаг

Автор: Христо & Жан-Клод

Световната система след 1945

Автор: Имануел Уолърстайн

Списък на авторите

А

Аврамов, Румен 506

Алексиевич, Светлана 879

Антонова, Неда 943

Аренд, Инго 1036

Ашер, Касиел Ноа 133

Б

Балъкчи-Алеф, Емел 1171

Барнс, Мейнард 91

Бергман, Ингмар 1056

Бертодано, Хелена де 151

Богданов, Богдан 186

Бойнтън, Роберт 810

Боланьо, Роберто 385, 984

Бояджиев, Цочо 677

Бродски, Йосиф 14

Брунбауер, Улф 1006, 1078

Буцев, Христо 506

В

Василев, Сава 254

Г

Гладуел, Малкълм 687

Глондис, Данута 790

Гнаук, Герхард 290

Грийнбърг, Айлан 996

Грийн, Робърт Лейн 715

Гърдев, Явор 585

Д

Дамянов, Красимир 1154

Джуд, Тони 180

Димитрова, Кристин 971

Дичева, Светлана 28

Драгоева, Деяна 371

Дрейк, Робърт 400

Е

Евтимова, Здравка 1002

Еко, Умберто 976

Еленков, Еленко 639

Емилов, Антон 541

Енев, Златко 328, 652

Ефтимов, Йордан 414, 555, 940

Ж

Жан-Клод 1197

Жижек, Славой 244

З

Здравков, Стефан 78

И

Иванова, Ели 175

К

Камбуров, Димитър 63

Кандимиров, Веселин 70, 841

Кертин, Александър 763, 989

Краевски, Петър 276

Кръстев, Венцислав 819

Л

Левчев, Владимир 144

Луис, Майкъл 1105

Лулчев, Георги 850

М

Мейджи, С. Макс 139

Миланов, Момчил 1067

Милчев-Dandy, Любомир 422, 576, 709

Михалков, Георги 1098

Морозов, Евгений 566

Н

Нанков, Никита 728, 964

Нейтан, Джон 858

Николчина, Миглена 547

П

Памук, Орхан 160, 656

Пашова, Анастасия 914

Плат, Йорг 1041

Полан, Майкъл 350, 436, 522

Р

Ранчев, Палми 1026

Роканов, Борис 107

Рос, Ян 646

С

Савиано, Роберто 123

Савов, Николай 1047

Станчев, Красен 597

Т

Терзийски, Калин 371

Терзийски, Светослав 295, 456, 629, 947

Тодоров, Владислав 863

Трендафилов, Владимир 958

Туман, Михаел 476

У

Уолърстайн, Имануел 1230

Ууд, Габи 754

Ф

Финци, Ицко 339, 466, 612, 775

Фьолдени, Ласло 320

Х

Христо 1197

Христов, Иво 1124

Ч

Червенкова, Копринка 506

Ш

Шафак, Елиф 1191

Шмид, Ерик 898

Шомов, Румен 487, 831

Щ

Щонова, Неделя 652

Януари 2011

Лица с необщо изражение

Автор: Йосиф Бродски

Нобелова лекция

8 декември 1987

За уединения човек, през целия си живот предпочитащ уединението си пред каквато и да е обществена роля; за човека, отишъл доста далеч в това предпочитание – и в частност, от Родината, защото, по-добре е да бъдеш последен неудачник в една демокрация, отколкото мъченик или властелин на мислите в една тирания – да се окаже внезапно на тази трибуна е голяма неловкост и изпитание.

Това усещане се задълбочава не толкова от мисълта за тези, които са стояли тук преди мен, колкото от спомена за ония, които тази чест е подминала, които не са успели да се обърнат, както се казва „урби ет орби“ от тази трибуна, и чието общо мълчание търси и не намира у вас изход.

Единственото, което може да ви примири с едно подобно положение, е простото съображение, че – по причини, преди всичко стилистически – писателят не може да говори за писателя, особено пък поетът за поета; и че, ако на тази трибуна биха се оказали Осип Манделщам, Марина Цветаева, Роберт Фрост, Ана Ахматова, Уинстън Оден, то те неволно биха говорили за самите себе си, и, възможно е, биха изпитвали известна неловкост.

Тези сенки ме смущават постоянно, смущават ме и днес. Във всеки случай те не ме поощряват към красноречие. В най-добрите си моменти аз се привиждам на самия себе си като тяхна сума – но винаги по-малка, отколкото е всяка от тях поотделно. Защото, да бъдеш по-добър от тях на хартия е невъзможно; невъзможно е да бъдеш по-добър от тях и в живота – и именно техните животи, колкото и трагични и горчиви да са те, ме заставят често видимо – по-често, отколкото би трябвало – да съжалявам за движението на времето. Ако онзи свят съществува – а да им откажа възможността за вечен живот аз съм също толкова малко в състояние, колкото и да забравя за съществуването им в този – ако онзи свят съществува, то те, надявам се, ще ми простят и качеството на онова, което възнамерявам да изложа тук: в края на краищата, не с поведението на трибуната се измерва достойнството на нашата професия.

Назовах само тези петима – ония, чието творчество и съдби са ми скъпи, ако ще и само поради това, че ако не би ги имало тях, аз не бих струвал особено много като човек и като писател: във всеки случай не бих стоял днес тук. Те, тези сенки – а още по-добре казано: източници на светлина – лампи? звезди? – бяха, разбира се, повече от пет, и всяка от тях е способна да ме обрече на немота. Техният брой е значителен в живота на всеки съзнателен литератор; в моя случай той се удвоява благодарение на онези две култури, към които принадлежа по волята на съдбата. Нещата не стават по-лесни и от мисълта за съвременниците и събратята по перо в тези две култури, за поетите и прозаиците, чиито дарби ценя по-високо от собствената си, и които, ако биха се оказали на тази трибуна, вече отдавна биха преминали към действие, тъй като те имат да кажат на света повече от самия мен.

Ето защо ще си позволя тук да направя една поредица от забележки – може би несвързани, объркани, дори способни да ви озадачат с несвързаността си. Но количеството време, което ми е дадено, за да събера мислите си, пък и самата ми професия, ще ме защитят, надявам се, от упреците в хаотичност. Човекът с моята професия рядко претендира за систематичност в мисленето; в най-лошия случай той претендира да има система. Но, по правило, у него това е само заемка: от средата, от обществения ред, от заниманията с философия в нежна възраст. Нищо не убеждава артиста толкова силно в случайността при подбора на средствата, които той ползва за достигането на една или друга – па била тя и постоянна – цел, колкото самият творчески процес, процесът на съчиняването. Стиховете, по думите на Ахматова, действително израстват от сметта; корените на прозата също не са по-благородни.

II

Ако изкуството изобщо учи на нещо (и, на първо място, художника), то това е именно частността на човешкото съществуване. Бидейки най-древната – и най-буквалната – форма на частно предприемачество, то волно или неволно поощрява у човека именно това негово усещане за индивидуалност, уникалност, отделност – превръщайки го с това от обществено животно в личност. Много неща могат да бъдат разделени: хлябът, ложето, убежденията, възлюбената – но не и, да кажем, някое стихотворение на Райнер Мария Рилке. Произведенията на изкуството, особено на литературата и в частност, стихотворенията, се обръщат към човека тет-а-тет, влизайки с него в директни, без посредници, отношения. Това е и причината, поради която ревнителите на всеобщото благо, повелителите на масите и глашатаите на историческата необходимост не долюбват особено много изкуството въобще, литературата особено и поезията в частност. Защото там, където е минало изкуството, където е било прочетено стихотворение, те откриват на мястото на очакваното съгласие и единодушие – равнодушие и разногласие, на мястото на решителността и действието – невнимание и придирчивост. С други думи, в нуличките, с които ревнителите на общото благо и повелителите на масите се силят да оперират, изкуството вписва „точка-точка-запетая с минус“, превръщайки всяка нуличка в – нека и не винаги привлекателна, но все пак човешка физиономийка.

Великият Баратински, говорейки за своята Муза, я характеризира като притежаваща „лице с необщо изражение“. В придобиването на това необщо изражение и се състои, очевидно, смисълът на индивидуалното съществуване, тъй като за тази необщност ние, както изглежда, сме подготвени вече генетически. Независимо от това дали човек е писател или читател, неговата задача се състои в това, да преживее своя собствен, а не някакъв наложен или предписан му отвън живот – дори и един живот, изглеждащ най-благородно, тъй като за всеки от нас той е само един, и ние много добре знаем с какво свършва всичко това. Досадно би било да изразходваме този единствен шанс за повтаряне на нечия чужда външност, чужд опит, за тавтология – още повече че глашатаите на историческата необходимост, по чието внушение човекът е готов да се съгласи на тази тавтология, в гроба с него няма да легнат и благодаря няма да кажат.

Езикът и, струва ми се, литературата, са неща по-древни, неизбежни, дълговечни, от всяка форма на обществена организация. Негодуването, иронията или безразличието, изразявани от литературата по отношение на държавата, са по същество реакция на постоянното, а по-добре е да се каже, на безкрайното, по отношение към временното, ограниченото. Най-малкото дотогава, докато държавата си позволява да се намесва в работите на литературата, литературата пък има право да се намесва в работите на държавата. Политическата система, формата на обществено устройство, като всяка система изобщо, е, по определение, форма на миналото време, опитваща се да се наложи върху настоящето (а често и върху бъдещето) – и човекът, чиято професия е езикът, е последният, който може да забрави това. Истинската опасност за писателя е не толкова възможността (а често и реалността) за преследване от страна на държавата, колкото възможността да се окаже хипнотизиран от нейните, на държавата, чудовищни или претърпели изменения към по-добро – но винаги временни очертания.

Философията на държавата, нейната етика, да не говорим пък за нейната естетика – са винаги „вчера“; езикът, литературата – винаги „днес“, а често – особено в случай на ортодоксалност на една или друга система – дори и „утре“. Една от заслугите на литературата се състои именно в това, да помогне на човека да уточни времето на съществуването си, да отличи себе си в тълпата както на предшествениците, така и на себеподобните, да избегне тавтологията, тоест участта, известна под почетното название „жертва на историята“. Изкуството въобще и литературата в частност са забележителни именно с това, те се отличават от живота именно по това, че винаги избягват повторенията. В обикновения живот вие можете да разказвате един и същи виц отново и отново, предизвиквайки смях, оказвайки се душа на компанията. В изкуството подобна форма на поведение се нарича „клише“. Изкуството е сечиво безотказно и неговото развитие се определя не от индивидуалността на артиста, а от динамиката и логиката на самия материал, от предходната история на средствата, изискващи да се намери (или подсказващи) всеки път качествено ново естетическо решение. Притежаващо собствена генеалогия, динамика, логика и бъдеще, изкуството не е синонимно, а, в най-добрия случай, паралелно на историята, и начинът на неговото съществуване е създаването всеки път на нова естетическа реалност. Ето защо то често се оказва „пред прогреса“, пред историята, чийто основен инструмент всъщност е – дали да не доуточним отново Маркс – именно клишето.

В днешно време е особено разпространено твърдението, че писателят, а особено поетът, е длъжен да използва в произведенията си езика на улицата, езикa на тълпата. При цялата си привидна демократичност и осезателни практически изгоди за писателя, това твърдение е малоценно и представлява само по себе си опит да се подчини изкуството, а в конкретния случай литературата, на историята. Само ако сме решили, че за „сапиенса“ е време да направи спирка в развитието си, литературата следва да говори езика на народа. В противен случай народът следва да говори езика на литературата. Всяка нова естетическа реалност уточнява за човека и етическата реалност. Защото естетиката е майка на етиката; понятията „хубаво“ и „лошо“ са понятия преди всичко естетически, предхождащи понятията „добро“ и „зло“. В етиката не е „позволено всичко“, защото не е „позволено всичко“ и в естетиката, защото количеството на цветовете в спектъра е ограничено. Немислещото дете, с плач отхвърлящо непознатото, или, напротив, дърпащо се към него, отричащо го или стремящо се към него, инстинктивно извършва един естетически, а не нравствен избор.

Естетическият избор е индивидуален, а естетическото преживяване винаги е частно. Всяка нова естетическа реалност прави от човека, който я преживява, едно още по-частно лице и тази частност, получаваща понякога формата на литературен (или някакъв друг) вкус, вече сама по себе си може да се окаже ако не гаранция, то поне форма на защита срещу поробването. Защото човекът с вкус, в частност вкус литературен, е по-малко възприемчив към повторенията и заклинанията, свойствени на всяка форма на политическа демагогия. Работата е не толкова в това, че добродетелта не е гаранция за шедьовър, колкото в това, че злото, особено политическото, винаги е лош стилист. Колкото по-богат е естетическият опит на индивида, колкото по-твърд е вкусът му, толкова по-прецизен е неговият царствен избор и толкова по-свободен е самият той – макар и, възможно, не и по-щастлив.

Именно в този приложен, а не платонически смисъл, следва да се разбира забележката на Достоевски, че „красотата ще спаси света“, или изказването на Матю Арнолд, че „нас ще ни спаси поезията“. Светът вероятно вече не може да бъде спасен, но да се спаси отделния човек може. Естетическото усещане у човека се развива много стремително, защото, дори и да не си дава напълно сметка за това кой е той и какво всъщност му е необходимо, човекът, по правило, инстинктивно знае какво не му харесва и какво не го устройва. В антропологически смисъл, повтарям, човекът е естетическо същество преди да бъде същество етическо. Именно затова изкуството, и в частност литературата, е не страничен продукт на развитието на вида, а напротив. Ако това, което ни различава от останалите представители на животинското царство е речта, то литературата, и в частност, поезията, бидейки висша форма на словесността, е сама по себе си, грубо казано, целта на нашия вид.

Далеч съм от мисълта за поголовно обучение по стихоплетство и композиция, но въпреки това разделянето на хората на интелигенция и всички останали ми се струва неприемливо. В нравствено отношение това разделение е подобно на разделението на богати и бедни; но, ако за съществуването на социалното неравенство все още са мислими някакви чисто физически, материални основания, то за интелектуалното неравенство те са немислими. В какъвто и да е друг може би не, но в този смисъл равенството ни е гарантирано от природата. Иде реч не за образованието, а за образованието на речта, и най-малката приблизителност при която влече със себе си опасност от нахлуване на погрешен избор в живота на човека. Съществуването на литературата предполага съществуване на нивото на литературата – и не само нравствено, но и лексически. Ако музикалното произведение все още оставя на човека възможност за избор между пасивната роля на слушател и активната на изпълнител, то произведението на литературата – едно изкуство, което, по израза на Монтале, е безнадеждно семантическо – го обрича единствено на ролята на изпълнител.

В тази роля, струва ми се, човекът би трябвало да се явява по-често, отколкото във всяка друга. Нещо повече: струва ми се, че тази роля, в резултат на популационния взрив и все по-нарастващата атомизация на обществото, тоест, с все по-нарастващата изолация на индивида, става все по-неизбежна. Не мисля, че зная за живота повече от всеки друг човек на моя възраст, но ми се струва, че в качеството на събеседник книгата е нещо по-надеждно от приятеля или възлюбената. Романът или стихотворението – не монологът, а разговорът на писателя с читателя – един разговор, повтарям, изключително частен, изключващ, ако се налага, всички останали – е взаимно мизантропски. И в момента на този разговор писателят е равен на читателя, както, впрочем, и обратно, независимо от това дали писателят е велик или не. Това равенство е равенство на съзнанието, и то си остава с човека за цял живот във вид на спомен, смътен или отчетлив и, рано или късно, по подходящ или неподходящ начин, то определя поведението на индивида. Именно това имам пред вид, когато говоря за ролята на изпълнител, която е толкова по-естествена, защото романът или стихотворението са продукти на взаимната самота на писателя и читателя.

В историята на нашия вид, в историята на „сапиенса“, книгата е феномен антропологически, аналогичен по същността си на изобретяването на колелото. Възникнала, за да ни даде представа не толкова за собствения произход, колкото за това на какво е способен този „сапиенс“, книгата е средство за преместване в пространството на опита със скоростта на преобръщаната страница. Това преместване, от своя страна, като всяко преместване, се превръща в бягство от общия знаменател, от опита да се наложи на този знаменател една черта, която по-рано не се е издигала по-високо от пояса, от нашето сърце, нашето съзнание, нашето въображение. Това бягство е бягство по посока на необщото изражение на лицето, по посока на личността, по посока на частността. По чийто и образ и подобие да сме създадени, ние вече сме пет милиарда, и друго бъдеще освен онова, очертано от изкуството, за човека няма. В противен случай ни очаква миналото – и преди всичко политическото, с всичките му масови полицейски прелести.

Във всеки случай положението, при което изкуството въобще и литературата в частност са достояние (прерогатив) на малцинството, ми се струва нездраво и заплашително. Не призовавам към замяна на държавата с библиотека – макар че тази мисъл ме е посещавала нееднократно – но и не се съмнявам, че, ако бихме избирали управниците си въз основа на читателския им опит, а не на политическите им програми, на земята би имало по-малко мъка. Струва ми се, че потенциалният властител на нашите съдби би трябвало да бъде разпитван преди всичко не за това как си представя курса на външната политика, а за това как се отнася към Стендал, Дикенс, Достоевски. Макар и само поради това, че насъщният хляб на литературата е именно човешкото разнообразие и безобразие, тя, литературата, се оказва надеждна противоотрова срещу каквито и да е вече известни или бъдещи опити за тотален, масов подход при решаването на проблемите на човешкото съществуване. Като система за едно поне нравствено застраховане, тя е къде по-ефективна от тази или онази религиозна система или философска доктрина.

Поради това, че не може да има закони, защищаващи ни от самите себе си, нито един углавен кодекс не предвижда наказания за престъпления срещу литературата. А сред тези престъпления най-тежкото са не цензурните ограничения и т. н., нито пък предаването на книгите на огън. Има и по-тежко престъпление – пренебрежението към книгите, тяхното не-четене. За това престъпление човек заплаща с целия си живот: ако пък го извърши нация, то тя заплаща за това с историята си. Живеейки в страната, в която живея, аз пръв бих бил готов да се съглася, че съществува някаква пропорция между материалното благополучие на човека и неговото литературно невежество; от това обаче ме удържа историята на страната, в която съм роден и израсъл. Защото, сведена до причинно-следствения минимум, до грубата формула, руската трагедия е именно трагедията на общество, в което литературата се е оказала привилегия на малцинството: знаменитата руска интелигенция.

Не ми се иска да се разпростирам по тази тема, не ми се иска да помрачавам тази вечер с мисли за десетките милиони човешки животи, разрушени от други милиони – тъй като онова, което се случи в Русия в първата половина на ХХ век, се случи преди въвеждането на автоматичното стрелково оръжие – в името на тържеството на една политическа доктрина, чиято несъстоятелност се състои вече в това, че тя изисква човешки жертви за осъществяването си. Ще кажа само, че – не от опит, а уви, само теоретически – аз предполагам, че за човека, чел много Дикенс, е по-трудно да стреля в себеподобния си в името на каквато и да е идея, отколкото за човека, който не е чел Дикенс. При това говоря именно за четене на Дикенс, Стендал, Достоевски, Флобер, Балзак, Мелвил и т. н., тоест за литературата, а не за грамотността, не за образованието. Грамотният, образованият човек е напълно в състояние, след като е прочел един или друг политически трактат, да убие себеподобния и даже да изпита при това възторга на убеждението. Ленин беше грамотен, Сталин беше грамотен, Хитлер също; Мао Цзедун, този дори е писал стихове. Списъкът на техните жертви, въпреки това, далеч превишава списъка на нещата, които те са прочели.

Но, преди да премина към поезията, бих искал да добавя, че би било разумно да се разглежда руския опит като предупреждение – та макар и само поради това, че социалната структура на Запада като цяло досега е аналогична на това, което е съществувало в Русия до 1917 година. (Именно с това, впрочем, се обяснява популярността на руския психологически роман от ХIХ век на Запад, както и сравнителния неуспех на съвременната руска проза. Обществените отношения, установили се в Русия от ХХ век, очевидно изглеждат за читателя като не по-малка диващина от имената на персонажите, с което му пречат да се отъждестви с тях.) Дори само политически партии, например, в навечерието на октомврийския преврат, в Русия е имало не по-малко, отколкото има днес в САЩ или във Великобритания. С други думи, безстрастният Човек би могъл да забележи, че в известен смисъл XIX век все още продължава на Запад. В Русия той е приключен; и ако казвам, че той е приключил с трагедия, то това е преди всичко поради количеството човешки жертви, което е повлякла със себе си настъпващата социална и хронологическа промяна. В днешната трагедия загива не героят – загива хорът.

III

Макар че за човека, чийто роден език е руският, разговорите за политическото зло са също толкова естествени, колкото и храносмилането, сега бих искал да сменя темата. Недостатъкът на разговорите за очевидното се състои в това, че те развращават съзнанието със своята лекота, със своето лесно достижимо усещане за правота. В това е тяхната съблазън, сходна по природата си със съблазънта на социалния реформатор, пораждащ това зло. Осъзнаването на тази съблазън и отблъскването от нея до известна степен са отговорни за съдбите на множество мои съвременници, да не говорим пък за събратята по перо; те са отговорни за литературата, възникваща изпод перата им. Тя, тази литература, не беше бягство от историята, нито пък заглушаване на паметта, както това може би изглежда отстрани. „Как може да се съчинява музика след Аушвиц?“ – пита Адорно, и човекът, запознат с руската история, може да повтори същия този въпрос, заменяйки в него името на лагера – да го повтори, моля, дори с още по-голямо право, тъй като количеството хора, загинали в сталинските лагери, далеч превъзхожда количеството на загиналите в немските. „А как след Аушвиц може да се яде обяд“ – отговори веднъж американският поет Марк Странд. Поколението, към което принадлежа аз, във всеки случай се оказа способно да съчини тази музика.

Това поколение – поколението, родено именно тогава, когато крематориумите на Аушвиц са работели на пълна мощност, когато Сталин е пребивавал в зенита на една богоподобна, абсолютна, сякаш насърчавана от самата природа власт – се е явило на света, съдейки по всичко, за да продължи онова, което теоретически е трябвало да се прекъсне в тези крематориуми и в безименните общи гробове на сталинския архипелаг. И това, че не всичко е било прекъснато, поне в Русия, в немалка степен е заслуга на моето поколение, и аз се гордея с принадлежността си към него в не по-малка степен, отколкото с това, че днес стоя тук. И този факт, че днес стоя тук, е признание за заслугите на това поколение пред културата; припомняйки си Манделщам, аз бих добавил: пред световната култура. Оглеждайки се назад, аз мога да кажа, че ние започвахме на едно празно – или, казано по-точно, на плашещо с пустотата си, опустошено място. И че, по-скоро интуитивно, отколкото съзнателно, ние се стремяхме към възпроизвеждане ефекта на непрекъснатостта на културата, към възстановяване на нейните форми и тропи, към запълването ѝ с не многото оцелели и често напълно компрометирани форми на нашето собствено ново, или струващо ни се такова, съвременно съдържание.

Съществуваше, вероятно, и друг път – пътят на по-нататъшната деформация, поетиката на отломките и развалините, на минимализма, пресичащ дъха. И ако ние все пак се отказахме от него, то не толкова, защото той ни се струваше като път на самодраматизацията, или защото бяхме особено вдъхновени от идеята за съхраняване на наследственото благородство на известните ни форми на култура, равнозначни в нашето съзнание на формите на човешкото достойнство. Ние се отказахме от него, защото изборът всъщност беше не наш, а избор на културата – и този избор отново беше естетически, а не нравствен. Разбира се, за човека е по-естествено да разсъждава за себе си не като за оръдие на културата, а обратно, като за неин творец и хранител. Но ако днес аз твърдя противното, то е не защото в края на ХХ век има някакво определено очарование в перифразирането на казаното от Плотин, лорд Шафтсбъри, Шелинг или Новалис, а защото, каквото и да твърдят хората, поетът винаги знае, че онова, което в обикновения език се нарича глас на Музата, всъщност е диктатът на езика; че не езикът е негов инструмент, а самият той е средство на езика да продължи съществуването си. Езикът – дори и ако си го представим като някакво одушевено същество (което би било единствено справедливо) – не е способен на етически избор.

Човек се заема със съчиняването на стихотворение по различни съображения: за да завоюва сърцето на възлюбената; за да изрази отношението си към обкръжаващата го реалност, била тя пейзаж или държава; за да запечата душевното състояние, в което се намира в даден момент; за да остави – както си мисли в този момент – следа на земята. Той прибягва към тази форма – към стихотворението – по съображения, които най-вероятно са несъзнателно-миметически[1]: черният вертикален съсирек думи сред белия лист хартия очевидно напомня на човека за неговото собствено положение в света, за пропорциите на пространството и неговото тяло. Но независимо от съображенията, по които той се хваща за перото, и независимо от ефекта, произвеждан от онова, което се появява изпод перото му, върху аудиторията – колкото и голяма или малка да е тя – незабавното следствие от това негово начинание е усещането за директен контакт с езика, или по-точно усещането за незабавно изпадане в зависимост от онова, от всичко, което вече е изказано, написано, осъществено на този език.

Тази зависимост е абсолютна, деспотична, но заедно с това тя и разкрепостява. Защото, бидейки винаги по-стар от писателя, езикът притежава още и колосална центробежна енергия, която му се придава от неговия времеви потенциал – тоест от цялото лежащо пред него време. И този потенциал се определя не толкова от количествения състав на нацията, говореща на него – макар и също от това – колкото от качеството на стихотворението, съчинявано на него. Достатъчно е да си припомним авторите на римската или гръцката античност, достатъчно е да си припомним Данте. Създаваното днес на руски или на английски, например, гарантира съществуването на тези езици в течение на следващото хилядолетие. Поетът, повтарям, е средство за съществуване на езика. Или, както е казал великият Оден, аз съм онзи, чрез който езикът е жив. Ако ме няма мен, пишещият тези редове, няма да ви има и вас, четящите ги; но езикът, на който те са написани и на който вие ги четете, ще си остане не само защото езикът е по-дълговечен от човека, а и защото той е по-способен на мутация.

Пишещият стихотворението обаче го пише не защото разчита на посмъртна слава – макар и често да се надява именно на това, че стихотворението ще го надживее, ако и не за дълго. Пишещият стихотворението го пише, защото езикът му подсказва или просто диктува следващия ред. Започвайки стихотворението, поетът по правило не знае с какво то ще завърши и понякога се оказва много удивен от онова, което се е получило, тъй като често нещата се получават по-добре, отколкото той е предполагал, често мисълта му отива по-надалеч, отколкото той е разчитал. Именно това е моментът, в който бъдещето на езика се намесва в неговото настояще. Съществуват, както знаем, три метода на познание: аналитичен, интуитивен и методът, който са използвали библейските пророци – чрез откровение. Отличието на поезията от другите литературни форми е в това, че тя използва едновременно и трите (тежнеейки преди всичко към втория и третия), тъй като всичките три са ни дадени в езика; и понякога с помощта на една дума, на една рима, на пишещия стихотворението се удава да се окаже там, където още никой не е бил – а може би и по-далеч, отколкото самият той би желал. Пишещият стихотворението го пише преди всичко поради това, че стихотворението е колосален ускорител на съзнанието, мисленето, възприятието на света. Веднъж изпитал това ускорение, човекът вече не е в състояние да се откаже от повторението на този опит, той изпада в зависимост от този процес, така като се изпада в зависимост от наркотици или алкохол. Човекът, намиращ се в такава зависимост от езика, предполагам, и се нарича поет.

Източник

Йосиф Бродски е руски и американски поет, носител на Нобеловата награда за литература за 1987.

Коментари (3)

- 02-01-2011|Златко

Изключително труден за проникване, но затова пък невероятно благодатен текст. Осмелявам се да го сравня с онзи на Фокнър, ако и американският текст да си остава според мен далеч по-въздействащият, просто защото Фокнър не умува толкова много. Но Бродски е невероятно силен – както в директните си попадения (някои от които съм се постарал да подчертая), така и в изумително провинциалните си твърдения като например това, че

Цитат:

…социалната структура на Запада като цяло досега е аналогична на това, което е съществувало в Русия до 1917 година.

Е, гениите си имат право на собствена логика – дори и ако тя си остава единствено собствена. Ако нещата в света, в който живеем, биха могли да бъдат описани в достатъчна степен от вече напълно изпразнени от съдържание понятия като „капитализъм“ – защото това е единственото основание за твърдението на Бродски, което аз съм в състояние да открия – то какъв би бил смисълът човек да напуска собствената си страна и да се запилява из нечий чужд капитализъм? Нали принципът навсякъде е един и същ? С което стигаме до простичкото заключение, че „капитализмът“ със среден доход на глава от населението в рамките на, да речем, 4000 долара годишно, е нещо напълно несравнимо с другия „капитализъм“, при който средният доход е 40000. Впрочем, това май вече е доказано и статистически – страните с доход на глава от населението по-висок от 7000 долара, не са реално застрашени от отиване или завръщане към диктатури (с едно гордо – и единствено – изключение, Сингапур).

Но да се върнем към Бродски. Гигантски човек, гигантска реч. Бих си позволил да препоръчам малко повече усилие при четенето, дори и ако текстът не поддава веднага. Ако не ме лъже собствения опит, наградата след успешния прочит е повече от осезателна.

- 02-01-2011|Антоанета Славова – красивото и грозното предхождат доброто и злото

Впечатлена към и съм горда да прочета такъв текст! Човешкият интелект е с неограничени възможности и Й. Бродски го доказва за пореден път. Прекрасно е твърдението му, че политиците трябва да се проверят какви читатели са. Защото хора, които са чели класиците, ще имат и културата да управляват стойностно. Поклон пред таланта, и словото, и мъдростта на Йосиф Бродски!

- 04-01-2011|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Нещата в света, в който живеем, биха могли да бъдат описани в достатъчна степен от вече напълно изпразнени от съдържание понятия като „капитализъм“ – защото това е единственото основание за твърдението на Бродски.

Според мен Бродски греши не в твърдението, че съвременният западен свят е продължение на света от ХІХ век, т. е. на капитализма от ХІХ век, а в презумпцията, че в Русия през ХІХ век е имало капитализъм. Струва ми се, че трагедията на Русия се дължи на това, че там никога не е имало капитализъм и досега го няма. Но Бродски е прав, че докапиталистическата действителност на Русия от ХІХ век е много по-универсална и разбираема за съвременния западняк, отколкото безумната действителност на съветска Русия.

Миграцията на сьомгата

Автор: Светлана Дичева

(Пиеса в три действия)

Действащи лица:

СИЛВИЯ ПЛАТ

АСЯ ВЕВЪЛ

ТЕД ХЮЗ

ШУРА (АЛЕКСАНДРА ВЕВЪЛ)

НИКЪЛЪС ХЮЗ

Първо действие

Празна сцена. От небето виси единична люлка, на която е седнала Силвия Плат и се люлее.

СИЛВИЯ. Много съм добре. Аз съм много добре, да. Светът е хубав, поне доколкото мога да го видя оттук. (Засилва се с крака, за да оттласне люлката по-високо.) Всеки ден идвам тук и наблюдавам какво се случва. Не се случва нищо особено. Хората нямат никакъв вкус към интересното. Живеят толкова скучно, че не дават никаква храна за творчество. Никаква драма не се получава от това. Драмата е в липсата на драма. Аз обаче живея в постоянна драма. Например: след половин час трябва да освободя люлката. Това е драма. Трябва да отстъпя люлката на някого. А бих предпочела да не го правя. Обичам люлката. Люлеенето ме успокоява. Тласка ме напред и назад. Люлеенето като метафора на съществуването. Напред и назад, напред и назад. Люлея се, значи съществувам. При мен означава обратното. Аз се люлея, но вече не съществувам. Това е състояние, за което имам личен принос. Повечето хора се оставят на съдбата си. Аз създадох съдбата си. Аз съм много добре, да.

Силвия спира люлката, става от нея и излиза от сцената. Веднага след нея идва Ася Вевъл. Тя сяда на люлката и я залюлява.

АСЯ. Бог бил милостив! Нищо подобно! Или няма бог, или не е милостив! Не е възможно такива нелепости да ми се случват и в живота, и след него, не! Ако имаше поне малко милост, Бог нямаше да ме осъжда да се люлея на тази люлка. Не говоря за люлките по принцип, а точно за тази. А има дни, в които не само трябва да се люлея на люлката, но трябва да люлея и Шура. Аз обичам Шура, но не обичам да я люлея. Вероятно, мисля си, трябва да идвам всеки ден и да се люлея на тази люлка точно след Силвия, за да осмисля желанието си да я имитирам. Човек трябва винаги да бъде себе си и да не имитира другите като маймуна. Аз не исках да имитирам никого. Просто това беше най-лесният начин. Доколкото виждам – а от тази люлка може да се наблюдава всичко – днес този метод на самоубийство не е така популярен. Вероятно ние двете с нея сме компрометирали газта. Хубавото в цялата работа е, че никога не се срещаме. Може би в това се състои божията милост. Тя, люлката, е топла от тялото ѝ, искам да кажа, от духа ѝ, но това все пак не е среща лице в лице. А Тед се радваше на топлината ни по едно и също време. Вчера, дали беше вчера всъщност, един ангел ми каза, че Тед вече е прехвърлен при нас, в сектора на самоубийците, въпреки че не е посягал на живота си. Спрямо живота си той винаги се е отнасял като към дългосрочна инвестиция. Дали няма да го накажат и него да се люлее на тази проклета люлка и да зяпа какво става на тази пощръкляла земя? Земята изглежда много мрачно място, докато тук при нас винаги грее ярко слънце. Но аз чувствам мрака в епицентъра на слънцето.

Ася слиза от люлката и излиза бавно, като се опитва да забави излизането, за да дочака следващия. Но влиза ангел, който я издърпва и тя не може да види как след нея идва Тед. Той оглежда люлката с голямо подозрение. Души въздуха. Бърчи вежди.

ТЕД. Силвия е била тук! Сигурен съм! И другата е била тук! Двете са били тук и все още не е настъпило земетресение? Много странно! Може би тук ги дрогират. Ако ги видя да си говорят, може да получа инфаркт. Не, няма да получа, защото съм мъртъв. Никога няма да разбера… Уморен съм от тях. (Сяда на люлката и започва да се люлее. Пристига ангел с крила.)

АНГЕЛ. Добре дошъл!

ТЕД. Добре заварил!

АНГЕЛ. Добре ли е на люлката?

ТЕД. Теб какво те интересува?

АНГЕЛ. Това ми е работата.

ТЕД. По-добре си гледай работата!

АНГЕЛ. Нали ти казах, че това ми е работата!

ТЕД. Тогава ще го кажа по-ясно – гледай си работата!

АНГЕЛ. Ти винаги ли си бил такъв крив?

ТЕД. Така казват.

АНГЕЛ. И сигурно си горд с това.

ТЕД. Не е твоя работа с какво съм горд.

АНГЕЛ. Виж, не съм дошъл да се препирам. Само ще ти кажа какво трябва да направиш.

ТЕД. Където и да съм – в рая, или в ада – няма да правя каквото ми наредят! Най-малко пък ти! С тези крила ми приличаш на гъска!

АНГЕЛ. А в досието ти пише, че си бил естет! Щом не искаш да го направиш доброволно, ще се наложи да го направиш насила!

ТЕД. Как пък не!

Ангелът бута Тед с един пръст и той пада от люлката. С крак ангелът го изритва от площадката с люлката в средата на сцената на нещо като тясна стълбищна площадка. От двете страни на площадката има две врати, които водят към две стаи обзаведени по един и същ начин – диван с два фотьойла, малка масичка, камина, ваза с цветя. В едната от стаите се суети Силвия, в другата Ася. Тед не ги вижда до момента, в който ангелът застава разкрачен на площадката пред него, разперва ръце и бутва вратите, те се отварят едновременно. Тогава ангелът се дръпва зад Тед. Тед се оглежда, лицето му изразява ужас.

ТЕД. Сега какво трябва да правя?

АНГЕЛ. Нали нямаше да правиш каквото ти наредят? Защо питаш мен?

ТЕД. А, добре, щом е тъй, ще седна тук и така ще си седя. (И той сяда демонстративно на площадката и подпира главата си с ръце.

АНГЕЛ. Ами стой си! (Ангелът си отива. Тед се опитва да затвори първо едната, после другата врата, но не може. Вратите са като заковани, не се помръдват и си стоят постоянно отворени.

СИЛВИЯ. Ако се чувстваш като прогонено псе, стой отвън. Ако все пак се чувстваш като достоен човек, влез!

Тед сяда на стълбището и закрива ушите си с ръце.

АСЯ. Никога не съм била депресивна, никога, въпреки, че думата не излизаше от устата ти! Така ме караше да се страхувам от себе си, за да ме контролираш! Така прехвърли собствената си вина върху мен, прехвърли върху мен сянката, за да останеш ти на слънчевата страна и да оцелееш! Държа се с мен като с куче! И най-вече с Шура! Превърна и детето в сянка! Защо, защо го направи?

Тед продължава да притиска ушите си с ръце, но забелязва, че няма полза от това. Той чува всичко. Полека лека се примирява и отпуска ръце.

СИЛВИЯ. Помниш ли как ме нарани, когато ми каза, че съм фантазьорка, която иска да търси вдъхновение от музи с имена на зеленчуци? Така каза – твоите музи са морковите и грахът! Ти, човекът, който пръв създаде тази фантазия да се оттеглим от снобския живот в Лондон и да заживеем заедно с децата си сред природата, като отглеждаме сами и физическата, и духовната си храна? И аз ти бях повярвала! Гледах те в очите и в устата, в тези будни очи и красива уста и вярвах, вярвах на всяка дума! Тогава ти се изсмя, малко измъчено се изсмя, и каза, че имаш други планове. Два дни по-късно разбрах, че твоят план носи едно име и то е Ася.

ТЕД. Глупости! Пълни глупости! Защо трябва да слушам всичко това? Това не са истинските Силвия и Ася, това са някакви луди сенки, с които ме наказват. Силвия и Ася ме обичаха! Тези жени са просто луди! Няма нищо вярно в нито една дума!

СИЛВИЯ. Така ли? Какво невярно казах дотук?

Тед става, отива в стаята на Силвия и започва да се разхожда напред назад.

ТЕД. Никога не съм говорил за моркови и грах, аз мразя грах, какви си ги измисляш? Винаги съм имал предвид да отглеждаме плодни дръвчета, ябълки например. И ми се е искало да вариш конфитюр.

СИЛВИЯ. Боже опази, конфитюр!

ТЕД. И как си представяш да ти кажа, че имам други планове? Не съм казвал такова нещо! Казах, че животът в провинцията вече е невъзможен. Казах, че нещата вече не са същите, както преди!

СИЛВИЯ. И тогава ти изхвърли всичките ни общи мечти, всичките ни общи мигове, целия ни живот, граден бавно и последователно, на бунището. Ти смачка поезията с тока на обувката си. Ти обрече децата ни на самота.

ТЕД. Аз? Не ме карай да се смея! Ти точно, иконата на цяло едно поколение, което превърна самоубийството ти в знаме! Нека все пак ти напомня, че изостави две деца, едното на две години, а другото нямаше годинка.

СИЛВИЯ. Първо ги изостави ти, после ги изоставих аз. Ти беше пръв.

ТЕД. Аз не ги изоставих, аз просто те напуснах, а ти се самоуби. Ти ги остави без майка. Аз ги отгледах, Силвия. Аз бях баща до края. Поех моята бащинска отговорност. Ти каква отговорност пое? Пред олтара на поезията? Пред олтара на депресията? Пред олтара на собственото си его? На всичкото отгоре трябваше цял живот да се преструвам на тъжен вдовец и да доукрасявам легендата ти с лирични орнаменти. Предполагам, че ти доставяше удоволствие да наблюдаваш оттук как посмъртната ти слава расте и как поколения дами със слаби нерви подсмърчат над трагичната ти съдба. Ха-ха! Трагична беше моята съдба – да понасям всички последствия от слабите ти нерви и лошия ти нрав! Силвия Плат, ах, гениалната Силвия Плат!

СИЛВИЯ. Жалък циркаджия! Ами да беше казал истината! Да беше разказал всичко това на дамите със слаби нерви, както наричаш хората, които истински се вълнуваха от съдбата и творчеството ми. Между тях има и доста мъже.

ТЕД. Мъже, разбира се! Публиката, която ръкопляска и кара кръвта ти да ври! Закъде си без мъже!

СИЛВИЯ. О, я не прехвърляй нещата от болната глава върху здравата! Ти, самовлюбено копеле, което не може да живее и секунда без огледалото на няколко чифта възхитени женски очи!

ТЕД. Глупости! Отново фантазии, отново поезия! Надявам се поне си разбрала, че в газта няма нищо поетично.

Силвия (хладно): Това са неща, които хладен ум като твоя не може да разбере. Ти си от хората, които умират по график и планират собственото си погребение. Интересно ми е дали ти избра шрифта за надгробната ти плоча. Би било съвсем в твоя стил.

ТЕД. Аз съм поет! Аз съм Тед Хюз!

СИЛВИЯ. Не, ти си съпругът на Силвия Плат! Поетесата!

ТЕД. Поетесата, която остана в историята с това, че се самоуби!

СИЛВИЯ. А ти не остана в историята с нищо! Конфитюр от ябълки! Ти дори не знаеш как се приготвя ябълков пай!

Разярен, Тед тръгва към стълбището, сяда на него и механично поставя ръце върху ушите си. Ася става от фотьойла, на който е седяла до момента и започва да ходи напред назад, втренчена в краката си.

АСЯ. Ти се държа с мен и с Шура като с кучета. Само ни дърпаше за каишките. В английската провинция кучетата са на почит. Значи сравнението не е подходящо. Но аз не съм прочута поетеса. Силвия, бившият ми съпруг и ти сте признати поети. Което ви дава основания да се държите надменно и да смятате, че останалите хора пасат трева. Не, и това не подхожда. Ние, останалите хора, имаме трудности в изразяването. Ние прибягваме до клишета. Когато вие, поетите, изпредете някакъв израз, всички ръкопляскат, когато ние, простосмъртните започнем да го употребяваме, изтъкаваме клише.

ТЕД. Ох, пак ли започваш? Бях забравил постоянните ти опявания! Няма ли да преодолееш този шантав комплекс? Някой да ти е пречил да твориш? Да пишеш поезия, да рисуваш пейзажи, да плетеш дантели или каквото и да е там? Само гледаше завистливо страстта, с която хората се отдават на любимите си занимания и не можеше да измислиш нищо, в което да впрегнеш енергията си. Никой не ти е виновен!

АСЯ. Ами да! Как да бъдеш интересна след Силвия Плат? Великата, незабравимата, непрежалимата, гениалната Силвия Плат, която щеше да напише тонове поезия и романи, ако беше останала жива, ако някаква си немско-руско-еврейска кучка не се беше напъхала в кревата на съпруга ѝ и не беше причинила смъртта на светилото? Знаеш ли какво мисля, уважаеми вдовецо, мисля, че твоята Силвия нарочно направи този театър с газта, за да унищожи мен и да създаде мита за себе си. Така тя постигна с един замах онова, което нямаше да може да постигне с никакви средства. Щеше да се блъска десетилетия да пише, да издава, да се бори за място под слънцето, и вероятно щеше да бъде само един от многото неоценени таланти. Погледни от това наше слънчево място към мрачното кълбо, където от непризнати таланти не може да се диша! Единственият начин да направиш впечатление на някого, е да напъхаш главата си в печката и да пуснеш газта!

ТЕД. Много си злобна и завистлива, Ася! Силвия е истински талант и светът наистина загуби от смъртта ѝ!

СИЛВИЯ. О, много ти благодаря, мръснико! Да ми го беше казал приживе, сега вече ми е все тая!

ТЕД. На теб винаги всичко ти е било все тая, затова изяде десетилетия от най-пълноценните си и зрели години.

АСЯ (ядосано): Хайде пак, пак ще се занимаваме със Силвия и с нейното неосъществено творчество! Може ли поне малко да поговорим за мен?

СИЛВИЯ (също ядосано): Добре, мила, хайде най-после да поговорим за теб! Хайде да поговорим за лекотата, с която се жениш. Браво! Ами ти го правиш по-лесно и бързо, отколкото аз съчинявам поезия! Един съпруг, втори съпруг, трети съпруг, после хоп – Тед на хоризонта! Ама Тед е труден кокал, голям кокал, дори английските кучета трудно го сдъвкват, а ти си от нежна смесена порода. Много са ти крехки костите, мила кучко!

ТЕД. Силвия, стига! Остави Ася на мира! Приеми най-после, че има жени, които са по-красиви и атрактивни от теб!

АСЯ. О, Тед, благодаря!

СИЛВИЯ. И аз благодаря! А преди говореше, че няма по-красива жена от мен!

ТЕД. Това също си го измисляш! Никога не съм говорил лъжи!

СИЛВИЯ. Ти се държеше така с мен, все едно че съм най-красивата жена!

ТЕД. Възможно е, но после престанах. Е, ти не успя да го приемеш. Ето, виждаш ли колко милиарда хора има на земята? (Тед сочи към хората от публиката) Огромен процент от тях са преживели това, да бъдат обичани, а после разлюбени и изоставени. Сред тях много малко се самоубиват.

СИЛВИЯ. Аз не съм хората на земята, аз съм Силвия Плат!

АСЯ. Боже господи, накарай тази жена да млъкне! Тя била Силвия Плат! Аз пък съм Ася Вевъл! Какво значение има? Онова, което има значение е, че между нас има един мъж, който май не си е струвал труда.

СИЛВИЯ. О, Тед не е от мъжете, които могат да бъдат пренебрегнати… И за разбиване на сърца трябва талант. Интересно е това, че най-добрите сърцеразбивачи най-често сами нямат сърца. Някакъв компенсаторен механизъм се отключва… Тед, топла ли ти беше кръвта преди да умреш?

ТЕД. Що за шантав въпрос, Силвия? Не, точно преди да умра бях вампирясал!

СИЛВИЯ. Питам просто. Много пъти се питах, като те наблюдавах оттук как се отнасяш към Ася, дали имаш сърце въобще. Нямам предвид мускула, а топлината, отношението, онова, което влагаме обикновено в израза.

АСЯ. О, ти разясняваш на Тед какво означава сърце? Много интересно…

СИЛВИЯ. Той наистина се отнасяше с теб като с куче.

АСЯ. Сигурно това те е радвало…

СИЛВИЯ. Не. Никак даже. Казвах си – това ли е мъжът, заради когото пуснах газта?

ТЕД. Вие защо не се съберете да си поговорите на воля срещу мен? А аз мога да се пренеса в другата стая и малко да си почина.

СИЛВИЯ. Тук няма почивка, мили мой. Тук ще стигнем до сърцевината на нещата, после до сърцевината на сърцевината, после до сърцевината на сърцевината на сърцевината. Това е безкраен процес. Не се опитвай да се отегчиш. Тук ние отдавна сме отегчени от отегчението, уморени от умората и отпочинали от почивката. Тук дори Ася твори своята вечност, нищо че през живота си не е сътворила нищо, освен душевна бъркотия.

АСЯ. Кой ми го казва – ти, подредената! Човекът, който стигна до ръба на лудостта и така добре го описа!

ТЕД. Вие нямате ли коси, за да се дърпате за косите?

СИЛВИЯ. Слаба метафора, мили мой! Измисли нещо по-интересно. Например – вие нямате ли косми по краката, за да си ги задърпате?

АСЯ. Или косми на едно друго място, за да си ги задърпате?

СИЛВИЯ. Това е прекалено грубо, освен това сегашните се бръснат. Поезията трябва да е адекватна на реалността.

Тед започва да се превива от смях

ТЕД. Да ми бяха казали, нямаше да повярвам, че ще попадна на едно място със Силвия и Ася и те ще обсъждат адекватността на израза – да си дърпаме космите на… е, нека не казвам думата.

СИЛВИЯ. Думата не прави поезията, духът прави поезията! А аз на Ася нищо не искам да ѝ дърпам, тя всичко си дърпа сама. Тя се кълве като кокошка.

АСЯ. Аз просто не можах да издържа. Не можах! Какво ме гледате? Като сте такива големи герои, като сте толкова известни, като сте толкова силни! Силвия Плат и Тед Хюз! Легенди! Аз бях чаровно немско-руско-еврейско момиче. Мнозина казваха, че съм хубава. Имах красиви очи и коса, красиви крака. Вероятно Силвия ще намери по-подходящи думи от думата красив. Вероятно Тед е по-голям познавач на изкуството. Но аз обичах красивите неща. Обичах мъжете. Обичах поезията. Обичах детето ни. Исках да живея щастливо с Тед. Но той можеше да живее щастливо единствено с легендата за мъртвата Силвия. Не можах да издържа. Ставах все по-тъжна и по-тъжна. Тед мълчеше и се чумереше, сумтеше или ме хокаше. Тед се гнусеше от мен. Той се гнусеше дори от Шура. Какво му беше виновно детето? Собственото му дете? Но не, той не я обичаше, защото нямаше безценната кръв на великата Силвия, а кръвта на някоя си простосмъртна Ася Вевъл.

ТЕД. Ася, това са глупости. Ти просто беше в постоянен ступор. Ти беше откачила. Нито съм те хокал, нито съм сумтял. А това за погнусата откъде го измисли?

АСЯ. Не съм го измислила. Ти не искаше да спим в една стая. Престана да ме докосваш. Когато се разминавахме, се отдръпваше на безопасно разстояние. Та ти даже избутваше детето от коленете си!

ТЕД. Това за детето изобщо не беше така! А не исках да спим в една стая, защото ти ходеше като буреносен облак и вечно нещо хленчеше, вечно мърмореше! Не разбираше ли, че животът покрай теб беше ад?

АСЯ. Животът покрай теб беше ад! Животът навсякъде беше ад! Хората ме отбягваха и говореха зад гърба ми – жената, заради която Силвия пусна газта! Знаеш ли колко пъти са ме побивали тръпки? Гърбът ми чувстваше хорската злоба и обвинение. Тогава се изгърбих и започнах да гледам все надолу. Мислех си, че така гърбът ще ме боли по-малко. Не, продължаваше да ме боли!

СИЛВИЯ. Да, аз виждах това и ме болеше. Не че ти бях простила, но някаква частица от мен мечтаеше моите деца да имат майка. В един момент си мислех, че тъкмо така можеш да изкупиш вината си – като заемеш моето място. Вместо това ти започна да живееш в сянката ми и да страдаш, че си твърде мъничка в голямата сянка на Голямата Силвия. Митът за мен те изяде, мила Ася. Eдин глупав мит, създаден от интелектуални еснафи! В крайна сметка митът е един голям балон, който може да бъде спукан с обикновена игла за кърпене на чорапи. Мен вече ме нямаше, къщата беше празна и чакаше стопанка, несъществуващото сърце на Тед чакаше нова жертва, какво ти попречи да заемеш овакантеното място? Ще ти кажа какво, Ася, липсата на характер!

Ася (много студено): Добре! Аз спирам да разговарям с вас. Очевидно не разполагам с характер, който да ми дава правото да се включа във вашия високоинтелектуален разговор. Говорете си!

СИЛВИЯ. Казах характер! Какво общо има той с интелекта?

ТЕД. Добър въпрос! А винаги твърдеше, че интелект и характер са като скачени съдове. Винаги си си противоречала. Ето, сега пак!

СИЛВИЯ. Никога не съм се бояла от противоречието. Може да съм права, а може и да не съм. Може би всичко, което наговорих, са глупости! Аз просто не се боях да покажа колко съм уязвима! Мен не ме е срам, ако не зная, ако сбъркам, ако стана смешна. Аз не се взимам на сериозно.

Тед започва да се смее.

СИЛВИЯ. Защо се смееш?

ТЕД. Защото току що каза нещо, което е пълна лъжа! Ако не се страхуваше, че ще станеш смешна, защо се самоуби? Нека си го кажем простичко, без интелектуални, поетични и всякакви други завъртулки – ти не можа да преглътнеш, че голямата поетеса Силвия Плат е изоставена от Тед Хюз заради красивата Ася Вевъл. Не съм виждал друг човек, който да взима персоната си толкова насериозно!

СИЛВИЯ. Ти никога не си ме разбирал, Тед! Никога не си виждал по-далеч от носа си! Никога не си правил разлика между една жена и друга! Вероятно все пак забелязваш някои външни различия – цвят на кожата, на косата, дължина на краката, големина на бюста, но дали правиш разлика между личностите на жените? Ти забеляза ли, например, че двете с Ася сме толкова различни личности?

АСЯ. Зарекох се, че няма да говоря с вас, но това наистина е прекалено! Как го каза, мили Тед. Голямата поетеса Силвия Плат е изоставена от Тед Хюз заради Красивата Ася Вевъл. Много мило наистина! Значи аз бях красивата празноглава кукла!

СИЛВИЯ. Мила, не се обиждай! Огледай се наоколо! Повечето днешни жени са готови да пожертват личността в името на красотата. Погледни агресията на козметичната индустрия! Погледни идеала за красота! Погледни мита за вечна младост! Някой да се сеща, че под маската за лице има личност? И кои са външните прояви на личността? Кой колко пъти е изоставял партньорите си, колко къщи си е купил, колко коли е сменил. Толкова е глупаво, че е чак жалко! Днешните жени са готови да убиват, за да бъдат обявени за красиви празноглави кукли!

ТЕД. Днешните млади жени са красиви и са личности. Не бъди злобна, Силвия! Те просто рядко се интересуват от поезия, защото животът днес е епос, който изисква твърде много енергия да бъде изживян. Днешните жени живеят! А ти фантазираше! Вероятно съжаляваш, но е малко късно.

АСЯ. Охо, ами че ти се извъди наистина голяма моралистка! Нали не се взимаше насериозно? Какво се разпени срещу днешните жени? Истината е, че днешните просто ни се смеят. Никоя не може да повярва, че вместо да зарежем този тука (и тя поглежда студено Тед), ние сме посегнали на живота си. Мен обаче ме презират повече, защото убих и детето си. Наричат ме луда, сравняват ме с Медея, говорят за древногръцка трагедия. Днешните просто биха изритали мъжа, биха се отдали на няколкодневен запой под звуците на разкапващ блус и само след три дни биха разчистили труповете – празни бутилки, мръсно бельо, четката за зъби на бившия любим, любимите му книги и дискове. На по-следващ етап биха пренаредили интериора, биха сменили гардероба си, парфюма и дори филмите и книгите в библиотеката. От тук наблюдавах една, която за отмъщение започна да готви всичко с къри, защото бившият ненавиждаше къри! Ако можех да върна събитията, щях да постъпя като днешните жени.

СИЛВИЯ. Не подценявай днешните жени! Те няма да решат въпроса само с къри! А и изритването на мъжа не променя нещата, защото много скоро след това идва следващият.

ТЕД. Вие какво? Да не вземете да основете някоя агенция за запознанства? Като се знае биографията ви, смятам, че ще имате доста интересна клиентела…

Силвия (замислено, без да обръща внимание на Тед): О, ако можех да върна събитията, аз щях да постъпя отново по моя начин.

ТЕД. Опърничава и инат, както винаги?

СИЛВИЯ. Вярна на себе си, както винаги.

АСЯ. Но защо, защо?

ТЕД. Какво защо?

АСЯ. Защо щеше да постъпиш по същия начин? Виж, светът е коренно различен!

СИЛВИЯ. Светът е същият, но просто не знае това. Има неща, които никога не се променят.

Тед (язвително) За земното притегляне ли говориш?

СИЛВИЯ. Не, за човешкото притегляне.

Идва ангел, избутва Тед на стълбището и затваря двете врати. Двете жени сядат на диваните неподвижно като статуи, Тед сяда на стълбището и подпира главата си с ръце.

Второ действие

Ася люлее Шура и ѝ пее.

ШУРА. Мамо, не ми пей!

АСЯ. Защо, птичето ми?

ШУРА. Не обичам да ми пееш.

АСЯ. Не те ли радва песента?

ШУРА. Не.

АСЯ. Тогава да си говорим.

ШУРА. Не искам.

АСЯ. Как иначе ще разбереш, че мама те обича?

ШУРА. Люлей ме по-силно.

Ася започва да блъска люлката все по-силно и по-силно. Шура изхвърчава от люлката и пада. Ася тича уплашено, коленичи, взема Шура на ръце

АСЯ. Добре ли си?

Шура избухва в смях!

ШУРА. Мамооооооооооооооо! Ти забрави ли? Нищо ми няма! Аз винаги съм добре!

Очите на Ася са пълни със сълзи. Тя поставя Шура отново на люлката и започва отново да я люлее.

АСЯ. Докога ще ме караш да те люлея така силно? Не ти ли омръзна да падаш и да ме тревожиш?

ШУРА. Силно, по-силно, по-силно!

АСЯ. Господи!

ШУРА. Силно ти казах!

АСЯ. Господи, защо ме наказваш?

ШУРА. Не спирай! Още, още по-силно!

Ася, обляна в сълзи отпуска глава назад, в този момент люлката се връща с огромна сила и я удря. Ася полита и пада. Люлката продължава да се люлее напред назад.

ШУРА. Мамо, добре ли си?

Ася (през сълзи): Да, птичето на мама. Аз винаги съм добре. Забрави ли? (Става бавно и отива при люлката. Започва да я бута все по-силно и по-силно.)

Шура (щастливо): Браво, мамо! Точно така, давай, давай, по-силно, по-силно!

Идва ангел и бута Шура от люлката. Ася опитва да хване Шура за ръка, но Шура си я дърпа. Двете излизат. От небето пада втора люлка. Два ангела довеждат Тед и Никълъс и ги избутват до люлките.

ТЕД. Не се шегувай! Няма да се кача на това!

НИКЪЛЪС. Татко, тук нямаш думата.

Тед се хвърля и прегръща Никълъс.

ТЕД. Момчето ми, не исках да те срещна тук толкова рано! Защо, защо го направи?

НИКЪЛЪС. Не ми се говори за това.

Двамата се качват на люлките и започват да се люлеят.

НИКЪЛЪС. Защо си тук?

ТЕД. Не знам. Може ли да знае човек защо е някъде?

НИКЪЛЪС. Ти винаги си търсил причинността на нещата.

ТЕД. Така е, но не успях да я намеря.

НИКЪЛЪС. Аз стигнах до морското дъно и до Северния полюс, но пак не можах да я намеря. Мислех, че отговорът лежи в корема на риба.

ТЕД. Винаги си се изразявал странно. Цял живот се бори да не станеш поет, но в крайна сметка стана. Ето, този израз за корема на рибата, е изречен от поет.

НИКЪЛЪС. Не ми говори за поезия, призлява ми.

ТЕД. Да говорим тогава за сьомга. Ето тема, която никога не ти омръзва.

НИКЪЛЪС. Да, ако получа шанс да живея отново, пак ще се занимавам със сьомгата.

ТЕД. Знам. Усетих още когато ходихме заедно за риба. Ти се влюби в природата, особено във водата.

НИКЪЛЪС. Не, не във водата толкова. В онова, което плува във водата. Аз харесвам живите същества. Всичко, което мърда.

ТЕД. Странно момче. Винаги си бил странно момче.

НИКЪЛЪС. Странното е, че не те упреквам за нищо.

ТЕД. А има ли за какво?

НИКЪЛЪС. Нима се смяташ за безгрешен?

ТЕД. По отношение на теб не виждам никаква вина.

НИКЪЛЪС. Да не говорим тогава, да помълчим.

Тед (раздразнено): Не обичам недомлъвките! Кажи ми с какво се провиних пред теб!

НИКЪЛЪС. А, с нищо! Ти просто никога не разбра.

ТЕД. Какво не съм разбрал? Какво пак не съм разбрал?

НИКЪЛЪС. Нека ти изброя, ти обичаш изброяванията. Първо – че не можеш да бъдеш едновременно майка и баща. Можеш да бъдеш само баща. Колкото и да се напъваш – не можеш да бъдеш майка. Второ – че с цялата си сила и енергия мачкаш, отнемаш целия въздух, оцеляваш, докато тези край теб увяхват. Трето – депресията не е плод на фантазията, татко. Много ти се иска да е, но не е!

ТЕД. Благодаря за изчерпателния списък! Но аз наистина нищо не разбирам! Упрекваш ме, че съм се старал да бъда грижовен баща! Упрекваш ме, че съм оптимист по дух, човек с енергия и планове! Упрекваш ме, че не мога да намеря логично обяснение как две интелигентни, чувствителни, невероятни жени могат да постъпят по такъв начин…

НИКЪЛЪС. Аз не съм жена, но постъпих като тях! И за мен ли нямаш логично обяснение?

Тед изтрива потта от челото си

Тед (много тихо): Нямам.

Никълъс се закисква, просто се превива от смях. Тед уплашено го гледа и чака отговор.

НИКЪЛЪС. Много хубаво. Нямай тогава!

Никълъс се залюлява все по-силно и по-силно. И се смее все по-силно и по-силно.

ТЕД. Ники, Ники, спри, ще паднеш!

НИКЪЛЪС. На кого му пука! На кого му пукаааааааааа!

ТЕД. На мен.

Никълъс забавя люлеенето и спира люлката с крака

НИКЪЛЪС. Така ли?

ТЕД. Да

Никълъс (озадачено): Татко, ти плачеш?

ТЕД. По принцип не. Но сега май…

НИКЪЛЪС. Не съм те виждал никога да плачеш.

ТЕД. Мъжете не плачат.

НИКЪЛЪС. Глупости! Вашето поколение така ѝ ще си умре с тази дивотия. Хората плачат. Мъжете са хора. Следователно – мъжете плачат.

ТЕД. Браво за заключението! Със същия успех можеш да кажеш – природата загива, сьомгата е природа, следователно сьомгата загива.

НИКЪЛЪС. Татко, не ме вкарвай в логически спорове. Но за съжаление съждението ти е съвсем вярно. Сьомгата наистина загива. Или ако не днес- утре, това ще ѝ се случи вдругиден. Оставихме един свят без бъдеще. Но затова пък този, който обитаваме сега, ще се пренасели.

ТЕД. С риск да ти прозвуча като празен оптимист, ще ти кажа, че моята прогноза за света не е толкова мрачна. Дали не си толкова отчаян заради депресията? Защо не ми разкажеш какво изпитваше?

НИКЪЛЪС. За разлика от теб аз не съм поет, а учен, татко. Когато правя прогнози за бъдещето на определен животински вид, аз не си фантазирам, а съпоставям цифри и анализирам тенденции. Ако ме питаш за депресията, ще ти кажа, че… нищо няма да ти кажа. Няма смисъл. Не се напъвай да се правиш на загрижен баща. Няма да направиш впечатление на никого. Тук никой няма да ти отбележи червена точка. Няма да те потупа по рамото. Няма да получиш овации. Няма да получиш опрощение. Каквото било, било!

ТЕД. Не искам да получа нищо освен…

НИКЪЛЪС. Освен какво?

ТЕД. Да разбера защо.

НИКЪЛЪС. Много си смешен, татко. Защо смяташ, че аз самият знам защо?

ТЕД. Ти не си сьомга, Ники, ти си човек! Ти не плуваш в океан от тъмнина, завършил си престижен университет, стана известен учен, когато постъпваш така радикално с живота си, трябва да знаеш защо!

НИКЪЛЪС. Откъде да знам дали не съм сьомга? Откъде да знам как разсъждава и какво чувства сьомгата, за да разбера до каква степен си приличаме?

ТЕД. Аз знам, че не си сьомга, защото аз не съм сьомга. Знаеш ли какво е казал Витгенщайн за самоубийството? „Ако самоубийството е позволено, значи всичко е позволено“.

НИКЪЛЪС. От кого трябваше да искам разрешение? Писмено или устно? Ако думата, която искаш да ми пробуташ, е отговорност, веднага ще ти кажа, че поне пред теб вече нямах никаква отговорност. Ти вече не беше между живите. Нямам деца, за да им искам разрешение и да им разбивам сърцата. Сестра ми… О, сестра ми Фрида! Бях се разделил с приятелката ми, а с новата още нямах силна връзка. Както е добре известно, сьомгите не могат да ходят на погребение и нямаше да ме оплакват. Така че, за какво позволение ми говориш?

ТЕД. Ники, не се прави, че не разбираш за какво говоря. Ако има пирамида на ценностите, животът е на върха. Отвъд няма нищо.

НИКЪЛЪС. Отвъд има люлки и празнодумство. Ако знаех това, може би щях да размисля.

ТЕД. Аз харесвам нещо в това отвъд.

НИКЪЛЪС. Интересно, кое?

ТЕД. Това, че те срещнах.

НИКЪЛЪС. Искаш да кажеш, че се радваш, че вече не съм жив?

ТЕД. Не, не! Но се радвам, че те виждам. Няма никакво значение къде и кога, важното е, че те срещам.

Никълъс се залюлява силно, силно, и започва отново да се смее. Влиза ангел и избутва Тед от люлката. Тед към ангела сърдито:

ТЕД. Я по-полека! Аз съм поет лауреат! Аз съм Тед Хюз!

НИКЪЛЪС. Татко, това вече няма никакво значение!

След излизането на Тед ангел довежда Силвия. Тя отива до Никълъс и му подава ръка.

СИЛВИЯ. Аз съм Силвия Плат.

НИКЪЛЪС. Аз съм Никълъс Хюз.

Силвия сяда непохватно на люлката и леко я залюлява. Никълъс е спрял люлката си и я гледа втренчено.

СИЛВИЯ. Значи ти си Никълъс Хюз.

НИКЪЛЪС. Да. А ти си Силвия Плат.

СИЛВИЯ. Да. Чувствам се странно.

НИКЪЛЪС. И аз. Снимката оживя.

СИЛВИЯ. А ти си много по-различен, отколкото те помня.

НИКЪЛЪС. Сега съм много по-възрастен от теб тогава и в известна степен мога да ти бъда баща.

СИЛВИЯ. Ти винаги ще си останеш за мен бебе. Бебето на мама.

НИКЪЛЪС. А ти завинаги ще си останеш за мен една голяма празнота. Нещо празно в областта на сърцето. Или на корема. Нещо, което седи в тъмното. Знам, че е важно, но не мога да го видя. Въпреки, че не те познавам, те опознах чрез депресията. И когато ми беше най-трудно си казвах – в този момент само майка ми може да ме разбере. Това беше голяма утеха.

СИЛВИЯ. Разбрах, че се занимаваш с риби. За да те посрещна, почетох малко за рибите. Много е интересно.

НИКЪЛЪС. Не се опитвай да ми се харесаш, Силвия. Това няма никога да се случи. Казах ти вече, ти си просто една голяма празнота. Няма запълване. И аз не знам Големия сценарист, който е измислил тези люлки и цялата тази бутафория постмортем, каква цел си е поставил с тази наша среща? И защо люлки? Може би за да изживея неизживяното си детство сега ти трябва да ме люлееш? Ама аз съм тежък и няма да стане. Или заради неизживяната ти старост трябва аз да се правя на грижовен син и да бутам люлката? Да ти призная, и двата варианта ми се струват глупави, затова може би е по-добре всеки да си се люлее и да си мълчи.

СИЛВИЯ. А аз все пак се надявах, че искаш да ме срещнеш.

НИКЪЛЪС. Естествено, че исках! Исках да те срещна когато бях жив на една годинка. Исках да те срещна и когато станах на две, после на три, после на четири, после на двайсет, после на трийсет… А сега не съм жив и нямам възраст. Лош момент за среща, нищо лично!

СИЛВИЯ. Добре тогава, представи си, че съм сьомга! Обичай ме, както обичаш сьомгата!

НИКЪЛЪС. Пушена или печена?

Силвия избухва в смях

СИЛВИЯ. А как повече я обичаш?

НИКЪЛЪС. Майките обикновено не задават такъв въпрос. Те отдавна знаят.

СИЛВИЯ. Е, отдавна е трябвало да се примириш с това, че аз не знам.

НИКЪЛЪС. Примирих се. Силвия, искам да те помоля нещо.

СИЛВИЯ. Да, какво?

НИКЪЛЪС. Моля те, не ме карай да те обичам! Не ме карай да те разбирам!

СИЛВИЯ. Добре, няма. А сега аз мога ли да те помоля нещо?

НИКЪЛЪС. Да.

СИЛВИЯ. Моля те, кажи ми мамо!

НИКЪЛЪС. Не мога.

СИЛВИЯ. Защо?

НИКЪЛЪС. Защото това е нелепо, детинско, безсмислено, защото ти си ми била майка само няколко месеца. После си ме оставила на произвола на съдбата. А сега се появяваш ни в клин ни в ръкав и очакваш от мен нещо. Не знам какво и не ме интересува!

СИЛВИЯ. Ники, ти си на мама бебето! Затвори очи и си припомни как те гушках, докато се затоплиш и заспиш на рамото ми. Много обичаше да заспиваш така, въпреки че беше вече тежък и ми умаляваха ръцете.

НИКЪЛЪС. Няма да затворя очи! Ти си поетесата Силвия Плат. Била си много талантлива жена, постигнала си много, родила си две деца, едното от които съм се оказал аз. Самоубила си се, когато аз съм бил на девет месеца. После започна моят живот, нещо, което ти изобщо не познаваш, в което нямаш никакво участие. После, както пише във вестниците – на свой ред – се самоубих и аз. Любителите на сензации веднага писаха за „проклятието“ на Силвия Плат. Ти си проклятие, мамо. Е, казах ти мамо, сега доволна ли си?

СИЛВИЯ. Но защо, моето момче?

НИКЪЛЪС. Защо си проклятие? Отговори си сама!

СИЛВИЯ. Не, защо се самоуби?

НИКЪЛЪС. Вие семейна терапия ли ми правите? Преди малко това ме попита и татко.

СИЛВИЯ. Баща ти е бил тук?

НИКЪЛЪС. Да, люлееше се на твоята люлка.

Силвия става от люлката и внимателно оглежда седалката, все едно, че ще види следа от Тед.

СИЛВИЯ. Баща ти да се люлее на люлка!

НИКЪЛЪС. Не го направи с желание, ангелът го накара.

СИЛВИЯ. Този ангел има характер!

НИКЪЛЪС. Силвия, а ти защо го направи?

СИЛВИЯ. Не знаеш ли?

НИКЪЛЪС. Не.

СИЛВИЯ. А какво пишат биографите, литераторите, критиците, какво казват те?

НИКЪЛЪС. Общо взето, че си била в депресия и че не си могла да понесеш, че татко те е напуснал заради друга жена.

СИЛВИЯ. Е, това обяснение не ти ли е достатъчно?

НИКЪЛЪС. Не. Аз имам друго обяснение. Че голямото ти его не е могло да понесе някой да ти отнеме нещо, което си смятала, че ти принадлежи.

СИЛВИЯ. Милото ми бебе. Пораснало толкова голямо, а си останало бебе! Не, Ники, не можах да понеса, че съм пълна с любов като бременна сьомга, а няма на кого да я дам. Чувствах се като бомба, която всеки момент ще експлодира от любов и ще разруши всичко. Не можех да разбера как може да се отрича любовта! Любовта трябва да има смисъл, мислех си! И когато разбрах, че няма, всичко рухна.

Никълъс (ехидно): И бомбата избухна!

СИЛВИЯ. Да.

НИКЪЛЪС. Много голяма е бомбата ти, Силвия, с голяма разрушителна сила.

СИЛВИЯ. Просто не можах да го преодолея, Ники. Не можах. Нямах сили.

НИКЪЛЪС. Разбирам. Това е универсалното оправдание.

СИЛВИЯ. Направих нещо от пълно безсилие, а то ме превърна в нещо като поетична звезда. Кой щеше да прочете поезията ми, ако не бях си пъхнала главата в газовата печка?

НИКЪЛЪС. Парадоксите на популярността. То и аз цял живот бягах от популярността, но накрая и мен ме разнищиха по медиите. Мисля, че щяха да ми обърнат по-малко внимание, ако бях получил Нобелова награда за научно постижение.

СИЛВИЯ. Ако беше поживял още, можеше да я получиш.

НИКЪЛЪС. Ако беше поживяла още, и ти можеше да я получиш. За литература.

СИЛВИЯ. А можеше да не получа нищо. Така поне двамата с теб можем да си фантазираме, че само смъртта ни е попречила.

НИКЪЛЪС. Можем да си фантазираме, че ти получаваш наградата, а ние с татко и сестра ми сме на церемонията и ръкопляскаме.

СИЛВИЯ. Не, нека си фантазираме, че ти получаваш наградата, а ние с баща ти и сестра ти сме на церемонията и ръкопляскаме. Знаеш ли, Ники, щастлива съм, че можем заедно с теб да си помечтаем за нещо.

НИКЪЛЪС. Да, нека си помечтаем. Тук без друго нямаме какво да правим.

СИЛВИЯ. Защо да нямаме? Ето например аз искам да науча повече за сьомгата. Сьомгата мигрира ли?

НИКЪЛЪС. И още как!

Идва ангел и избутва Никълъс от люлката.

НИКЪЛЪС. Хей, къде си забрави обноските? Като сме самоубийци, да не сме убили някого?

Силвия продължава да се люлее и се засмива

СИЛВИЯ. Очевидно сме убили някого, глупаво бебе! Когато убиеш някого, те затварят в затвора, а като убиеш себе си, те люлеят на люлка или те свалят от люлката. Трябва да напиша стихотворение за този депресиран ангел. И неговата не е лесна.

Преди да излезе след Никълъс, ангелът се обръща и поглежда мрачно Силвия. Тя му се изплезва.

СИЛВИЯ. О, не!

Ангелът вече е довел Ася, която се дърпа като вижда Силвия, но той я бута насила и тя сяда на люлката. Ангелът дори я залюлява. Известно време двете се люлеят и мълчат. Изведнъж Ася започва да пее песента, която е пяла на Шура. Силвия се заслушва.

СИЛВИЯ. Какво пееш? Никога не съм чувала тази песен.

АСЯ. Това е една стара руска песен, която баба ми ми пееше като малка. Пеех я на Шура преди да заспи.

СИЛВИЯ. И успяваше ли да приспиш детето с тази отвратителна песен? На всичкото отгоре изобщо не можеш да пееш.

АСЯ. Ах, да, бях забравила, че ти си единствената, която притежава талант за нещо!

СИЛВИЯ. О, ти също имаш талант! Да отнемаш чуждите мъже!

АСЯ. Много бързо си дойдохме на думата.

СИЛВИЯ. Аз не обичам да кръжа около темата.

АСЯ. Не, ти се спускаш над темата като ястреб и няма спасение.

СИЛВИЯ. Ти сега какво, на невинно мишле ли ще се правиш? Не ти отива! Ти си ла фам фатал!

АСЯ. Хайде, хайде! Аз съм красивата празноглава кукла, а ти си гениалната поетеса. Уважаема, какви бяха тези приказки, че си се надявала аз да заема твоето място и да стана майка на децата ти? Като лъжеш, мислиш ли че някой ще ти повярва? Тук има достатъчно неприятни ангели, за да се правиш на ангел и ти! Признай си, че си злорадствала, когато изгълтах хапчетата и пуснах газта. Казала си си: „Така ѝ се пада! Проклятието ми застигна ѝ нея!“ Нали така си каза? Американска кучка такава! Амбициозна отмъстителна крава!

СИЛВИЯ. А ти какво си каза няколко години преди това, когато разбра, че съм пуснала газта? Не трепна ли сърцето ти тържествуващо? Не си ли каза: „Най-после се отървахме от нея. Сега ще се пренеса при него, ще родя детето ни, ще се грижа за нейните сирачета и всичко ще си дойде на мястото“?

АСЯ. Да, казах си! Аз обичах този мъж! Бях готова да вляза в огъня за него! Той беше всичко за мен!

СИЛВИЯ. Е, и аз си казах: „Така ѝ се пада!“ Нещо повече, аз бях тази, която те навестяваше нощем, когато не можеше да спиш и ти шепнеше в ухото, че си виновна, виновна, виновна. Когато заспиваше, идвах в съня ти като кошмар и пак ти шепнех, че си виновна, много виновна. Аз стоях зад всяко отхвърляне, на което беше подложена, защото всички твърдяха, че заради теб си е отишъл един талант и една прекрасна майка, аз стоях зад безразличието на Тед към теб. Аз го накарах да ме боготвори мен, мъртвата, а теб, живата, да презира. Бях мъртва, но победих. С газта, която пуснах, убих не себе си, а страстта му към теб. Ти беше толкова унизена и победена, че накрая дори умря в присмех, като избра да ме имитираш. Не съм чувала за по-голямо поражение – да се самоубиеш по същия начин, по който го е направила съперницата ти. Ти никога не си била личност, Ася Вевъл, ти винаги си била само сянка на Силвия Плат!

АСЯ. А ти може да си Силвия Плат, ама си кучка! Ти си една проста делва празна откъм човечност. Празна, празна! И даже, сега като те слушам, ми става жал за теб! Разбирам, че при целия ти талант и посмъртна слава, аз съм нещо повече! Защото когато разбрах, че си мъртва, ми се подкосиха краката и щях да пометна от ужас! Не беше необходимо да ме товариш с вина, аз достатъчно се бях натоварила. Какво ме гледаш с празните си сини арийски очи? Твоят баща беше германец, а аз съм полуеврейка! Вярно, и полугерманка съм, умея да нося вина, без да я прехвърлям на другите! Господи! Голямата Силвия Плат! Жал ми е за теб!

Ася се засилва и започва да се люлее като щастливо дете. Силвия я гледа смаяно. Ася спира люлката и поглежда Силвия тържествуващо.

АСЯ. Какво ме гледаш, нищожество такова? Щастлива съм! Най-после разбрах колко съм се заблуждавала! Ти си нищожество! Едно нищожество, което Господ е дарил с гениалност за компенсация! За баланс! От жал го е направил! От жал ти е дал талант! Погледни се! Отмъстителна, егоистична, себелюбива, дребна крава! Даже кучка не си! А аз те боготворях! Докосвах с обожание предметите, които беше ползвала. Предметите на една жена, която е обичала един мъж повече от всичко на света, повече от себе си, повече от амбицията си, повече от стремежите си, повече от мечтите си, повече от гордостта си. Ти ме разочарова! Ако можех, бих хвърлила всичките ти жалки гребени, фиби, любимата ти чаша за кафе, любимата ти хавлиена кърпа, в огъня! Всичко в огъня! Защото дори и най-неуката женица има повече жал в сърцето си. Искам да се сресвам с гребена на някоя стара циганка, която е погребала децата си и проклина всеки ден, че ги е надживяла!

СИЛВИЯ. Много бъркаш.

АСЯ. Къде ми е грешката?

СИЛВИЯ. Ти току що обиди безпричинно кравите. Те не са себелюбиви и егоистични, освен това никога не са дребни.

Двете се споглеждат и започват едновременно да се смеят.

СИЛВИЯ. Ася Вивил, някой казвал ли ти е, че си личност?

АСЯ. Не си спомням.

СИЛВИЯ. Добре тогава, аз ти го казвам!

АСЯ. Трябва ли да разбирам, че ми прощаваш?

СИЛВИЯ. Не бъди нахална. Току що ти подадох пръст, а ти се опитваш да ми налапаш цялата ръка.

АСЯ. Благодаря за благодеянието! Чувствам се толкова поласкана, че чак ще се разплача.

СИЛВИЯ. Ами тогава поплачи! В живота ти ме разплакваше, сега да те поразплача и аз.

Известно време двете се люлеят мълчаливо.

СИЛВИЯ. Така значи. Моят гребен и моите фиби.

АСЯ. Да.

СИЛВИЯ. Не ти ли дойде наум, че това е най-сигурният начин да загубиш Тед?

АСЯ. Не. Защо?

СИЛВИЯ. Много е просто. Тед се влюби в теб, защото си различна от мен.

АСЯ. О, Тед търсеше теб във всяка жена.

СИЛВИЯ. Отново грешиш. Тед търсеше в мен всяка жена, но не можа да намери всички.

Идва ангел, сваля жените от люлките и махва с ръка. Някой издърпва люлките нагоре и те изчезват. Ася смирено си отива, но Силвия се противи да си тръгне.

СИЛВИЯ. Тук не уважавате ли свободната воля?

АНГЕЛ. Госпожо Плат, моля, напуснете това място.

СИЛВИЯ. Ето, така звучи по-добре. Помолете ме, ще помисля, ще взема решение и ако сметна за добре, може да напусна.

АНГЕЛ. По-добре е да сметнете за добре.

СИЛВИЯ. Защо, какво ще се случи, ако не сметна?

АНГЕЛ. Онова, което ще се случи, ако сметнете.

СИЛВИЯ. Това е насилие.

АНГЕЛ. Ако смятате така, напишете поема.

СИЛВИЯ. Ще напиша! И ще ви изоблича!

АНГЕЛ. Направете го! На кого му пука?

СИЛВИЯ. А, не! Няма да приема поражението! Няма да приема, разбрахте ли? Всичко друго мога да приема, но не и поражението! Поезията има смисъл, чуйте ме добре! Поезията има смисъл!

Ангелът безцеремонно я избутва от сцената.

Трето действие

Стаята на Силвия. На пода седи Шура и подрежда пъзел. До нея седи Силвия и плете пуловер.

СИЛВИЯ. Сложи това по-наляво. А така! Браво, момичето ми! Все по-добре се справяш!

ШУРА. Лельо Силвия, на кого плетеш този пуловер?

СИЛВИЯ. На чичо ти Никълъс. Впрочем, той не ти е чичо, той ти е полубрат.

ШУРА. А защо му трябва пуловер?

СИЛВИЯ. Той е естествоизпитател. Проучва миграцията на рибите, основно на сьомгата. Много пътува на Север. На Север е студено. Този пуловер ще му топли.

ШУРА. Защо не ми попееш? Много обичам да ми пееш!

Силвия започва да пее нежна приспивна песен. Шура оставя пъзела, ляга в скута ѝ и заспива. Силвия я вдига и я отнася в леглото. Внимателно я завива. Връща се на пода, сяда и довършва пъзела.

СИЛВИЯ. Умничка е нашата Шура. Става все по-добра с пъзелите! Скоро ще започне да реди и най-трудните. Ще бъда много горда, когато нареди пъзел от 600 части. Просто си представям как се явява на конкурс за подреждане на пъзели и взема първото място, а ние с Тед, Никълъс и Фрида ръкопляскаме. Интересно, но започвам да я чувствам като мое дете.

Силвия взима куките и продължава да плете

СИЛВИЯ. Горкото дете! Какви големи тъжни очи има! Като очите на Ася. Никак не ми помага да се изпълня с оптимизъм. Как да вярвам на свят, в който четиригодишни деца умират от ръцете на майките си? Как да вярвам в здравомислието? Не искам да употребявам думата бог, защото обичам ясните и точни неща. Но да вземем думата вселена – как да вярвам на вселената, която позволява на една майка като Ася да убие детето си? Тази, същата Ася, която се реши с гребена ми и ми слага фибите в косата си като метални хлебарки? Аз познавам хаоса на депресията и мрака на страданието, но все пак, все пак, има нещо толкова нездраво в това да повлечеш детето си в смъртта, че дори по моя гръб, който е изживял и изтърпял почти всичко, полазват тръпки! Както е добре известно, едва вторият ми опит за самоубийство беше успешен, а и познавам лечението в психиатрия с електрошокове. Но новината за Ася, която довлича дюшек в кухнята, затваря вратите и прозорците, слага детето да спи на дюшека, нагълтва приспивателни, пуска газта на печката и ляга до детето си, ми подейства като най-силния електрошок! Такова нещо може да стресне и мъртвец! Аз толкова мислих как да предпазя децата от газта! Толкова мислих, че не мислих почти за нищо друго! Страхувах се само от едно – да не простинат от студа заради отворения прозорец. Беше кошмарен студ, най-тежката зима в Лондон от години насам! Но не можех да постъпя иначе, не можех да рискувам да затворя прозореца. Ами ако все пак газта се беше промъкнала през отворите на вратата, през някакви миниатюрни дупчици между стената и касата на вратата? Не, не, не можех да рискувам. Бях оставила мляко и хляб в стаята. Колко умно! Мляко и хляб до главите на две деца, едното на две години, а другото на 9 месеца! Талантливата Силвия Плат! Едно глупаво уплашено дете, което е натоварено с повече отговорности, отколкото може да понесе! Колко ме беше страх! Страхувах се от бъдещето! Страхувах се от живота! Страхувах се от смъртта! Нямаше на кого да се опра! Нямах татко, на когото да се опра! Нямах любим, на когото да се доверя. Вселената вече не ми беше опора. Не вярвах на никого и в нищо. Не знам, може би вече не вярвах и в поезията! Думи, думи заредени с енергия. Надявах се газта да подейства бързо. Единствената ми опора беше печката. Влязох в огъня така, както винаги съм влизала – със замах!

Силвия оставя куките и отива да нагледа Шура. Завива я. Връща се и продължава да плете.

СИЛВИЯ. Горкото дете! И сега не вярвам на вселената. В нищо не вярвам. Когато гледам тъжните очи на Шура, разбирам, че няма Бог! Има сьомга, която мигрира и знае защо го прави. Но Бог не знае защо Шура трябваше да умре на четири години. Не знае! Сигурна съм в това!

Влиза ангел и внася в стаята на Силвия елха. Изритва пъзела на Шура и започва да наглася на негово място елхата.

СИЛВИЯ. Хей, ти какво нахлуваш така! Защо махна пъзела на Шура? Тя толкова се стара да го подреди! Защо си домъкнал тая елха? Какво ще я правим?

АНГЕЛ. Наближава Коледа. Елхата е част от празника.

СИЛВИЯ. Теб ли да уча, че тук няма време, няма години, няма месеци, няма Коледа! Тук няма живот! Ние сме мъртви! А ти си ангел, а не продавач на елхи!

АНГЕЛ. Госпожо Плат, вие можете да мислите каквото си искате, но аз трябва да поставя тази елха ето тук!

СИЛВИЯ. Добре, постави я! Постави я и се измитай!

Детето се размърдва в леглото

ШУРА. Лельо Силвия, какво става?

СИЛВИЯ. Спи, спи, детето ми, нищо не става. Спи си спокойно. (Тихо към ангела) Видя ли колко си глупав? Събуди детето! Сънят на едно дете е свещен и никой няма право да го буди, дори ангел!

Ангелът повдига рамене с безразличие и си тръгва. Силвия се опитва да повдигне елхата и да я отмести, но не може.

СИЛВИЯ. Проклетник! Елхата е като закована. С топ не може да се отмести!

Влиза Тед.

СИЛВИЯ. Ти какво правиш тук? (Снижава глас. От този момент нататък диалогът се води шепнешком.) Говори тихо, ще събудиш детето.

ТЕД. Какво прави Шура при теб? Ася е изпаднала в паника и я търси навсякъде.

Силвия (иронично): Загрижила се!

ТЕД. Остави Ася на мира! Достатъчно я преследва, докато беше жива!

СИЛВИЯ. Кой, аз? Та тя се намърда между нас без да ѝ мигне окото. Флиртуваше с теб в мое присъствие. Отне те от мен, разби семейството ни. Кога съм я преследвала?

ТЕД. Само не ми казвай, че не беше пресметнала какъв удар върху нея и мен ще бъде самоубийството ти! Само не ми казвай, че не беше решила да ни накажеш и унищожиш!

СИЛВИЯ. Не, Тед! Изобщо не мислех за вас! Мислех само за мен и децата! Не ме интересуваше какво ще си мислите вие и как ще живеете!

ТЕД. Егоистка както винаги! Чудовищна егоистка! Как си мислела за децата, като не си мислела за нас! А кой щеше да се погрижи за децата? Пак си противоречиш! Невъзможна си!

СИЛВИЯ. Може би ако знаех последствията, нямаше да го направя.

ТЕД. Сериозно? Увря ти главата?

СИЛВИЯ. Може би щях просто да взема децата и да се върна в Америка. Да започна работа в някой университет и да си отгледам децата, без да се интересувам повече от Тед Хюз.

ТЕД. Ами да беше го направила.

СИЛВИЯ. Но аз бях обсебена от Тед Хюз.

ТЕД. Обсебена или влюбена?

СИЛВИЯ. Кой може да каже каква е разликата?

Тед се спъва в нещо.

ТЕД. Какво е това? (Навежда се и взима плетката) Ти плетеш?

СИЛВИЯ. Да, какво толкова се учудваш.

ТЕД. Да не би да ми плетеш пуловер? (Мери ръкав.) Да, доста добре става. Браво!

СИЛВИЯ. Не, плета на Ники. Той много пътува на север и искам да не му е студено.

ТЕД. Силвия, Ники повече никога няма да пътува на север. Тук е топло. Тук постоянно има слънце. Няма никакъв смисъл да плетеш този пуловер.

СИЛВИЯ. Престани, Тед! Отново искаш да ме обезкуражиш! За теб нищо няма смисъл! Щом казвам, че Ники ще пътува на север, значи ще пътува! Това е неговата мечта! И аз искам да бъде стоплен от пуловер, изплетен от майка му!

Тед я гледа загрижено.

ТЕД. Добре, добре. Плети тогава. Аз също ще се радвам, ако на Ники му е топло.

В стаята влиза задъхано Ася

АСЯ. Къде е Шура? Шуречка? Къде си, птичето ми?

СИЛВИЯ. Тихо, тука е. Спи. Стига вика.

Ася вижда детето, след това се втурва към Силвия и започва да я блъска

АСЯ. Мръсна, подла крадла такава! Гадна фригидна кучка!

Силвия се отбранява от ударите. Към Тед

СИЛВИЯ. Тед, ти ли и каза, че съм фригидна?

Тед се спуска и ги разтървава. Застава между тях

ТЕД. Престанете! Ася, стига!

СИЛВИЯ. Не чух отговора! Ти ли каза на Ася, че съм фригидна?

ТЕД. Нищо такова не съм казвал!

АСЯ. Разбира се, че ми каза! Да не искаш да кажеш, че съм лъжкиня? Много добре си спомням, Силвия беше още жива, когато ти ми каза!

ШУРА. Мамо, какво означава фригидна?

Едва сега всички забелязват, че Шура е станала от леглото. Ася се спуска към нея и почва да я гали по главата.

АСЯ. Нищо не означава, пиленцето ми. Хайде да си ходим, вече е късно, трябва да те слагам да спиш.

Когато двете доближават вратата, там се появява ангел

АНГЕЛ. Не можете да излизате оттук. Сега трябва да празнувате Коледа.

АСЯ. Каква Коледа? (Обръща се към Тед и Силвия) За каква Коледа ми говори този тук?

АНГЕЛ. Коледа е Рожество Христово. Голям празник. Всички християни го празнуват.

АСЯ. Всички живи християни. Ние сме мъртви. Освен това аз не съм християнка. Пука ми за Коледа!

Ангелът повдига рамене с безразличие, излиза и затваря вратата. Ася започва да натиска вратата, но не може да я отвори. Започва да блъска с юмруци по нея.

АСЯ. Отвори тази врата, скапан ангел такъв! Отвори тази проклета врата! Не искам Коледа, не искам Рождество Христово! Не искам да стоя повече в една стая с тази жена тук! Искам само да бъда с детенцето си! Да го обичам, да му се посветя!

СИЛВИЯ. О, по-добре вземи и този тук, да му се посветиш, на мен той не ми трябва!

АСЯ. Не, не искам любов, не искам да живея с Тед, страх ме е, страх ме е от любовта, страх ме е от мъжа, когото обичам! Отворете тази врата! Помощ!

Силвия (към Тед): Винаги си си падал по истерични жени, нали? Смяташ ги за страстни! Виждаш ли я, твоята фам фатал? Върви да я успокояваш. Няма смисъл да оставаш при фригидна жена като мен.

ТЕД. Силвия, кълна ти се, никога не съм казвал това!

Изведнъж вратата се отваря и на прага застава Никълъс. Той носи много пакети.

АСЯ. Ти пък откъде се взе? Как отвори вратата?

НИКЪЛЪС. Много просто, с ръка.

АСЯ. Ами тя до преди малко беше залостена.

НИКЪЛЪС. Не беше залостена. Аз само я побутнах и тя се отвори.

ТЕД. Какво носиш?

НИКЪЛЪС. Подаръци. Нали е Коледа?

ТЕД. И ти ли полудя? Каква Коледа?

НИКЪЛЪС. Рождество Христово. Християнски празник.

ТЕД. Ти забрави ли къде сме, Ники?

НИКЪЛЪС. Не, не съм. Но човек винаги може да се порадва на един празник.

ТЕД. Ние не сме хора.

НИКЪЛЪС. Ние не знаем какво сме. Може да сме сьомги. Затова предлагам да украсим елхата и да си отворим подаръците.

СИЛВИЯ. Това е добра идея! Но аз не съм готова за Коледа. Не можем ли да я отложим?

АСЯ. Ти пък какво имаш да се приготвяш за Коледа? Да не седнеш да пишеш поема?

СИЛВИЯ. Не, имам по-добра идея!

Силвия грабва плетката и отива в един ъгъл, обръща се с гръб и започва трескаво да плете. Никълъс се приближава

НИКЪЛЪС. Какво правиш, мамо?

Силвия (със сълзи в очите): А, нищо.

НИКЪЛЪС. Не е нищо. (Той издърпва плетката от ръцете ѝ) Какво е това?

СИЛВИЯ. Пуловер.

НИКЪЛЪС. На татко ли плетеш пуловер?

СИЛВИЯ. Да.

ТЕД. Не, Ники, на теб ти плете пуловер. Иска да ти е топло, когато ходиш да проучваш миграцията на сьомгата.

Силвия (ядосано): Тед! Защо издаде? Каква изненада ще е това?

НИКЪЛЪС. Какъв красив пуловер! Не мога да повярвам, че Силвия Плат може да плете толкова добре! Нищо, остави сега! Не се притеснявай! Винаги ще успееш да го доплетеш! Елате всички край елхата да си отворим подаръците!

Никълъс хваща Силвия за ръката и я повежда към елхата. Там вече са се събрали всички. Никълъс първо вади един голям пакет на който пише Шура

НИКЪЛЪС. Шура, това е твоят подарък. Какво искаш от дядо Коледа? Кукла?

ШУРА. Кукла! Искам голяма красива кукла! Да говори и да пее!

НИКЪЛЪС. Да видим! (Започва да разопакова пакета, за да помогне на детето. Накрая намира в кутията една бележка.)

НИКЪЛЪС. Няма кукла. Тук има само една бележка. Тук пише: „Тържество по случай първата заплата на Шура. Облекло официално.“ Нищо не разбирам.

АСЯ. Тези ангели са пълни кретени! Да разочароват така детето! То очаква да намери в този голям пакет кукла, вместо това намира някаква си бележка! Вие сигурни ли сте, че това са ангели? Може би са маскирани дяволи!

ТЕД. Не бързай Ася. Дай да видим и останалите подаръци.

НИКЪЛЪС. А, татко, този пакет е за теб!

Тед трескаво разкъсва хартията и отваря пакета. В него намира бележка.

ТЕД. „Церемония по връчване на Нобелова награда за литература на Силвия Плат 1992 година, Стокхолм. Облекло официално“. И аз нищо не разбирам. (към Силвия) Да не би да съм взел твоя подарък?

НИКЪЛЪС. Не, не, добре видях, на кутията пишеше Тед Хюз. А, ето кутията за Силвия Плат. Дръж, мамо!

Силвия трескаво отваря пакета

СИЛВИЯ. „Тържество по случай 15-тия рожден ден на Никълъс. Присъства Ото Емил Плат. Облекло неофициално“. Ото Емил Плат е баща ми! Но той умря когато бях на десет години!

ТЕД. Мисля, че вече започвам да разбирам!

АСЯ. Бързо, бързо ми дайте и моя подарък! (Тя разкъсва пакета и чете)“Сватбено тържество на Александра Вевъл. Облекло официално“. Господи! Сватбата на Шура!

Всички се втренчват в Никълъс. Той взима пакета с името си и го отваря

НИКЪЛЪС. Я, при мен няма никакви тържества! „Пътешествие в Аляска по река Кенай за проучване миграцията на кралската сьомга!“

СИЛВИЯ. О, Ники, ще мога ли дотогава да ти доплета пуловера? Той ще ти трябва! В Аляска е студено!

НИКЪЛЪС. Винаги можеш да го довършиш, мамо! Твърде е възможно да останем тук и да се люлеем цяла вечност. Може би тези коледни подаръци, а и самата Коледа, са поредната шега на тези неприятни ангели! Впрочем, къде са те?

Изведнъж стените на стаята падат и петимата се оказват на нещо като леден блок. Скупчват се уплашено и боязливо тръгват към леда.

ТЕД. Хей, ангели, къде сте? Къде изчезнахте, проклети крилати гъски? Като не ви вика човек, постоянно се бутате, а когато потрябвате, никакви ви няма!

АСЯ. Искам да отида на сватбата на Шура, но накъде да тръгна? Как да се ориентирам в тази ледена пустош?

Изведнъж от небето пада пътен знак със стрелка, на която пише: „Сватбено тържество на Александра Вевъл.“

АСЯ. Я, ами аз съм натам! Аз тръгвам!

ШУРА. Мамо, къде тръгваш без мен?

Ася (Отива и прегръща детето): Не се бой, птиченцето ми! Така трябва! Всеки трябва да поеме своя път. Но ти не се страхувай, накъдето и да тръгна, аз винаги ще дойде при теб!

Ася понечва да тръгне

СИЛВИЯ. Ася, няма ли да си вземем сбогом?

АСЯ. А трябва ли? Защо да го правим, като ще се срещнем толкова скоро? (Ася тръгва

Силвия (след нея): Да се беше погрижила първо за детето си! (Прегръща Шура и крещи) Ангеле, дървена главо, накъде трябва да тръгне Шура?

От небето пада знак на който пише „Тържество по случай първата заплата на Александра Вевъл.“ Силвия целува Шура

СИЛВИЯ. Хайде, миличка, тръгвай! Не се страхувай от нищо. Всички ще бъдем там – мама, татко, аз, брат ти и сестра ти! Не се бой от нищо! И знай, че ние много ще се гордеем с теб!

Шура тръгва и изчезва. На сцената остават тримата.

СИЛВИЯ. Е, кой ще тръгне пръв? Смятам, че това трябва да бъде Тед!

ТЕД. Отново ли ти ще определяш кое как да става? Отново ли ще ме поставиш пред свършен факт?

Силвия се приближава, прегръща го и го целува.

СИЛВИЯ. Не, мили мой, нищо няма да определям този път. Просто искам да остана последна. Тръгнах си първа, сега искам да остана последна.

НИКЪЛЪС. Татко, нека да уважим желанието на мама. Тръгвай! Церемонията сигурно е започнала и мама е вече там!

СИЛВИЯ. Може и ти да си там, момчето ми!

От небето пада знак, на който пише – „Стокхолм, 1992, Нобелова награда на Силвия Плат“. Тед прегръща Силвия и Никълъс и известно време тримата стоят на сцената прегърнати. После се откъсва от тях и тръгва. Силвия и Никълъс остават на сцената и се чувстват неловко.

СИЛВИЯ. Знаеш ли, Ники, просто не знам какво да ти кажа. Думите са толкова безсилни, толкова тромави! Искам да ти подаря целия свят, а мога да ти подаря само един недоплетен ръкав.

НИКЪЛЪС. Нищо, мамо, аз мога да тръгна и с недоплетен ръкав! Все пак едната ми ръка ще бъде топла!

Силвия му нанизва ръкава на едната ръка и плаче.

СИЛВИЯ. Е, толкова можа да получиш от мен, поетесата!

НИКЪЛЪС. Знаеш ли, колкото и да е странно, смятам, че това никак не е малко!

От небето пада знак, на който пише „Аляска“. Никълъс тръгва. Гласът му се чува от далечината.

НИКЪЛЪС. Ще си мисля за теб, мамо!

Силвия остава на сцената и започва да крачи нервно напред назад.

СИЛВИЯ. Добре де, а какво да кажа на татко на рождения ден? Какво? Какво? Аз нямам никакви приготвени думи. Страх ме е! Страх ме е! (От небето пада знак, на който пише – „Тържество по случай 15-тия рожден ден на Никълъс“): Добре, тръгвам, ще импровизирам, все пак съм поетеса, аз съм Силвия Плат. Все нещо ще ми дойде наум. Здравей, татко! Как си, татко? Много е пораснал Ники, нали? Искаш ли парче от тортата?

Силвия напуска сцената.

Край

Светлана Дичева е познат от Националното радио глас. Водила е най-слушаните предавания на „Хоризонт“, а от осем години насам буди аудиторията всяка събота с шоуто „Закуска на тревата“. Двата й романа, „Мона и Магелан“ и „Лабиринт за романтични минотаври“ са вече добре познати на читателите, а „Заекът на Гала“ се появи току-що в издание на „Унискорп“ (2010).

Коментари (1)

- 21-01-2011|Весела Генчева

Пиесата е прекрасна прочетох я на един дъх, както преди години прочетох и „Мона и Магелан“. Интересен автор с оригинална и нестандартна мисъл, мисля, че това е най-точното определение за творчеството на Светлана Дичева.

Мече и елха

Автор: Димитър Камбуров

Това е приказка по поръчка. Докато приспивах дъщеря си Дейна в една от онези предколедни вечери, мразовити отвън и влажни отвътре, в които уютът избива в очите, тя както обикновено си поиска приказка. Коя, попитах. За мечето и елхата, отвърна, сякаш ставаше дума за Снежната кралица или за Снежанка и седемте джуджета. Не я знаех. Стихчета за мечета и за елхи споделяха една нейна книжка, но не и баналността на съседството. Тъй че там, в дрезгавината на прииждащата снежна нощ, поръчката беше достатъчно необичайна, че да ме предизвика, а аз – достатъчно сънлив, че да се оставя да почна без надежда за край. Дейна отдавна беше заспала, когато я довърших. Тук я допълних. Това, което се получи, подарявам на вас, но дали и на вашите деца, решете вие.

Имало по едно време мече на име Гунчо. За мечето Гунчо се знае малко, тъй като от край време живеело сам-само в София, град сметен под полите на тумбеста планина с име на кашкавалена пита. Сутрин мечето Гунчо ставало от само себе си, ако не се броял кръглолик будилник, който така тик-такал, че не давал на тишината да диша. Като станело, бързало към банята, пишкало на припрени откоси, миело си очите надве-натри, но със зъбите нямало шест-пет – търкало ги дълго с паста от тинтява и хищно жълта четка на черни черти. После закусвало трици, мед и праскови, полети с мляко, ту прясно, ту кисело. Накрая си обличало кафявия костюм върху риза в избягало бежово и вратовръзката на парцаливи снежинки. Така нагласено, а също и с бомбе, поемало към кварталния клон на първата частна банка, където работело досами вечерта, когато се връщало отново в своя ту тесен, ту уютен апартамент.

Мечето Гунчо харесвало своя живот. Нямало особено високо мнение за себе си, тъй че не виждало защо да иска друг, по-интересен. Имало си татко и майка, които още живеели в гората и никога не му гостували, тъй като били доволно диви и не обичали града, а и трудно говорели. Ето защо Гунчо ги посещавал веднъж годишно, най-вече през август за новата реколта мед и праскови; на свой ред им карал мляко и трици в багажника на своя пикап, който наричал за краткост джип. Мечето се радвало да е отново в гората с милите си родители, но скоро се отегчавало от безкрайните разкази за съседи, чиито деца се женели и плодели като зайци. Когато изредяла комшиите, хлевустата му майка захващала да хвали сестра му, живуща в гората под грижите на рунтавия си съпруг Иван, който изкарвал като цар от дърводобив и я гледал като в зоопарк. Щом стигнела и до двете им четинести, нечестиви дечица, Гунчо го стягала шапката, взимал си сбогом не без съдбовни обертонове и си хващал пътя заобратно.

Понякога мечето се питало дали, като живее само, не минава за самотно и дали това не го прави нещастно. Ала колкото и да се настройвало да улови вълната на някакво самосъжаление, която да осребри в скръбно прозрение, колкото и да се напъвало да се почувства проникновено зле, всяко нещо наоколо сговорчиво му напомняло, че е там заради него. Четката за зъби, пастата от тинтява, сапунът, възглавницата, още толкова неща, всички вещи. А какво да кажело за компанията на меда и прасковите, сутрин и по всяко друго време? Все пак тези сполучливи мисли понякога се оказвали леки и пукливи като балони от лунапарк. Това най-често се случвало като наближели празниците. Особено Коледа.

Макар да живеело само, мечето обичало семейните празници и не виждало защо да не си ги празнува; като се престори на Снежанка и седемте джуджета, например, или просто на много мечета; или като подреди по столчетата около масата четката за зъби, огледалото от банята, сапуна, възглавницата, легена, огледалото от хола и ютията, цялото му градско семейство. Мечето никога не подреждало около масата вярното си радио или пък изнервения си телевизор, може би защото ги намирало за малко шумни, ентусиазирано монотонни и с донякъде странни представи за общуване.

Веднъж, когато за пореден път от радиото напомнили, че наближава Коледа, Гунчо решил да се сдобие с елха. Мечето нямало охота да си купува елха от пазара; не обичало пазара, на който, освен елхи, разни животни продавали птици и други животинки, най-често зайчета и хамстери, които като неуморни детективи обдушвали решетките на клетките си. Оставало да си намери елха самò. Но елхите не се намирали под път и над път. Тъй че изходът, който Гунчо виждал с половин уста, бил да отиде в гората и да си вземе една от нея. „Да си вземе една от нея“ бил израз, който предпазливо изразявал онова, което му предстояло да стори не без помощта на брадва; или на брадвичката, както я наричал, сякаш умалителното щяло да намали неумолимостта ѝ, да смекчи остротата на ударите в основата на елховия ствол. Въпросната „брадвичка“ била подарък от сестриния мъж, един от онези подаръци, за които и двете страни са сигурни, че никога няма да бъдат употребени. Във всеки случай сдобиването с небиеща на очи брадва нямала общо с гузни козни за сеч на елхи в гори, тъй че не разбирало защо продължавало да му е зле.

Свечерявало се, когато Гунчо подкарал пикапа. Колите насреща го заслепявали, отвръщал им с къси предупредителни откоси с дългите, но скоро се уморил и кривнал от главния път още долу, в полите на Витоша. Черният път, който сега бил бял, се виел все по-нагоре, а от двете му страни току зейвала гледка към светлините на града, все по-помътени в гъстеещия сумрак. Изведнъж пред Гунчо се ширнала равна заснежена поляна, над която избелявала обла луна. Гунчо бил мислел да извърши отсичането на светлината на фаровете, досущ като в черен филм с неволен извършител, пълен със страх и разкаяние насред всеопрощаваща естетска аура. Сега луната обезсмисляла фаровете, безцеремонно разсъбличала нощта и уличавала съучастнически всеки скрит под плаща ѝ без капка катартично съчувствие. Гунчо се почувствал сам и гол под козинявата оцъклена луна на своя умисъл. Фаровете слабеели, та ги изключил и се заоглеждал.

Не я видял веднага. Първо разглеждал други, по-източени, но пък не му се щяло да разнася из града багажник с провиснали трупи. Тогава го спряла: малка, възниска, пълничка и напълно съвършена. Заприличала му на нещо близко и познато, толкова свое, че го засмъдяло под лъжичката от усилие да се сети, но напразно. Била кръгла отвсякъде, но какво от това? Ще да била зелена като дълбока солена вода, щом под студеното синьо на луната чернеела необщително, но без показност. В Гунчо започнало да се разлива нещо сладко и бурно като възврял нектар и сякаш да прелива из-от отверстията му като от настъпана жълта слива насред приведен летен ден. Гунчо опитал да си представи, че харесва тази елха като хубава и подходяща за празното място между телевизора и бюрото от масивно дърво. Наистина на пръв поглед елхата била равна и симетрична като снежинка, а на втори се оказвала изместена и непомерна, но нямало причини това да я превръща в нещо повече от Коледно дърво. „Не е съвършена, а и съвършена да е, с това не свършва света“, повтарял си Гунчо, докато обикалял около озарената отгоре и тъмна отдолу елха, гледал я как е хубава, едва по-висока и толкова по-широка от него, притихнала и честита като стегната за бой войска, и продължавал панически да прехвърля през бедната си главица възможните причини, поради които се бил превърнал в кръгъл сирак и изкуствен спътник, кръжащ в една все по-катастрофично притегляна орбита – светлината и въобще луната, нелеп пристъп на подранила пролетна умора, назряла най-после сподавяна отдавна самота, забравените хапчета, разреденият въздух, студът или пък прословутият зимен унес, дали пък космическата тържествена изложеност пред цяла вселена… Ала колкото и да се мъчело да припише правдоподобие на причините за тази странна омая, която впрочем се усилвала от налудното му въртене в кръг с брадва в лапа, толкова по-неотвратимо се изправяло пред простия, причудлив и малко чудовищен факт, че се е влюбило в елха; в елхата, за която е дошло за Коледа. И че обикаля около нея, вкопано в капана на желанието. Мечето опитало да отмести поглед, да се загледа в друга ела, или по-добре в шипка или най-добре в хвойна. Нищо не станало. Без труд установило, че от смътната съпротива и чувство за вина не било останало нищо и че без задръжки би изпосякло цялата останала гора.

Какво обаче да правело със своята елха, с тихата ѝ всепобедност? Усещало я подключена към всичките му вени и артерии, въвлечена във всичките му кръговрати, обмени и трактове. Решило да поседне, да погледа небето, от което вече висели звезди, и евентуално да помисли. Но тъй като онова, което висяло от лапата, му пречело, Гунчо положил секирата си редом и тя просветнала с втренчената острота на отколешна мълния. Така седял Гунчо пред своята елха редом с помръкващата закана на своята брадва и се чудел какво да прави с любовта си и със себе си, със своята елха и със своята брадва. Никога по-рано не се бил чувствал така самотен и преизпълнен. Питал се с какво е пълен и дали онова, което го изпълвало, било самотата; или пък самотата, изтикана на повърхността от новия нектар, който се леел из него, изписвала кожата му с остри криви йероглифи.

Най-лошото било раснещото усещане за безизходица, това, че въобще не знаел какво да прави оттук-насетне. Мисълта да се раздели с елхата и да се прибере у дома, вече била немислима. Ала перспективата да остане в гората завинаги и да обикаля около своята елха като болен от любов глиган също нямала бъдеще, не толкова защото щяло да огладнее, да му стане студено или мъчно за вкъщи, а защото нямало да има какво да прави в гората, дори с нея в нея. Представило си как отнася елхичката у дома си и гледката как са винаги двама на топло го изпълнила като гъст, но течен мед. Тъй че да си я взимало и да си вървели.

Но да я вземе означавало да я лиши от част от нея самата, да я отдели от корените ѝ, патетично казано. Разбира се, Гунчо можел да го мине по графата „освобождение“: да я откъсне от тромавата ѝ вкопаност в случайно място сред пренебрежимо обкръжение? Ала никоя реторика на спасението не можела да прикрие факта на отсичането, дори ако ѝ оставел непокътнато всичко над кръста. И после кого всъщност обичал: елхата в неведомата ѝ видимост или нея същата в съвършената ѝ завършеност? Ако било второто, как да отсече част от нея и да заживее с тази част? Но дори да било първото, което било, трябвало да признае, по-вероятното, то нямало как болката от сечта да се прехвърли единствено върху отстранимия остатък в пръстта. Представил си как му отсичат някоя задна лапа под предлог, че са привързани към облите му уши или към лъскавите копчета на очите му, и разбрал, че не би се доверил на такава обич.

Приближил до елхата и непохватно я обгърнал. Елхата го пообоцкала по по-незащитените места, но не дала признаци за враждебност, нито за интерес. Търпяла притихнала в мечешката му прегръдка и нито се дърпала, нито се притискала, обладана от отзивчива и все пак съмнителна кротост. Мечето се опитало да си представи възможния любовен напредък в перспективата на някакво неопределено бъдеще и не видяло нищо, никакъв изглед за промяна. Едва сега се запитало дали това да обича своята елха без претенция за ответ щяло да му бъде достатъчно и ако да – докога. Насилило се да си представи елха, която постепенно се учи да разтваря обятия, да го прегръща и да отвръща на неговото чевръсто триене с гъста мъзга изпод излющената или разлепена кора, но неизменно стигало до обезсърчаващото откритие, че всеки отклик би бил не повече от ефект на някаква негова настойчивост за близост, натрапчивост, гальовно насилие, белене, промушване, проникване, безсилие. Представило си как лиже сълзите клей, стичащи се от разранените шисти на гъбестото тяло и нетърпим прилив на желание сиропирал до изнемога всичките му сетива. Запитало се дали би успяло в името на благородни имена като любов, привързаност, вярност, преданост да се откаже от волята си да се сдобие със своята елха, но съдбовната им мощ сякаш по чудо била изпосталяла пред вида на това неподвижно създание под тази все по-никаква луна.

Замръзвало, затова се изправило, брадвата в лапа. Решението го разцепило сякаш надве: първо да отрови елхата, да разкопае коренището ѝ, да освободи коренчетата ѝ едно по едно, след това да я изтръгне из корен, да я изкорени докрай, после да ѝ събере пръстта, да я изсипе в голяма саксия от пазара и така да посади елхата у дома, да си я има цяла и непокътната, жива завинаги, зелена во веки веков. Жалко наистина, че нямало друг инструмент, освен тази брадва, но това не го притеснило; дори решило, че да я отрови корен по корен из-от твърдта с инструмент за убиване било жест и красив, и символно натоварен. Разритвало снега, докато отдолу не лъснало оцъкленото лице на почвата около елхата. Първо замахнало леко, за да не нарани някой израстък, ако брадвата хлътнела неочаквано навътре. Тя отскочила сякаш от камък. Вторият път замахнал с все сила и носът ѝ все пак влязъл достатъчно, че да бъде трудно да го измъкне. Екскалибур, казал си, и опитал още веднъж със същата сила и на същото място и острието проникнало още малко. Задялкал замръзналата земя с овладяна решимост и под различни ъгли, надявайки се да пробие кората и да стигне до евентуално мекото отдолу, а после да разширява в дълбочина. След около двайсетина удара вече не можело да си поеме дъх, но продължило още и още, докато пред очите му заизскачали искри, които осветили скромна купчинка буци с различна големина. Гунчо разровил окастрената пръст с лапи, загребал я и я запокитил с все сили. След това още веднъж и отново. Накрая пред очите му се открил плитък като в детски пясъчник кратер, от дъното на който го гледали с бели очи няколко прерязани корена. С брадва нямало да успее, поне не тази нощ, а и вече било късно. Колкото и да се мъчел, нямало да постигне повече от това да отнесе със себе си елха със садистично или безсмислено окастрени корени.

Още с първия удар Гунчо усетил, че брадвата е направена, за да сече, а не да копае; проникнала дълбоко и в същото време меко в сякаш очакващото тяло на елхата. Следващият удар се плъзнал още по-надълбоко и елхата потреперила. Третият удар можел да бъде и последен, елхата се поколебала, преди да се прекърши под тежестта си, но той побързал да ѝ нанесе още един удар, за да ѝ спести излишни разкъсвания по дължината на тъканта. Елхата политнала, но не се строполила, уловена във въздуха някъде близо до върха. Била по-тежка, отколкото очаквал, и за да не докосне земята и снега с мястото на отсеченото, трябвало да я подхване и с другата лапа, в която още държал дребната брадвичка, дар от зетя в дърводобива. Понесъл я към джипа като булка след венчавка, тежала, препъвал се, но нямал нито намерение да я изпуска, нито съмнение, че нещо повече може да му се случи. Мечето се чувствало силно, носело високо своята елха почти с една ръка, без да я притиска, като гледало тежестта ѝ да легне в сгъвката на лакътя и тялото и сечивото никога повече да не се докосват. Внимавало също брадвата да не я заслепява. Всъщност нямало вече такава опасност: смрачавало се, идели облаци и носели здрав и топъл Коледен сняг.

В този миг разбрало името ѝ – Снежанка.

Димитър Камбуров е доцент по теория на литературата в СУ „Св. Климент Охридски“. Автор е на книгите „Явори и клони“ (2003) и „Българска лирическа класика“ (2004).

Коментари (1)

- 25-11-2012|пласт_елинче

Много поучителна приказка с дъх на различни коледни лакомства с кашкавал, мед и сироп от клей.

Записки на махмурлията

Автор: Веселин Кандимиров

„Радикален примордиализъм“ – биологична интерпретация на етническите категории; допускане, че в основата на етноцентризма (и расизма) лежи кръвно-родствената връзка, стремежът към предаване на гените, склонността да облагодетелствуваме кръвния родственик за сметка на друг.

(определение, почерпено от разни източници)

Темата „Македония“ е обширна. А и аз съм си чувствителен към нея. Затова си позволявам да върна читателя там, където вече е бил. Причината за това е чисто физиологична.

Преди време попаднах на заглавие в „Култура“ (броят от 11 март 2009), гласящо: „По отношение на Македония българите са махмурлии“. Беше интервю с Раймонд Детрез, професор по източноевропейска история в Гентския университет, на тема Македония, и като го видях, веднага усетих махмурлука в себе си. Авторът обяснява този махмурлук с примордиалистичното, т. е., „изконническо“ разбиране на българите за нацията, характерно за европейското историческо мислене през 19 и част от 20 век.

Мислех, че това чувство е предизвикано от прочитането на интервюто и ще отмине с времето. Оказа се трайно. Авторът е улучил термина много добре. Освен това, отношението му към това ми състояние, или по-вероятно – към пиянството, на което то е последица, очевидно е неодобрително, и затова не мога да не потърся съчувствие поне у читателите, много от които изпитват същото. Надявам се да ми простят, че не съм го направил, когато му е било времето.

И така, примордиализмът „приписва на нацията някакъв вечен, непроменлив характер, някакъв „дух“, който от най-дълбока древност владее етническата общност (…) и от който членовете на тази общност не могат да избягат“. Докато всъщност нацията е (въпреки, че съвременните теории „не отричат известен континюитет на етническото съзнание“) повече въпрос на въображение и вяра, отколкото на действителност. Ние ѝ приписваме високи и непреходни качества, но тя по-скоро е като брадвата на Ашерсън в книгата му „Черното море“, с която Детрез илюстрира мисълта си: „Това е брадвата на прадядо ми, само че дядо ми ѝ сложи ново острие, а баща ми – нова дръжка“.

Не може да се отрече, че казаното звучи достоверно. Наистина, национализмът е религия – една от „светските“ религии, появили се в секуларизирана Европа след изтикването на християнството от общественото поле в църквите, и като такава, е повече въпрос на вяра. А след примера с брадвата се оказва, че няма и в какво да се вярва и от драматичен, та чак съдбовен, той се превръща в чисто терминологичен въпрос. Днес си българин, утре можеш да се наречеш македонец. Това е действие като смяна на името и далеч по-просто от смяната на професията или пола, да речем.

Нещо повече, щом става въпрос само за терминология, можем да означаваме едно и също нещо с различни термини. Например, с термина „македонец“ в Република Македония и „българин“ в България да означаваме представител на една и съща народност. Както, да речем, градът на Босфора за едни е Истанбул, за други – Цариград, за трети – Константинопол, и това не пречи никому.

(Между другото, българската официална политика негласно се придържа към същото правило. Приглася ѝ официалната македонска политика, която не допуска етнонима „българин“ да се използува по отношение на местното население и така косвено потвърждава същата теза. Но това, кой знае защо, не се харесва на самия Детрез, макар да следва от собствените му разсъждения. Той смята, че право да съществува има само македонската терминология.)

Примерът с брадвата е толкова завладяващ, че се изкушаваме да му потърсим аналогии и в други посоки. Както знаем, човешкото тяло, изключая някои незначителни точки, като зъбния емайл, е в постоянен процес на обмяна на веществата. Материално днес ние не сме същите като вчера, а след десет години се състоим от съвсем други атоми. По същия начин се променя нашето съзнание, нашите убеждения, целият ни мироглед. Възторженият млад либерал постепенно се превръща в скептичен консерватор и накрая в оглупял старец. Въпреки това, въпреки че между току-що роденото дете и оглупелия старец, в който то се превръща, има толкова общо в материален смисъл, колкото между брадвата на прадядо ми и моята, ние използуваме една и съща абстракция – термина „личност“ – за да означим и двете, както и всички, намиращи се между тях, състояния. Очевидно, личността е понятие, също толкова въображаемо, колкото и националността. В подкрепа на това говори и фактът, че има общества, където то не е познато. Повечето от нас също са живели в общество, където понятието „личност“ се е използвало, наистина, като наследено от миналото, но без да му се придава особено значение. „Какво тук значи някаква си личност!“ – възкликва един от официалните поети на това време.

След като установихме, че националната идентичност, както и личността, са плод на въображението и въпрос на свободен избор, редно е да преминем към успокояване на топката. „Ако македонският език е измислен, ако македонска нация не съществува, бих искала тогава да знам коя съм аз? Дали съм измислена?“ – проплаква Лидия Димковска, македонска поетеса. Напразно се коси Лидия, тя е част от реалността и ще продължи да бъде, дори да се нарече (или да я нарекат) бушменка. Напразно са страдали българските турци, жертви на „възродителния процес“, и въобще всички, предпочели да умрат, вместо да сменят националността си. Те не са знаели, че въпроса не е екзистенциален, а терминологичен. Трябвало е просто да проявят малко въображение.

Защо ли тогава това възмущава толкова силно защитниците на човешките права, та се вдигат в тяхна защита? Ах, да, защото новите имена са наложени без съгласието на получателя. Проявено е насилие върху въображението му.

Но дебългаризацията на македонските българи също не е доброволен процес и е съпроводена с много по-тежки форми на насилие, отколкото „възродителния процес“. Във Вардарска Македония тя е типичен пример за етнотомия, замислена и проведена от външни сили. Фактът за нейното наличие даже беше потвърден официално на най-високо равнище, когато президентът Киро Глигоров заяви навремето, че дебългаризацията на Македония е приключил процес.

(Детрез заобикаля и този факт, като представя македонизацията като естествен процес на зараждане на нова нация, подобно на фламандската в Белгия. Примерът е некоректен. Процесът в Белгия е от съвсем друго естество – той, например, не е насилствен, нито дирижиран отвън. Но кои са тези митични „македонски общественици“ от 70-те години на 19 век, за които той говори като за нещо общоизвестно? Дори днешните македонски историци не успяват са стигнат по-далеч от Мисирков, който, оказва се, също бил българин. Може би има предвид Новакович? Имало свидетелства на прости селяни от онова време, които се наричали македонци? Детрез знае, че свидетелството на човек, който не може да изложи становището си писмено, не е научно свидетелство, защото изразява мнението на цитиращия го.)

Защо ревнителите за човешки права протестират срещу посегателствата върху македонската или турска идентичност в България и не протестират срещу посегателствата върху българската – каквито са насилствената македонизация във Вардарска Македония и насилственото погърчване в Беломорска Македония? Може би защото за вторите вече има давност? Ако е така, какво определя тази давност? И какво ни спира да проведем насилствена „насрещна“ ребългаризация? След нея просто ще изчакаме срока за давност и нещата ще си дойдат на мястото по един естествен начин.

Но дори и давността не може да бъде оправдание, защото в Република Македония насилствената дебългаризация продължава и днес, макар и в по-меки форми. Малцината местни жители, които дръзват да се нарекат открито българи, са подложени на явна и скрита дискриминация от – нека подчертаем това – официалната власт. Нещата стигнаха дотам, че българското правителство поиска от македонското да спре антибългарския „говор на омразата“.

Това са въпросите, на които представителите на либералното, както го нарича политологът Иван Кръстев, мислене по македонския въпрос, не могат да отговорят.

„Либерален“ е определение, използвано за толкова много цели през последните сто години, че е загубило смисъл. Ако искаме по-точно определение за този вид мислене, трябва да го наречем „левичарско“, доколкото то подчинява моралните възгледи на носителите му – в дадения случай – на техните теоретични постройки. Или още – политически коректно мислене. Политическата коректност е нещо като игра на покер, при която един от играчите показва картите си, докато другият или другите на са длъжни да го правят.

Можем да разглеждаме политическата коректност като израз на подсъзнателно чувство за вина у показващият картите си. Това чувство е родено от мисълта, че в миналото той е ползвал (или все още ползва) неоправдани (според него) предимства, които изпреварващото му развитие му е дало. Дали и доколко това чувство е оправдано, е въпрос на отделни разсъждения. Но какво оправдава в този случай проявите на политическа коректност от българската страна, която – както знаем – винаги е била от другата страна на чертата? Единственото обяснение е, че това е поредното модно, „маймунско“ подражание на поведението на някои западни интелектуалци.

Иван Кръстев противопоставя това мислене на националистическото мислене по македонския въпрос и отбелязва, че те не могат да намерят общ език. Но националистическото мислене също може да бъде определено като левичарско – само, че теоретичната конструкция, на която то подчинява нравствените си норми, е различна от „либералната“. Освен това, неговата основна идея – идеята за нацията – също е внос от запад, колкото и да не се харесва това на някои негови представители.

Авторът на настоящия текст не може да се нарече български националист. (Прилагателното „български“ в случая е задължително, защото няма „националисти“ изобщо – те винаги принадлежат към някоя нация.) Той не смята, че българската нация превъзхожда всички останали и не е склонен да я обожествява по какъвто и да било начин. Но той не е и национален нихилист, защото храни сантиментални чувства към нея и съзнава, че в редица случаи човек има отговорности първо към собствената си нация и чак след това към останалото човечество. От това положение той ще се опита да намери причината за мъчещия го махмурлук.

Когато говорихме за понятието „личност“, съзнателно пропуснахме един факт, защото той не беше от материално естество. Между току-що роденото дете и старецът, в който то се превръща, все пак има нещо общо. Това е неговата ДНК, и по-точно – информацията, която тя носи. Тази информация не е нещо материално, а просто начин на подреждане на определен брой молекули, но основна задача на индивида е да я съхрани и предаде нататък.

По същия начин брадвата на прадядо ми, описана от Ашерсън, носи известна информация. Въпреки, че материално не е същата, тя е връзката между мен и моя прадядо. Нейната материалност няма значение. Дори и да беше дошла до мен същата и непокътната, тя вероятно би имала по-голяма стойност от научна или колекционерска гледна точка, но нямаше да изпълнява по-добре ролята си на връзка между поколенията.

Оказва се, че в примордиализма има рационално зърно. Докато по отношение на расата то е очевидно на биологична основа и цели съхраняване на расовите белези, по отношение на народността и нацията нещата са по-сложни и включват съхраняването на културно-исторически, емоционални и кой знае още какви елементи.

Ето, че стигнахме до въпроса за приемствеността, или континюитета, както я наричат някои. Приемствеността не е нещо, на което може да се отдаде само „известно значение“, защото тя е главното в нашия случай. Тя, а не трудът, както ни убеждаваха някои, е превърнала маймуната в човек. Човешкото развитие се крепи на съвкупността от идеи, предавани на поколенията, и тази съвкупност е богата и се превръща в континуум само при наличието на приемственост. Приемствеността е благо. Нарушената приемственост е злина.

Сега вече получавам обяснение за моя „махмурлук“. Налице е нарушение на българската историческа приемственост и моето съзнание реагира болезнено на това.

Детрез намира това чувство за неприлично. Той го приравнява към обикновената ревност: „…Това значи да не оставяш на мира бившата си приятелка или съпруга, която те е зарязала, постоянно да я дебнеш и преследваш, да я заплашваш или да ѝ се подмазваш, че тя била родена за теб и много бърка като не те иска.“

Тук Детрез пропуска нещо съществено. Македонизмът не може без България. Той се самоопределя чрез нея. Основният му принцип, както казва Кронщайнер, е: „колкото по-малко българин, толкова повече македонец.“ Затова въпросът кой кого преследва става спорен. По-скоро изповядващият македонизъм може да бъде оприличен на странно дете, което не само не иска да има нищо общо със своя родител, но дори отрича всякакво родство с него, т. е. твърди, че същия не му е родител, а от друга страна претендира за част от наследството му. Теоретиците на национализма твърдят, че нацията се състои не само от живи хора, но, и най-вече, от цялата редица нейни мъртви представители, губеща се назад във времето. Македонизмът претендира за част от тази редица, като при това желае правото на избор да е само негово.

Не, съпротивата срещу нарушаването на приемствеността може и да съдържа ревност, но тя е нещо много по-важно – тя е проява на инстинкт за самосъхранение.

Тук някой ще възрази, че не бива да разглеждаме приемствеността като абсолютна ценност. Понякога трябва да сложим точка и да започнем отново. В ред случаи традицията е бреме и се налага да изоставим част от миналото, за да постигнем развитие. Примери за това колкото щеш.

Само, че трябва да поставим и въпроса: кой и какво печели от това в нашия случай? Отношенията ни с миналото са тема, твърде сложна, за да бъде разнищена само с няколко изречения. Затова ще я засегнем само в един аспект: съзнателното нарушаване на приемствеността в името на някаквависока цел като правило води до провал. Историята не може да се планира. В същност, човек не може да планира дори и много по-прости неща. Човек не е Господ, макар и понякога да се мисли за такъв, и съзнателната му намеса в историята води до резултати, съвсем различни от очакваните. Комунизмът е един от грандиозните примери за скъсване с миналото в името на такава цел, и поради това – един от примерите за грандиозна катастрофа. Част от тази катастрофа е и разглежданият от нас въпрос. Брадвата на етнотомията, наточена от Коминтерна, но размахана от титова Югославия, отсече голяма част от българския ствол. Тя беше замислена като инструмент на една идеология – болшевизма – в ущърб на друга такава – национализма, но в крайна сметка, и в потвърждение на гореказаното, обслужи целите на друг национализъм – сръбския. Това е загуба за всички българи, но най-силно пострадала е отсечената част. При нея пораженията в приемствеността са най-големи. Днес тя има непосилната задача да гради от нулата нова нация във време, когато национализмът навсякъде е в упадък.

На пръв поглед изглежда, че печеливш от всичко това е сръбският национализъм. Но, ако разширим обхвата на наблюденията си във времето, ще видим друго: има само губещи. Тези дни прочетох в печата нещо, което подействува на махмурлука ми като глътка зелева чорба на препилия с алкохол – че към черногорската азбука официално са били прибавени две букви, съответствуващи на особеностите на черногорския език. Как да не си спомни човек за двете букви, меките к и г, върху които се гради идентичността на македонския език? Очевидно, историята се повтаря и с част от сръбския етнос се случва същото. Брадвата е излязла от контрол. Който вади нож, сам пада в него, както казваше един мой познат.

За жалост, нещастието на виновния не оправя нещата. Стореното остава. Попадналите в силовото поле на македонизма (те са там не по свое желание, а по силата на обстоятелствата) трябва сами да решават накъде да продължат.

А за нас остава задължението да повтаряме истината отново и отново – с надеждата, че тя ще надживее продуктите на инженерния подход към историята.

Веселин Кандимиров е български автор и колумнист, един от редовните сътрудници на вестник „Още инфо“

На Дядо Йоцо каменните сълзи

Автор: Стефан Здравков

По идея на Найден Христов

– Прокоба ли е това, Учителю – ще кажеш – силна дума е това, но как да си го обясня другояче?! Тъкмо когато най-сетне Пешко от Враца ми изпрати по интернет чудесната си снимка с паметника на Дядо Йоцо, сканирах го, полюбувах се на тези девойчета, дето така вихрено са скочили, че чак от високия си белокаменен паметник самият дядо Йоцо може да види омайните им бедра, токът взе, че угасна. Така и не можах да разбера откъде точно това момче е направило хубавата си снимка, която харесах още на изложбата му, сигурно е монтаж. Екранът на компютъра постепенно избледнява, помътнява, но аз все така се взирам в далечината, където остават очертани само недодяланите контури на нашия балканджия.

Как ли не се опитвах през лятото да преразкажа на украинската журналистка от вестник „Конотопский край“ Олена Савела тази история, описана от патриарха на българската литература Иван Вазов. Като как един слепец, дядо Йоцо, си стоял върху чукарите и се опитвал, ако не с безжизнените си очи да види, то със сърце и душа да разбере по далечните шумове как се ражда Свободата на поробена България?! Взривове гърмели, събаряли скалите, тунели пробивали и мостове през реката се прехвърляли, за да проправят път за Чудото на чудесиите – железницата. А всеки божи ден слепият старец потропвал с тояжката си до тази чука, свалял овчия калпак и поздравлявал разцвета на доскоро поробеното си отечество. Тъй си отишъл от този свят дядо Йоцо, с широко отворени за красотата невиждащи очи, поздравявайки с последния си дъх от този връх свободна България!

А Олена ме гледаше изумена със светлозелените си очи на конотопска ведма и приседна на пейката под малката дървена беседка в подножието на паметника. Затова махнах с ръка и с дъщеричката ѝ Инна започнахме да редим букет от планински цветенца и билки. След минути се запътихме обратно по стръмния скат към беседката, а от там долавях някаква игрива украинска мелодия. Стоеше Олена върху скалата, както и бях описал катадневните бдения на дядо Йоцо, погледът ѝ беше зареян по върхари и долове, а гласът ѝ редеше някакви малко трудно разбираеми украински напеви:

„Ти зустріла мене обіймами теплими,

И очима людей добрими, щирими.

И у серці моїм злилися в одне ім’я

Україна моя і країна Болгарія.

Прихванах малката Инна за ръка и примижах заговорнически с очи да мълчи и тя като мен. Когато майка ѝ довърши песента, аз ѝ поднесох малката китка мащерка, тинтява и здравец, а тя ми подаде едно листче от тефтерче, където бе нахвърляла римите на своята нова песен:

ПОМНИ МЕ, БЪЛГАРИЯ!

Ти ме срещна обляна в слънце и нежност,

по зелени поля и планински върхари.

На скалите ти оставих своето име,

за да се върна отново при тебе, България!

Ти ме срещна с дружески топли обятия,

с радост в очите на млади и стари,

и в сърцето ми се сляха в едно име

моята родна Украйна и България.

Ти ме срещна на юни с благодатния дъжд,

дари ме с морски вълни и розариум.

По скали и села оставих своето име и дъх,

но дали ти за мен ще си спомняш, България?! …

– Виждаш, Учителю, опитах се да преведа поне смисъла на нейните стихове, но Божият огън и промисъл не са дарени всекиму! Но поне дума си дадох, че книга ще напиша: за начало – танцьорите край дядо Йоцо и с нейната песен за България да завършва! А ето още на първата крачка и все нещо ще ме препъне, ще ме блъсне в слепоочието, та стоя в тъмното пред помръкналия монитор на компютъра. Като един същински дядо Йоцо стоя, по-скоро съм застинал като негова вкаменена карикатура. В сумрака дочувам само громола на преминаващия под високите ми прозорци влак. Тъй някога и дядо Йоцо по ритмите на духовата музика долитаща от пътническите и товарни вагони е долавял, че това е българската войска поела на война за обединение на родината. А сетне по стоновете на осакатените войници е усещал покрусата почернила многострадалната ни татковина!

През притворените клепачи на очите си долавям някакво просветване и ставам от стола. Не, не е от крушките. Приближавам до прозореца – ами да, откъде може да дойдат тези светкавици, освен от нашия злополучен трафопост?! Колко пъти през тези двайсетина години съм стоял пред този прозорец и съм благославял нашите съграждани под ж. п. линията и най-вече управниците?! Те, там долу, в центъра край гарата, имат ток, а ние дето сме над линията и ни захранва този неизправен трафопост в двора на гимназията – нямаме! Стоял съм аз часове край прозореца, като един нов дядо Йоцо и питам нашите управници – де бре, хора, защо продадохте на чужди монополи електроснабдяването, телефоните, за един долар харизахте Кремиковци, дето някога като най-малкия строител съм градил, защо разпродадохте България?! Същата тази наша татковина, пред която някога е благоговеел слепецът дядо Йоцо! Но не за поздрав ръка като него аз вдигам, а пиша ли пиша писма и статии, и книги пиша, и пращам до инстанциите. Иде ми вече не писма, а камъни по тях да хвърлям… А сега стоя в тъмното като една карикатура, нещо дими и пука в трафопоста, жици се преплитат, святкат и трещят като изстрели на куршуми. Блъска ме пак нещо в слепоочието, спомени и трепети се нижат. Така стоях изправен и във ватманската кабина зад бронираното стъкло. Два пъти изтървах трамвая да се хлъзне по замърсения от окапалите есенни листа релсов път, докато настигне и се забие в спрелия пред мен друг трамвай. И само ангелската сянка на изгорялата в пламъци Машенка се спускаше сякаш от небесата, за да ме предпази от хищната смъртоносна прегръдка на разбитите стъкла и железор! …

Остър еднократен звън на телефон прогонва спомена за видението пред очите ми и търся в тъмното светлината на джиесема. Това е другата моя героиня – Лена Лъвицата. От коя ли кръчма ми звъни сега? Пак е изпила всичко до стотинка и сега даже и телефонният разговор ще е за моя сметка. Съдбата се опита щедро да сложи ръка на рамото ѝ – прати ѝ печалба от тотото, но и това се превърна в мечешка услуга! Колкото повече пари има един пияница, значи толкова повече алкохол ще поеме. Така Лена стана моят обобщен образ за социалната деградация и морална нищета на „Прехода“! Както Авторът се опитва с последните стотинки от мизерната си пенсия да си откупи безсмъртие, печатайки и пращайки книга след книга в библиотеките, така героинята му, като контрапункт се отдава по кръчмите на едно перманентно алкохолно самоубийство!

А на тебе сега ти е лесно, дядо Йоцо. Най-сетне потомците и на тебе ти намериха цаката. Взеха, че те издялаха от каменен блок, с каменни ръце махаш в пущинака и каменно сърце ти забучиха! Същинска карикатура на някогашния истински слепец, който е имал хипертрофия на сърцето. Та нали, ако не бяха те вкаменили, с изострените си сетива щеше само по аромата да познаеш влаковете пълни с домати и ягоди, с грозде и кайсии, с чушки и пъпеши, които профучаваха през дефилето към Изтока и Запада на цяла Европа! Сетне щеше в почуда да забележиш как броят на влаковете намаляваше и все по-рядко изсвистяваше свирката за поздрав. То скоро комай и това чудо на прогреса, тази емблема на Свободна България – железницата – щеше съвсем да пропадне и да се затрие. И какво ли щеше да сториш, ако сърцето ти не беше от кремък, когато под каменния ти взор не един или двама, а цели два милиона българи от села и градища през долини и върхари, с влакове или автобуси бяха прокудени от Октопода на мафията, обсебил с многобройните си хищни пипала кормилото на властта?!

По една от тези трънливи пътеки на юг първа потегли съпругата ми Иванка. Тъй и не можа да се дипломира, заради студентската стачка и окупацията на Софийския университет от младите педалчета на Кошлучето. След година-две скачане по митингите на „демокрацията“, там се спря и дъщеря ми Ванина. Тя пък ми роди внучка- Стефани. От баща бразилец. Представяш ли си, Учителю, къде се намира Бразилия – двадесет хиляди километра. Сега разбираш защо се реших да повторя номера на бай Тошо – да осиновя внучката си. За да може без проблеми да си идва в родината. Но вече шеста година не може. Защото документите на майка ѝ от акта за раждане, до дипломи за средно и висше образование и пр., са сгрешени. Просто в община Мездра разменили егенетата на мен и съпругата ми?! Помниш ли, Учителю, с какъв патос декламирахме в час по литература стиховете на Владимир Маяковски за „Съветския паспорт“: Читайте, завидуйте, я гражданин Советского союза“! А знаеш ли колко струва гордостта да се похвалиш в чужбина, че си българин? Само легализацията на акта за раждане струва осемдесет лв. Всяка година се изисква декларация за семейно положение – нови осемдесет лв. Легализация на дипломи за висше образование – 150 лв., но вече и в Гърция, и в Турция българските дипломи не се признават! И как да им се възхищаваш и благоговееш, дядо Йоцо, пред ширитите и акселбантите на нашите държавници-мафиоти, които вместо поне да се извинят на двата милиона българи прогонени от родината им, ги ограбват като пладнешки разбойници?! Като ни подбра и кризата тази пролет, за Гърция отпраши и голямата ми дъщеря, Илияна. Затова знаеш ли как ми се къса сърцето, когато чуя в слушалката гласчето на малката Стефани на завален българо-гръцки:

– Дядо, иска дойдеш! Дядо, иска при тебе, Бугария!…

– И ако ти беше на мое място, дядо Йоцо, с каменни сълзи би заринал не само урвите под постамента на своя паметник, а цялото дефиле на Искъра!…

И сега стоя пред широката рамка на прозореца, като един истински верблюд стоя, като тенец се спотайвам в сумрака. А отвън в стъклото право пред лицето ми се блъскат огнените светкавици на гърмящите жици от трафопоста. Тъй веднъж остъклената врата на ватманската ми кабина се отвори и съвсем неочаквано един юмрук като светкавица ме тресна в лицето и ми разкървави устата. Обиден и унижен, аз понечих да напусна управлението на трамвая, но точно срещу мен се оказа познатото като икона на апостол изпосталяло лице на бай Йордан Радичков. Кърпичка ми подаде да изтрия бликналата кръв и тихо захортува:

– Не се кахъри, земльо Здравко, и аз имах един такъв тежък ден. Срещна ме на улицата Елин Пелин и сега ще ти повторя думите му, които той изрече мен да утеши: „Животът е като шарен боб – има и черно, има и бяло!“…

– Но виждаш ли, Учителю, там високо от небесата, как разликата между черното и бялото в нашия живот толкова много избледнява, посивява, като живеца в очите на слепеца дядо Йоцо помътнява?! Стоя си аз в сумрака зад стъклата и гледам по улицата надолу. Все още къщята на съседите тъмнеят, само тези под линията блещукат. И ето че просветват гирляндите от барбекюто до беседката на новите ни съседи, дето ги поевропейчиха от циганета на роми! Нали е бизнесмен, сигурно си е купил и агрегат за електрически ток?! Забелязваш ли, Учителю, как къща след къща, мургавите ни съграждани завладяват махалата? Идват от нейде си някъде, дават сто или двеста хиляди лева за най-обикновена къща! И още преди да са се нанесли, иде цяла бригада мургавелци и захващат ремонт и преустройства за още толкова пари. И няма кой да попита:“ А бре, аврамкоолу, откъде ги имаш тези пари?! Как така палати вдигаш, като получаваш социални помощи от държавата?!“ А един, двама от мургавите ни комшии се сетих, че ги съгледах преди време, когато разпертушиниха модерната напоителна система на Института по царевицата в Кнежа на моя приятел академик Никола Томов. За другия съсед от прозореца виждам как спира един микробус, а зад тъмните стъкла блещукат дузина блондинки, мющерийки за „Червените фенери“на Европата. И след това дали и над Мездра ще доживеем да закръжи един вертолет и някой да снима луксозните имоти?! Сигурно прав ще излезе кметът Паро, дето не отрича, че още преди години на поредното циганско Мешере край Сливен били решили Мездра ромска столица да стане?!

И тъй, Учителю, седя си ката ден пред компютъра и си ближа раните, но и с тебе сме си говорили как физическата болка е нищо пред моралното и интелектуално унижение. Ето, че успях да напечатам началото на тази лелеяна книжка с първите разкази на украинчето Олена Савела за нашето побратимство. Разнасям я аз окрилен из града, на приятели и познати я показвам, и търся нови ръце да сложат своята тухла в това дело – „Мездра-Конотоп – меридиан на дружбата“.

– Докога ще ви ограмотявам вас, бе, мездренски драскачи? – съвсем неочаквано ми се изрепчи един местен културтрегер, когото за приятел съм считал и първите му стиховце съм печатал. – Защо още в заглавието грешиш и вместо меридиан, паралел на дружбата не си поставил?!

Гледам го аз този момчурляк, Учителю, и капата му кроя:

– Де бре, момко, дето се силиш мен да ограмотяваш, като те знам, че ПЖИ си завършил, защо не дойде с мен в София трамвая да караш, та малко култура да видиш? Или да беше продължил да си караш влака, та чак в Москва да спреш и поне да пристъпиш прага на „Болшой театър“! Сетне до Ленинград да продължиш и в „Мариинския театър“ Чеховите „Три сестри“ да гледаш като мен?! Пък и малко на запад да беше подкарал влака, поне до Берлин и Дрезден да стигнеш и видение на Сикстинската мадона да си имал?!

– Стига атеисти за Сикстинска мадона да ми говорят! – прекъсва думите ми и ми набутва в ръцете едно тлъсто списание „Съвременник“ – Прочети да се ограмотиш!

– Хайде тогава да оставим настрана театъра и картините и да се върнем на географията. България е в един паралел със Сърбия, с Черно море и с Грузия, но не и с Украйна. Мездра и Конотоп са в една часова зона, на един меридиан лежат, и затова съм поставил в заглавието – меридиан на дружбата! Тъй, че сам прецени кой кого ще трябва да ограмотява?! …

– Тук вече, Учителю, на нашето културтрегерче не му издържаха „паралелите“ и започна да ме избутва с ръце от просторния си кабинет в Дома на културата.

– „Пази боже, сляпо да прогледа!“ – ще прошепнеш, ти, Учителю, от висинето, а мен ми се ще с всичка сила да извикам: – Ей, хора, ама какво ви става, какво сте настръхнали като бодливци и вместо сърца, камък сте сложили в пазвата си?!

– Но това се оказа дреболия, Учителю, защото нали знаеш, все по острието на бръснача се навирам открай време, материал за „Книгата на живота“ си да набирам! Още на двайсетия ден след като неочаквано и за самия него президент стана и сам „социален“ се нарече, му стиснах ръката на Първанката. Един мой някогашен колега от Университета му стана съветник по социалните дела, та можах лично да попитам:

– Като какво трябва да стори един обикновен човек, за да получи една достойна пенсия? Ето аз имам трудов стаж 47 години, от които 15 г. първа категория и дослужих за първа пенсия от 131 лев и 36 стотинки! Някога като другите деца и аз мечтаех летец и космонавт да ставам, но достигнах до ватман. И сега какъв е моят „цивилизационен“ избор, г-н президент, като не можах дори трамвая си да приватизирам, та на стари години трудно може за бизнесмен-крадец да се специализирам и ми остава само да се ровя в кофите за смет!

– Дума пред всички пенсионери съм дал и ще направим всичко възможно – тази точкова система да бъде отменена!… – отсече президентът и веднага нареди при мен да дойде юридическата му съветничка да оправела поне моята лична пенсия.

– Цели два мандата нашият „социален“ президент комай нищо не стори, и когато онзи ден, на Деня на Народните Будители, сам дойде в Мездра при пенсионерите на нашата улица, се опитах да му припомня за обещанието, което лично на мене е дал. Ама то толкова много охрана го варди, че не можеш да припариш край него! Да се чуди човек как при над двеста хиляди охранители и шейсет хиляди полицаи сколасаха за двайсет години да разграбят и разпердушинят България?! След десет дни, като един нов Паисий, президентът се изсили нова алтернатива АБВ да ни даде и аз право там, барабар Петко с мъжете! Само, че този Народен дворец на културата в София, за който, Учителю, нявга по един трудов ден отработвахме и марки купувахме, от всички входове така заварден, че пиле не може да прехвръкне! Пропускат само отбрани хора със специални покани! Че това ли ще му е „алтернативата“ на нашето момче – отново да ни пробират и на свои и чужди да се делим? И все се сещам за „Приказка за стълбата“ на Христо Смирненски, дето ти, Учителю, в захлас ни четеше и препрочиташе! А на другия ден трябвало в НДК изложението „Произведено в България“ да откриват. Стотици млади хора влачат сакове и пакети своята българска стока да показват, а охраната ги запира на входовете, разтакава ги по етажите и дочувам само как благославят и президента и неговото ново „Възраждане“!…Стоя си аз на входа, като един същински вкаменен дядо Йоцо си стоя и цъкам с език и нито акселбантите и ширитите на нашенския си български президент, нито новото му „АБВ“, ми се ще да погледна!

– Помниш, Учителю, как някога на сбирките на нашия литературен кръжок с Васо Тинков и Любо Минковски можеше за смисъла на едно изречение или дума да се „джанкаме“ по цели часове! И какъв празник за всички беше, ако някому в някой вестник едно стихотворение или разказ са напечатали! А сега на сбирките само хвалби щеше да чуеш и наздравици за ново напечатани книги как се вдигат. Накъдето и да се обърнеш, кой от къде дошъл, още граматиката не научил, но книга издал. Че и награди с надслов „Дядо Йоцо гледа“ си раздаваме?! Какво беше удивлението на Олена Савела, когато пристъпи прага на моя дом и редакцията на в. „Сирак“ и съзря грамадите от книги:

– Пишем ние и печатаме своите книги, но дали някой ги разгръща и прочита?!…

Срещам онзи ден на пазара в четвъртък Цветко Стеев и като – приятел право куме, та в очи:

– Де, бре Цветко, добре си решил малко новото време да изпедепцаш, за мутрите, за мафията и за дядовото си диво круше да разкажеш. Само че, като си се захванал теории за най-прочутите цигулки да развиваш, защо не прелисти моите ватмански „Стоп кадри“? Имах години наред един почетен пътник от „Подуяне“ до Младежки театър – с първия най-ранен трамвай сутрин го докарвах, а когато съм втора късна смяна, с последния курс се прибираше вкъщи. На улица „Бачо Киро“, той държеше старото си дядово ателие „Франц Христодоров“ и най-прочутите цигулки, пиана, китари и контрабаси акордираше. Та от там щеше да разбереш, че от диво круше може чудесна пищялка и цафара да стане, но лафета на всички цигулки се прави от чам.

– Най-често са използвали за марковите цигулки черна мура, устояла на ледените вихрушки високо горе, в Алпите! – отсичаше авторитетно бай Франц и така вглъбено примижаваше с уморените си очи, че аз не смеех да го попитам той стъпвал ли е на Алпите или само мечтае за това?

– И макар че тайната на прочутите Страдивариуси и до ден днешен не е разгадана, – продължаваше старият майстор, – тя не е в дървото, от което са измайсторени, а в лаковото покритие!…

– Та този твой новобогаташ, Цветко, който със своята мутресо-манекенка такова талантливо вундеркиндче е създал, по-скоро би дал луди пари за оригинален Страдивариус, нежели мутри по Врачанския балкан да праща и на твоето дядово круше око да са хвърлили! Защото не сам по себе си звукът, който издават цигулките ги прави толкова забележителни и скъпоценни, а митът, който ги обгръща през вековете! Но нека да е вярна твоята приказка, че от дивачка-круша най- прочутите цигулки се правели! Какво им е пречело на тези мутри, дето стотици хора отвличат и на живо ушите, пръстите, че и главите им са режели, да секнат и едно дръвче?! Де бре, Цветко, откъде ги изсмука от пръстите си тези твои мутри, дето пари ще дават за стъблото на едно дръвче, та ако ще това да е златната ябълка, а не дивачката-круша на дядо ти?! Такива идват не луди пари да дават, а само да грабят, душата и живота ти да вземат! Те го Царо, дето дойде цар на сите българи да става, и той си приватизира най-високия връх на Балканския полуостров, че и мурите и боровете на половин Рила планина изсякоха. Колко ли цигулки не по-лоши от знаменитите Страдивариус и българските Кремона можеше да направи от тях майстор Франц?!

– Те, аз затова вече и на Мездра толкова рядко идвам! – изсумтява недоволно Цветко и запрашва към гарата, без да се сбогува.

– Чуваш ли, Учителю, и наш Цветко вече се изживява като аслъ „самороден селски мъдрец“, както го бяха прехвалили в една рецензия?! А аз си мислех, че ще седнем на по бира на пазаря при Владо Джаферски и наново ще обърнем хастара на неговия разказ. Как са дошли, примерно, тези мутри в късна доба, цяла нощ са насилвали нашия герой да се съгласи доброволно да отсекат дядовото му круше, та от него знаменита цигулка да направят. Накрая призори не са издържали и са си показали рогата, вързали са нашия герой, като един истински съвременен дядо Йоцо са го вързали за съседното дърво! И нито са му сложили превръзка на очите, ей тъй като истински наглеци, са го оставили да гледа как най-безцеремонно и вандалски режат дядовата му круша! Ето, Учителю, от тази позиция авторът може по-добре да започне и развие целия разказ. Досущ като в „Лазарица“ на Йордан Радичков и Цветковият герой рита с боси крака срещу налетелите го кучета. И в безсилието си не ледени, а кървави сълзи може да зарони нашият герой, но кого ли сега го е еня за душата на човека? Вземат гадовете в багажника на „Мерцедеса“ само едно бичме, нали за цигулката на бъдещия кандидат за прослава мутровиртуоз са нужни само две педи ствол от крушето, а другите трупи дотътрят и бишкат в краката му:

– Те ти от дядовото круше ковчег синовете ти да направят!…

– Само че с нашия герой, Учителю, нещо вече е станало, нещо се е прекършило в душата му! Затова предлагам на Цветко разказът му да започне от момента, когато бандюгите го завързват за съседното дърво. Така ще може да премисли целия си живот. Как дядо му се е върнал от фронта, как от джоба на войнишкия му шинел е изпаднала някаква семка и как от нея се е пръкнало това круше. Пред очите на три поколения е расло и е станало семейна реликва. Нещо като борът, символ на патриархалното семейство в дома на стария Герак на Елин Пелин! И сега гадовете поне да му бяха сложили някаква превръзка на очите, за да не гледа как бастисват дядовото му круше! А тези наглеци като истински душмани и убийци, най-напред насочват ревящата бензопилка към врата му и с дивашка усмивка показват как ще му резнат гръцмуля. Сетне се изправят пред ствола на крушето и бензиновата резачка с безумен рев и трясък събаря полувековното круше! А от връх Ржана се спуска някакъв тъмен облак, вихрушка огнена го въздига в небесата и го тръшка по върхари и долища. Не, не небето е потъмняло, а очите на нашия герой са изсивели, подобно на същинския дядо Йоцо са се изцъклили като безжизнени. Има го описано в медицината такова заболяване, Учителю, ще трябва да си отворя тетрадката с лекциите по психопатология да си припомня точния термин на диагнозата, като нозологична единица. Когато очите на човека органически са си здрави, но той не иска да вижда неприятните неща в живота си, едно своеобразно бягство от кошмарната действителност!

– Кажи, Учителю, както нявга литературен разбор ни учеше да правим, тази поанта не е ли по-силна и по-близка до истината за живота-пародия, в който са ни натирили нашите управници?! То гората на половин България изсякоха бандюгите, та за едно круше някой ще се посвени. Преди години циганите в град Лом за половин ден смляха с чукове железобетонните стълбове и колоните на Комбината за захар, като някакви стоманени термити ги изядоха и продадоха желязото на вторични суровини! Нали така ни преподаваше някога уроците по соцреализма – истинският писател трябва да полага „Хипократовата клетва“ на медиците, че ще бъде Апостол на истината – всеки негов ред трябва да е като едно послание към читателите: Аз съм Вашата съвест! Тъй някога и тебе уговарях да преправиш своя Бак Шимди, защото той с героите на Йордан Йовков се родее! А ти също ми се разсърди за критиката и втората си книга даде на други да печатат, дето няма да те редактират и придирят на всяка дума?!

– И така с остри забележки продължаваш да губиш приятели и читатели!…

– Както винаги си прав, та затова кажи ми, Учителю, на Човека, когото ти изписваше по Горкиевски с главна буква на училищната дъска, какво му остава на този свят, и на Горната и на Долната Земя, ако са погубени идеите му, прекършили са мечтите и поривите му и е останал без приятели и без вяра в доброто?!… За приятел залъка от устата си ще дам и без дъх ще остана! Но заради истината без приятели оставам!

Тогава, Учителю, може и да не дочакаш Апокалипсиса, ако не героят се води по мисълта на автора, а в животеца наш стане точно обратното – Авторът в своята безизходица и отчаяние обречен тръгне по стъпките на Героя си!…

И дали чисто физически буквално ще се раздели с този свят или ще надене само маската на параслепотата, каква е тук разликата?! Нали виждаш, Учителю, селата, че даже и градищата така опустяха, че когато мигнем и поемем към отвъдното, няма да има кой нито клепачите ни да затвори, нито поне да каже Вазовото: „Дядо Йоцо гледа“ или съвременното: „Дядо Йоцо вече не иска да гледа“!…

Да бихме знаели какво говорят другите зад гърба ни, на света нямаше да останат и трима приятели. Човешката общност почива на взаимната ни заблуда“. Паскал го е рекъл.

Лъжата е един от фундаментите на общността ни. А заблудата има разни имена, кодове и скрижали: протокол, любезност, благоприличие. Една лъжа излиза в пенсия. Време е друга да я смени.

Стефан Здравков е главен редактор на детския вестник „Сирак“, Враца.

Коментари (6)

- 02-01-2011|stan

Пълен набор хленчене и градски легенди. Кошлуков бил виновен, че някой си не завършил !?! А другите как завършиха ?

- 04-01-2011|Майя Маркова – взе ми го от устата

Присъединявам се към Стан, макар че моят глас не се брои поради пристрастие – аз бях от „педалчетата“.

Сещам се за една стара дама, цял живот работила на длъжност за висшист с обяснението, че дипломата ѝ била изгоряла при бомбардировките през 44-та. Сигурно и на Калина Илиева някаква стачка по Немско е попречила да си получи дипломата.

- 07-09-2012|шруми

не, бе, форумски активисти, човека може да е „местен“, „локален“, ама е със сърце. Вие, нали сте ми интелекти, само това ли намерихте в писанията, /госпожата да я питам, смята ли, че нейното скачане я е въздигнало морално и лелеяното „интелектуално“/. Госпожо Маркова, отделете повече време за самокритика. Ще предложа едно упражнение за всички критици и изобщо псевдо_ опитайте се да пишете само за неща, които ви харесват. Няма да чуем нищо от вас. Дупки.

- 07-09-2012|Майя Маркова – re:
шруми писа:

Госпожо Маркова, отделете повече време за самокритика. Ще предложа едно упражнение за всички критици и изобщо псевдо_ опитайте се да пишете само за неща, които ви харесват. Няма да чуем нищо от вас. Дупки.

По традиция на авторите на такива велемъдри и преблагородни съвети се препоръчва да дадат личен пример :-).

- 07-09-2012|шруми

На мен написаното ми беше интересно, само форумът ме измъчи.

- 07-09-2012|шруми

Колкото до това сама да опитам своите премъдрости, дойде ми на ума и си го записах в задачите веднага след като избълвах анонимния си гняв към феномена, като се види някой по_ слаб да му се отбиеш. Не съм очаквала от себе си така лесно да се изкуша от възможностите на форумите да си изкудкудякам и аз мнението.

Ситуацията в България непосредствено след войната –

исторически свидетелства

Автор: Мейнард Барнс

[Стенограма на доклад на Мейнард Б. Барнс, изнесен в Националния военен колеж във Вашингтон на 3 юни 1947 г., разсекретен на 19 октомври 1977 г., после отново засекретен и разсекретен за втори път наскоро.][2]

Уводни думи на публикатора

„Докато мисловно не вникнем в онова, което сме, никога няма да принадлежим на онова, което ще бъде“ – казва един колега от Фрайбургския университет.

Ние – рядко употребявам първо лице множествено число с такава увереност – не мислим задълбочено за онова, което сме. Честваме не деня, в който формално сме добили националната независимост, а деня, в който националната ни мечта се е привиждала осъществена.

Историческото ни чувство е пронизано от въображение – факт, достоен за умиление, съжаление и внимание. Дъното с исторически опорни точки е подвижно, за мнозина – не съществува. Всяко статукво – историческо, икономическо, политическо – се гради върху обществената забрава. Ние не знаем какво сме забравили и какво следва да простим. Няма статукво, оттласквайки което да търсим принадлежност към онова, което ще бъде. Публикуваният поглед е външен. Той е огледало. В него се промъкват очертания, подозирани за съдбовни, например предопределенията на Ялтенските спогодби, от които дори – може би – е имало друг изход. Текстът е открит и предоставен от Мартин Заимов, който работи с Института за пазарна икономика върху една реконструкция на българските опити за стопанска модернизация, случила се сега и през последния век и половина. Ако се съди по архива на Националния военен колеж и цитиранията, докладът на Мейнард Барнс е почти неизвестен.

Красен Станчев,

12 април 1993 г. Какво представлява България в координатната система на американските интереси? Защо България е важна за нас? Преди да отговоря на този въпрос, бих искал да припомня руската пропагандна фраза, че България никога не е изпитала що е това демократично правителство в смисъла, който влагаме на Запад. Е, това не е нищо повече освен руска пропаганда. Аз бях в България от 1930 г. до 1934 г., поради което имам лични впечатления за това, което ставаше там по време на стария режим.

Според обичайния начин, по който се управлява в България, държавният глава формира ново правителство в момента, в който сметне, че старото е загубило популярността си, и за да може новото правителство да бъде негово, прави си избори. През 1931 г. тази формула беше приложена и за учудване на онези, които тогава подкрепяха руската гледна точка, управляващото правителство претърпя убедително поражение и на власт дойдоха земеделците. Вярно е, че тогава нямаше парламентарно правителство, каквото познаваме от Англия, или републиканско правителство, каквото познаваме в Съединените щати. Въпреки всичко по това време в България съществуваше парламентарна форма на управление, което даваше възможност на средния българин да притежава достатъчна доза самоуважение и да вярва, че е човешко същество, а не животно.

Та защо България е важна за нас? Това, което ще кажа, са лични мнения. Те не са официално приети от Държавния департамент. Мисля, че там си дават сметка за тях, а и не само там. България е много лесно изчислима страна, тя се вписва в международната картина по много прост и директен начин. Разположена е на подстъпите към Егейско море. Русия винаги е искала да я притежава по тази причина. Тя почти я получи през 1878 г. Русия мисли, че окончателно я е получила сега.

В началото, когато пристигнахме в България с генерал Крейн, ние често се срещахме с ген. Бирюзов, тогава командващ офицер от руска страна и руски заместник-председател или действащ председател на Контролната комисия. Често отивахме в моята вила извън града и обядвахме, което означава, че разговаряхме на маса от четири следобед до седем и половина вечерта. Аз не знам дали разговорите ни са имали когато и да било някакъв особен смисъл. Вероятно по онова време ние сме били много наивни – струваше ни се, че имат смисъл. Това бяха искрени разговори и един ден той ми каза: „Барнс, защо вие сте настроени толкова враждебно по отношение на Русия и нашите интереси в България?“ Аз му казах: „Не мисля, че това е правилната формулировка. Не че съм враждебно настроен, но нека ви разкажа нещо от личния си опит.“

Тогава аз му разказах как напуснах Париж през 1941 г. и след като стигнах до Съединените щати, заминах с ген. Боунстийл за Рейкявик. „Ако вие сте прекарали шест месеца в Рейкявик, ще разберете колко дълбоки трябва да бъдат моите чувства.“ Ние трябваше да отидем там, понеже търсехме начин да се пренесем през Атлантика. От Рейкявик аз потеглих към Дакар – трябваше да намерим начин да прекосим Средиземно море. „И ако вие сте прекарали 14 месеца в Дакар, както аз, вашите чувства ще бъдат толкова дълбоки, колкото и моите,“ казах аз. Казах му, че отидохме в Дакар, за да организираме въздушна база. Това се налагаше, понеже, за да достигнат нашите самолети необходимите цели в тази война, трябваше да ги пратим до Майями, после надолу през Карибските острови, най-накрая в Натал, което означаваше да се строят летища по цялата линия, в места като Парамариго, в джунглата. Казах му: „Генерале, всичко това ни се струпа на главата, понеже Италия беше прерязала Средиземно море на две. Какво по дяволите ще ни се случи сега, когато Русия прави същото и когато вие затова именно сте в България? Ето, сега вече ви обясних какви и защо са моите чувства.“ Той не отрече нито дума, само каза: „Вероятно отсега нататък ние ще се разбираме по-добре.“

Около шест месеца по-късно, след като междувременно не бяхме се виждали, аз го срещнах в местен политически клуб. Тогава вечеряхме и той ми каза: „Барнс, защо не продължаваме онези беседи, които водихме преди?“ Отвърнах му: „Генерале, от нашия последен разговор вие не сте проявили никакво желание да беседваме.“ Той отвърна: „Трябва да ги подновим.“ Мисля, че го видях след това два пъти до май 1946 г., когато го оттеглиха. Върна се обратно през юни, понеже Димитров, комунистическият лидер, се опасяваше, че без Бирюзов той няма да се справи толкова добре. Той се върна през юни 1946 г. и до момента, в който аз напуснах на 26 април т. г., повече не го видях, освен спорадично на някой коктейл.

Та мисълта ми е, че България е важна за нас главно поради Източното Средиземноморие. Българите го разбират. Малките страни са осъзнали, че велики сили като Съединените щати много често не са способни да си вземат поука. Всеки път, когато се оплакваш на българите от тяхната задкулисна подкрепа на Русия, докато открито се правят, че се стремят да са с нас, те разказват една стара българска аксиома – когато големите коне в обора започнат да се ритат, обикновено само малкото магаре го отнася. Те винаги гледат на себе си като на малко магаре. Точно тук се крие другото обяснение за това защо България е важна за нас.

България се е появила благодарение на конфликт между велики сили. Цялото ѝ съществуване е било свързано с конфликт между велики сили. Българите възприемат подобни неща като естествени. Понякога Държавният департамент изразява своите опасения от евентуална намеса във вътрешните работи на страна като България. Но в историята на тази страна никога не е имало момент, когато някаква велика страна не се е намесвала в нейните вътрешни работи. Ако изобщо доживеем такъв момент, българските политици ще си помислят, че повече няма основание да бъдат политически фигури. Намесите при тях са нещо естествено.

Три са крайъгълните камъка на ситуацията в днешна България – освен очевидния, присъствието на руснаците, на руската армия. Първо, там има седем милиона души трудолюбиви хора, от славянски произход с проруска традиция, които работят от изгрев до залез, опитвайки се да си осигурят прехраната. Второ – има комунистическа партия, която представя само малък сегмент от българите. Тя е една от най-старите и вероятно най-добре организираната комунистическа партии в Европа, появила се в края на ХІХ век и имала възможността да се развива легално достатъчно дълго време. Ръководена и организирана от изключително способни хора, днес тя има пълната подкрепа на Русия зад гърба си. И трето, българският проблем, като проблем между САЩ и Русия, не би трябвало да е трудно разрешим, ако към него се подходи с определена доза искреност и добра воля. Да се иска това от страна на Русия обаче е прекалено много. Например ние – Съединените щати – започнахме преговорите за примирие с България. Започнахме ги през август 1944 г. Ние бяхме тези, които доведоха България до точката, в която страната търсеше примирие. Руснаците бяха все още на стотици мили. Ние с англичаните бомбардирахме София – не до основи, но разрушихме 25 на сто от града.

Ние не мислехме тогава за Русия или поне тогава не знаехме за руснаците толкова, колкото знаем днес, затова и не форсирахме прекалено нещата. Но когато руснаците осъзнаха, че ние водим преговори, те дръпнаха напред много бързо и на 9 септември руските сили влязоха в България и Русия каза: „Ние поемаме преговорите.“

Те ги поеха и на 18 октомври примирието беше повече или по-малко готово. Не мисля, че ще прозвучи прекалено критично по отношение на Департамента на войната или на Департамента на флота, или на Държавния депатрамент, ако кажа, че нито едно от трите ведомства не следеше преговорите с какъвто и да било интерес или с някаква по-особена (разузнавателна) информация. Така се получи, че бях тук, когато се точеха тези преговори. Наоколо кръжаха телеграми, някой от Обединеното командване можеше да дойде, да ги отнесе обратно и след две седмици възможно бе да има отговор, а можеше и да няма изобщо.

Чърчил и Идън най-накрая отидоха в Москва, понеже нещата се проточваха. Чърчил се опитваше да се споразумее по време на първия период на примирието, т. е., докато приключат военните действия в Германия, руснаците да „командват парада“, но след това нещата да се променят към по-добро. Чърчил обаче невероятно ни предпази. Той каза, че няма да подпише примирието, докато българските сили не напуснат Западна Тракия. Едва през февруари 1945 г. ние осъзнахме колко прав беше старецът, понеже на десетия ден от септември нашият лоялен съюзник, след като се споразумя с нас, че Гърция няма да загуби територия в полза на България, понеже Гърция беше съюзник, а България – противник, та нашият лоялен съюзник в лицето на ген. Бирюзов заповяда на българската армия да се разгърне по цяла Западна Тракия – „сега е моментът да си осигурите тази територия завинаги с пълната подкрепа на Русия“. Това е документиран факт. И Чърчил каза: „Ние няма да подпишем примирие, докато тези войски не излязат оттам. И това означава, че е необходима междусъюзническа комисия, която да отиде и да удостовери, че те наистина са напуснали.“ Успяхме да създадем такава комисия. През януари Бирюзов каза, че е дошло времето за федерация на южните славяни, след като много преди това нашите три страни се бяха споразумели, че няма да има такава федерация. Влакът беше готов да потегли в полунощ. Петимата министри, които трябваше да отидат и да подпишат с Тито, си бяха опаковали багажа и той бе качен на влака. За щастие Москва в последния момент каза: „Добре, нашите отношения със Съединените щати и Великобритания са такива, че сега не е време да ги обтягаме.“ Никога Русия не е проявявала добра воля по отношение на нас в България.

Но да се върна към фундаменталните фактори на българската политическа ситуация. Те налагат тясно интегриране на българската външна политика с руската външна политика. Това се подразбира. Също така е очевидно, че с добре организирана и дисциплинирана партия като комунистическата никакво правителство, в което комунистите не играят съществена роля, няма да просъществува дълго. От друга страна, има седем милиона българи, които хич не мечтаят, а напротив, яростно се съпротивляват на какъвто и да било комунистически режим. Сега си мисля, че ако руснакът е честен и искрен, той би трябвало да признае, че изхождайки от тези три факта, нещата в България могат да бъдат доведени до такова състояние, което да не предизвика конфликти между Съединените щати и Русия. Но, за съжаление, България е само една точка по пътя, който Русия поема към Източното Средиземноморие.

В Държавния департамент често са ме питали защо в България сме в такова затруднено положение. Мисля, че понеже сами не знаехме как да бъдем полезни на себе си. От гледна точка на Вашингтон не бе целесъобразно да правим каквото и да било. По време на първия период на примирието, т. е. до поражението на Германия, винаги се държеше на тезата, че споразумението, постигнато в Москва, не ни позволява да заемем силна позиция. Този период продължи достатъчно дълго – точно толкова, че когато настъпи вторият период, на Русия ѝ бе станало навик да ни шамаросва и тя продължи да го прави. Ген. Крейн, а по-късно ген. Робъртсън и аз лично горчиво се оплаквахме. Нямам предвид, че Държавният департамент като цяло не реагираше, но там имаше определени хора, които ми отговаряха: „От злото винаги се ражда добро. Бъдете спокойни.“ През септември 1946 г., на Парижката конференция, аз обвиних един джентълмен в подобни мисли. Ужасното бе, че той ми каза: „Аз все още вярвам в това.“ Той седеше във фотьойл, тапициран с копринена дамаска, в прекрасна стая в хотел „Морис“, също тапицирана с коприна, и пушеше лула. Казах му: „За вас няма нищо нередно да седите в този фотьойл и да философствате, но чудовищно е да си помисли човек за стотиците хиляди, които трябва да страдат, понеже вие си седите тук и вярвате в това, което вярвате. И не само страдат, но и биват убивани.“ Той ме погледна и каза: „Не мисля, че имате каквото и да било право да ми казвате подобно нещо.“

Има обаче начини да се изградят отношенията с Русия. Или поне това ми подсказа опитът от България. Изборите бяха определени за август 1945 г. Те бяха много добре подготвени, всичко бе подредено. Онези от нас, които бяхме в България, решихме, че Съюзническата контролна комисия е нещо като независимо тяло, международна организация, създадена да функционира в известна степен самостоятелно. Затова повдигнахме въпроса за тези избори. От Вашингтон отговориха: „Добре, това е международен въпрос.“ И ние продължавахме да викаме по площадите, че изборите няма да се състоят. Това стана предмет на обща дискусия. Ще се състоят или няма? Три нощи преди датата англичаните и ние написахме писмо до ген. Бирюзов, настоявайки този въпрос да се разгледа. Беше ни определена среща – за учудване на англичаните и американците, около осем часа вечерта. Тя продължи до пет и половина сутринта. Това беше типично руска среща. Влязохме всички и ген. Бирюзов седеше на късата страна на дълга маса. Той каза „Разбира се, трябва да бъдем делови“, след което се обърна към ген. Крейн: „Генерале, знаем нещо за вашата страна и за това колко обичате да сте делови, следователно необходима ни е програма. Трябва да имаме дневен ред. Предлагам следния дневен ред: първо, демократичен ли е избирателният закон? Второ, прилага ли се законът по демократичен начин?“ Дневният ред бе приет. През по-голямата част от заседанието говореше руският политически представител, който монотонно изчиташе купища бумаги. Имаше цял вързоп от вестници. Седеше и четеше статии от българския печат, за да докаже колко демократичен е избирателният закон и колко правилно се прилага. А около пет часа ген. Бирюзов, мислейки, че вече ни е довършил, каза: „Смятам, че трябва да направим някакъв извод… Аз като председател на Съюзническата контролна комисия ще сумирам резултатите от дискусията. Те са: първо, никой не е успял да докаже, че законът не е демократичен; второ, никой не е успял да докаже, че законът се прилага по недемократичен начин.“

Опасявах се от нещо подобно, което ме накара да направя своята забележка. Казах:

Генерал Бирюзов, нямам възражения думите ми да се протоколират. Вие сте председател на Съюзническата контролна комисия. Вие сега говорите не само от името на Русия, но и от името на ген. Крейн, и от името на ген. Оксли (британският представител). Вие обаче не говорите от името на представителя на Съединените щати в България и аз не мога да приема такова заключение.

Добре, но такова е крайното заключение.

Съжалявам, не е такова. Аз настоявам да се протоколира моето мнение като представител на американското правителство по отношение на това какви трябва да бъдат заключенията от срещата.

Добре, какво е Вашето мнение?

Генерале, избирателният закон наброява петдесет и шест хиляди думи. От всяка от тях, от първата до последната, ми се повдига. Това е моето заключение за избирателния закон и ако не ми вярвате, аз съм напълно готов сега, веднага, да повърна върху добре лъснатия ви черен ботуш.

Вие настоявате това да бъде протоколирано?

Да, настоявам.

Тогава, в създалата се ситуация, срещата приключи. Ще телефонирам в Москва и когато имам отговор, ще я възобновим.

Той стана и отмарширува. На следващия ден дискусията по въпроса ще се състоят ли избори, или няма, се разгоря с още по-голяма сила и всички ние, т. е. англичаните и американците, имахме усещането, че сме изгубили играта. Около седем и половина вечерта ни се обадиха по телефона. „Генерал Бирюзов би искал да види всички ви в осем часа.“ В осем всички отидохме на същото място. Генералът ни посрещна много студено, не се ръкува с никого, изправи се начело на масата и ни покани да седнем. Седнахме, а той остана прав. „Господа, имам да направя съобщение. Решено е да се отложат изборите.“ Тогава той се усмихна, обърна се към мен и каза: „Господин, Барнс, plus de vomit (няма да повръщате), нали?“ После донесоха водка и той беше изключително приветлив.

Два дни по-късно лидер на комунистите в България дойде при мен и ние разговаряхме два часа. Комунистите бяха ужасно разстроени. Цола Драгойчева, по това време – изтъкната комунистическа фигура, неописуемо убедена в собствената си способност да се справя с всичко – дойде в моя офис разстроена, несигурна. Смисълът на това, което трябваше да каже, беше: „Ако допълним закона, ще възразявате ли да проведем изборите някъде през ноември? Това ще даде на опозицията достатъчно време за предизборна кампания.“ Това беше нейният начин на мислене. Е, те не промениха закона и изборите бяха насрочени за 18 ноември – по начин, който комунистите са свикнали да провеждат избори.

Защо? Аз не познавам достатъчно добре военната материя. Моето усещане е следното: когато ни шамаросат с цялата сила, която опонентът притежава, ние не притежаваме достатъчна бързина, за да отвърнем по какъвто и да било начин. Когато ние правим пробив, след като сме натрупали сила и кураж да го направим, тогава ние не можем да оползотворим пробива.

Последният разговор, който имах, преди да напусна България, бе със сегашния министър на външните работи, които по времето около отлагането на изборите през 1945 г. беше министър-председател. Сред многото обсъждани въпроси той ме попита: „Барнс, има нещо, което не съм в състояние да разбера. Вие подкрепихте отлагането на изборите. Защо, за Бога, не наложихте със сила моята оставка или оставката на моето правителството?“ Казах му: „Ще ви отговоря истината. Не експлоатирахме пробива, понеже дванадесет часа преди благоприятното решение един от онези в Държавния департамент, които вярват, че от злото винаги се ражда добро, прати телеграма, в която питаше: „Какво правите, по дяволите? Не е необходимо да се отива толкова далеч, че да се сваля правителството. Наистина не е необходимо да се стига до крайности и да се отлагат изборите.“ Получих тази телеграма точно два часа преди да отида на срещата, на която Бирюзов съобщи, че изборите се отлагат. И въпреки всичко Съединените щати и Великобритания, особено Съединените щати, постигнаха невероятно много в България. По време на първите избори, онези от 1945 г., опозицията отказа да участва, което беше единственият начин за самозащита, който можеше да използва. Година по-късно избори се проведоха отново. Ние казахме на опозицията – имайки предвид колко трудно е да защитаваш някого извън играта – „Направете нещо. Покажете се и влезте в сблъсък. Ние ще ви окажем цялата морална подкрепа, на каквато сме способни.“ Оказахме я и там се появи опозиция от стотина депутати в 460-местен парламент.

За щастие това е опозиция, на която не може да се лепне етикетът „фашистка“. Тя няма нищо общо със стария режим. Тримата лидери на опозицията бяха трите водещи фигури при създаването на отечественофронтовското правителство, на което Русия си даде благословията. Русия никога не можа да ни го прости. Ние взехме някои от нейните хора и ръцете на руснаците бяха до известна степен вързани. Опозицията произхожда от група, която не може да бъде осъдена от Русия без Русия да произнесе присъда срещу самата себе си.

Това, което лидерите на опозицията бяха в състояние да изрекат и направят в парламента, изключително контрастира с всичко, което е в състояние да направи опозицията в другите сателитни страни. Това е храбра опозиция. Тя се роди не само благодарение на нашата морална подкрепа. Тя стана възможна благодарение на доблестта на онези лидери и понеже ние бяхме готови да им окажем морална подкрепа.

Сред присъстващите тук сигурно има хора, които ще кажат, че не е правилно дипломат да бъде акредитиран към опозицията. Че дипломат се изпраща в дадена страна, за да движи отношенията с правителството. Аз поставям под съмнение подобна гледна точка. Правителството е Русия. Как може представителят на Съединените щати, акредитиран в България, да развива отношенията с Русия в полза на Съединените щати? По силата на стеклите се обстоятелства нашите представители в сателитните държави са и ще бъдат за дълго в бъдеще акредитирани към опозицията и ако откровено приемем това положение, ще увеличим моралната подкрепа, която можем да окажем на наши съмишленици.

Дипломацията традиционно се смята за изкуство и монопол на т. нар. джентълмени, ако използваме това понятие в тесния му смисъл. Русия промени много неща. Разбира се, и самата дипломация се промени. Преди се смяташе за нередно да си в контакт с опозицията. Дипломатът трябваше да е нещо като лакей на министъра на външните работи и министърът беше този, който „превеждаше“ всичко. В сателитните страни задачата на министрите на външните работи е да ни заблуждават. Повечето от тях имат бекграунд, който им позволява да водят диалог с нашите възгледи. Властта, която управлява страната в момента, чувства, че подобни хора могат по-лесно да ни заблудят. Когато ние изразяваме нашите възгледи или възгледите на нашето правителство на външния министър или на Външното министерство, тези възгледи се предават на хората, които управляват страната, с премълчани подробности, а после реакцията на хората, които управляват страната, ни се предава обратно също с премълчани подробности. Дипломацията, поне в Източна Европа, вече не се свежда до контакти с Външно министерство. Това, което трябва да се прави, е да се намерят няколко души, които реално управляват страната, да се избягва Външно министерство като напаст и да се отива с възгледите, които трябва да изразиш, направо при хората, на които тези възгледи са най-омразни. Поне си казал на типа, който управлява, какво мислиш или какво мисли твоето правителство. Той, от своя страна, също не крие нито йота от своята реакция, когато ти обяснява колко недопустима и крайно глупава е твоята позиция. Но независимо от всичко, докоснал си се поне отчасти до действителността, докато, ако следваш старите формални процедури на дипломацията, витаеш някъде в облаците.

Освен това, когато човек казваше нещо – все едно, че трябваше да шепти. Ако трябва да стигнеш с дипломация някъде в Източна Европа днес, ти не трябва да говориш, трябва да крещиш и да го правиш не в коридорите на Външно министерство, а на най-многолюдния площад или от най-високия покрив. Викаш колкото сила имаш, понеже нямаш друг начин да кажеш на когото и да било какви са твоите възгледи, освен да го сториш директно на човека, към когото се обръщаш. Пресата изцяло те пренебрегва.

В крайна сметка, всичко се свежда до следното: моралната подкрепа е като че ли единственото нещо от положително естество, което можем да предоставим, и ако тя се предоставя настойчиво, тя ще има огромен ефект. Аз говоря само за България, понеже не познавам ситуацията в другите страни. Българският народ притежава огромно мъжество. Единственото, което тези хора очакват, е някаква добра новина, нещо, което да ги подкрепя в момента.

Тук бих искал да кажа няколко думи за нашата информационна програма. Мисля, че тя е великолепна, обаче, когато те бият, оковават в белезници и ритат, не ти олеква особено от информации за културните аспекти на американския живот. На българите изобщо не им е интересно, да речем, какво се пее в кънтри песните, когато трябва да оказват съпротива. Това, от което се интересуват, е какво мисли и прави правителството на Съединените щати по един или друг въпрос. Отговорът, който г-н Маршал даде на нападките на Молотов срещу Дийн Ечесън, бе истински шедьовър, но правителството на Съединените щати по някакви причини не намери куража да го излъчи по „Гласа на Америка“ на български. Ако всеки ден хората от Източна Европа можеха да имат допир с някаква новина, която да поддържа вярата им в бъдещето, те ще се погрижат за себе си. Те изключително вярват в Съединените щати и знаят, че няма друг, към когото да се обърнат за съдействие в борбата им против деспотичната власт.

Понякога сме склонни да реагираме по следния начин: „Добре, но тези хора не отвръщат на направеното за тях. Те не са благодарни.“ Не мисля, че имаме каквото и да било право да очакваме от тях да са благодарни. Не е присъщо на човешката природа на първо място да си благодарен. Мисля, че нашата нагласа трябва да е по-друга. Трябва да живеем по начина, по който смятаме, че е правилен, без да се тревожим от критиката на ближния. Нека не се притесняваме от неспособността на ближния да ни бъде благодарен за това или онова. Нека си кажем: това е начинът, по който ние искаме да живеем, и ние вярваме, че светът би бил едно по-добро място, ако имаме възможността да живеем по своя начин. Силата на руснаците е във факта, че те притежават абсолютната вяра, че ако тяхната система бъде наложена, без значение как, с цената на милиони и милиони гладуващи, или с бъдеща война, то светът ще бъде по-добро място за хората. И, по дяволите, ние би трябвало да имаме абсолютно същото убеждение, без да се тревожим дали този или онзи народ ни е благодарен, че вършим едно или друго.

Ще ви дам пример за това колко убедени са руснаците в своето. В един от първите разговори с Бирюзов ние говорихме за Съединените щати. Той ми каза доста неща за САЩ, понеже беше чел книгите на Иля Еренбург. Аз му отвърнах:

Генерале, не искам да ви засягам, но къде, по дяволите, щеше да бъде Червената армия днес, ако не бяха триста и осемдесетте или четиристотинте хиляди камиона, произведени в Америка и предадени на вашата армия? Вие все още можехте да стоите, потънали в калта, на триста мили западно от Сталинград. И защо трябваше да ги получите от нас? Какви са вашите производствени възможности? Какви бяха те преди войната? Какви са те сега и какви ще бъдат след войната?

О, аз съм съгласен с Вас, г-н Барнс. По отношение на производството вашата страна е наистина удивителна. Погледнете „Форд“, „Дженерал мотърс“… Но помислете, г-н Барнс, каква щеше да бъде вашата производителност, ако имахте нашата система…

Предавам ви дума по дума случката. Той наистина вярваше в това, което говореше. Ако ние можехме да вярваме в това, което правим, в същата степен, в която са способни да вярват руснаците, аз не бих имал никакви опасения по отношение на това какво ще стане в крайна сметка в Източна Европа.

Бих искал да се спра на това по-подробно. Англичаните в различни периоди от своята история са демонстрирали изключителна проницателност. Англичаните са заигравали дълги години с един човек на име Метерних. Метерних се е опитвал да избегне всякакви безредици и англичаните са искали почти същото – да няма безредици, освен в местата, където те са искали да има безредици. Палмърстън се е заигравал с Метерних, обаче Палмърстън е имал свои хора навсякъде в Северна Италия и всеки път, когато някой от тях е бил помолен да произнесе реч, той е ставал и единственото нещо, което е извършвал, е било да изрече: „Да живее италианският национализъм.“ В крайна сметка революцията от 1848 г. избухва в Милано. За шест месеца тя се разпростира върху всички славянски провинции на Австро-Унгарската империя и с Метерних е свършено. Ето какво може да направи моралната подкрепа, когато хората притежават мъжество и силно национално чувство.

Знам, че Русия няма да бъде изхвърлена от Източна Европа от седем милиона българи. Освен тях обаче има и двадесет и два – двадесет и четири милиона поляци, които недолюбват Русия. И нещо повече – фактът, че тяхното правителство е доминирано от Русия, е по-убийствен за Русия, отколкото за приеманите от това правителство закони с явно комунистически оттенък. Някой ден, ако продължаваме да крещим: „Да живее италианският национализъм!“, както хората на Палмърстън, огънят ще пламне и ще премине от Балтийско до Егейско море по-бързо, отколкото навремето, през 1848 г., е обхванал славянските провинции на Австро-Унгарската империя.

Текстът се публикува със съдействието на Института за пазарна икономика

Из дискусията по доклада на Мейнард Барнс

Джордж Кенън: Господа, ще започна дискусията с въпрос: имате ли впечатление (вие и вашите хора, г-н Барнс), че съветската секретна полиция играе съществена роля в управлението на България?

Мейнард Барнс: България наистина се управлява от това, което се нарича милиция. Милицията е изцяло ръководена от руската секретна полиция. Първо, тя бе организирана от тях. След това членове на руската секретна полиция бяха сложени на ключови постове. Не централното правителство решава, че, да речем, депутатът Кунев от опозицията е бил въвлечен в деяния, които могат да се използват. Решава го секретната полиция. Нещата започват с ареста на Кунев, след което правителството се суети по повод на ставащото и най-накрая става известно, че секретната полиция е открила това и това за г-н Кунев. Правителството изглежда шашнато от информацията за стореното от г-н Кунев: „Това е ужасно!“ „Ето доказателствата.“ Нещата се вършат по този начин. Също така повечето руски генерали, които имат политически функции, са полицейски генерали. Например Бирюзов в България – цялата му кариера е била в НКВД. Първата му функция в армията е била политически комисар…

Генерал Грюнтър: Вие споменахте Бирюзов като действащ председател. Кой беше номиналният?

Мейнард Барнс: Маршал (Толбухин[3]). В тази връзка мога да ви разкажа една история. Когато изборите бяха отложени и се заформи цялата нервна атмосфера, Вишински пристигна в София и имаше разговори с опозицията. После си замина обратно и нищо не се промени. Скоро след това Толбухин пристигна за първи път официално в България и аз трябваше да говоря с него на един прием. Той е много интересен, проницателен човек. Двамата говорехме встрани от по-голяма група. Аз казах:

Маршале, вие сте тук отскоро и хората наистина се отнасят с ентусиазъм към вас. Вишински влоши нещата. Той не помогна на Русия тук. Вие сте голямата фигура. Защо не направите нещо по въпроса?

А вие какво предлагате?

Защо не се срещнете с Петков?

Мислите ли, че това ще е от полза?

Да, мисля.

В този момент Бирюзов се присъедини от едната ни страна, а министърът – от другата. От учтивост се обърнах към тях и им казах, че обсъждахме ситуацията в страната и дали Маршалът, щом е тук, не би могъл да направи нещо за решаването ѝ. На което Бирюзов – обърнете внимание, разговаряйки със своя командир, той беше началник-щаб, когато Толбухин командваше Трета украинска армия – с енкаведешното си възпитание погледна маршала директно в очите и каза: „Този въпрос бе уреден от г-н Вишински, когато беше тук.“ В този момент министърът отчетливо произнесе: „Да, Вишински затова и пристигна“, след което Толбухин ме погледна с огънче в очите и каза: „Виждате ли, Барнс, Вишински е решил проблема.“

Мот: Не бих искал да обяснявате подробно петдесет и шестте хиляди думи от избирателния закон, щом от тях ви се повдига, но щом по същия непроменен закон сто представители на опозицията са влезли в парламента, значи законът е имал някакви достойнства.

Мейнард Барнс: Достойнствата не са на страната на закона, а на страната на опозицията и на един милион и двеста хиляди българи, които имаха доблестта да гласуват за нея. Законът няма никакви достойнства. Той позволи на правителството да получи осемстотин хиляди гласа, които никога не е получило, в допълнение към осемстотинте хиляди гласа за опозицията, които бяха анулирани.

Капитан Блик: Днес по радиото бе съобщено, че вероятно Молотов е в Югославия, опитвайки се да уреди федерация на балканските държави, включително и Македония. Това включва ли и гръцка Македония?

Мейнард Барнс: Да. И това е изключително важен проблем. Прекарал съм осем години в Балканския отдел на Държавния департамент, тринадесет години на Балканите. Винаги съм чувствал, че южнославянска федерация – не балканска федерация, а на южните славяни – е неизбежна. На това, което преди познавахме като Югославия, плюс България. Убеден съм в това. Борис, царят на българите, веднъж ми каза: „Разбира се, моят интерес не е в това България и Югославия да изчезнат като отделни държави. Роден съм тук, тук съм израснал, цар съм. Може да не съм най-добрият, но познавам някои от проблемите. Обединението между България и Югославия е неизбежно. Нищо не може да го спре.“ И аз съм съгласен с това. Бедата е, че ако обединението стане под егидата на Русия, то ще е агресивен инструмент на руската политика против Турция и Гърция. Не инструмент за мир, а инструмент за война. Ние сме поставени в донякъде фалшива позиция от факта, че сама по себе си федерацията е нещо добро, но федерация под егидата на Русия е нещо лошо.

В-к Култура, Брой 15, 15 април 1994 г.

(Публикацията е осъществена благодарение на

Friedrich-Naumann-Stiftung, Stiftung für liberale Politik)

МЕЙНАРД БАРНС

Мейнард Барнс е американски дипломат и политически представител на САЩ в България през годините непосредствено след края на Втората световна война.

Асмодий

Автор: Борис Роканов

Някои от разказаните по-долу истории са истина. (бел. ред.)

…другият ми вуйчо Мwихаил също беше голям чешит, срещах го по улиците с неизменното таке и с чисти, но овехтели дрехи. Винаги. И зиме, и лете така. Беше консервативен на тема облекло. Нито пиеше, нито пушеше, жени си имаше цял кашон, гланцирани и вечно млади, тоест нито ги хранеше, нито ги поеше, а само ги гледаше и лъскаше бастуна. След смъртта му намерих кашона с порно списанията заврян в гардероба. Преди да умре и тези разкекерчени жени са спрели да го вдъхновяват. Продадох ги по пет лева парчето, оставих си няколко любими и после дълго време курът ми пареше. Не можех да се въздържа, то беше страшно!

С вуйчо Михаил много често се разминавахме на площада или се виждахме в киното, но не си говорехме. Той не говореше и с майка, спря да ѝ говори, след като тя си събра багажа от общата им квартира и пристана на баща ми, докато вуйчо Михаил си пекъл гъза на морето. До смъртта му не си проговориха.

„Маре, оставил съм пари за зор, за аман в чорапите в долапа, да заключваш два пъти, когато излизаш. Ще ти пусна телеграма, кога ще си дойда.“ – „Добре, батко.“ Това били последните им думи. И 30 години не си проговориха, той не ѝ проговори, майка искаше, може би и той също е искал – те много се обичаха – но не, и двамата си удържаха на ината. През две-три години се срещаха случайно на улицата: „Как си, бате?“ – спираше майка. – „Добре“ – отговаряше вуйчо Михал и продължаваше. „Ако иска да ми говори, за него си е“ – казваше ми майка, когато с нея си тръгвахме по пътя. Почти всяка неделя нашите ме пращаха да го видя. Той ме посрещаше, мълчахме десетина минути, ставах: „Вземи си орехи“ – взимах орехи и ги слагах в джоба. „Какво искаш?“ – „12 стотинки“ – толкова струваше билета за научно-популярния филм в неделя. Вуйчо Михаил вадеше портмонето, броеше много усърдно и ми ги даваше по една и по две, рядко в монета от пет. После се виждахме в киното, вземахме си отделно билетите и сядахме на различни места, по възможност далеч един от друг.

Той много обичаше да пътува, два пъти в годината обикаляше света. Южна Америка, Африка, Япония, Китай, Куба, Мексико. Когато го споменавахме, той или отиваше някъде, или се връщаше от някъде.

Вуйчо Михаил беше данъчен инспектор в Общината и отговаряше за селата в граничната зона. Когато умря, ни остави 250 000 лева; 50 000 рахвърляни в 4 спестовни книжки по клоновете на ДСК в окръга, а останалите – също разхвърляни: в мръсни буркани, в Радиоточката, под балатума, в купа със стари вестници и т. н, и т. н. Това за 80-те години на миналия век беше огромно състояние.

„Милият ми брат, много пестелив беше“ – хлипаше после мама, щом станеше дума за вуйчо Михаил – „Мишайка, милият ми брат.“

Тя само веднъж влезе в апартамента на вуйчо, след като го погребаха, за да види, как е живял. „Не искам нищо оттука, всичко да се продаде“ – каза. И се прибра. Парите ги намериха вуйчо Панчо и баща ми и още там си ги разделиха. Баща ми ги скри някъде, а вуйчо Панчо купи три апартамента, обзаведе ги и ги подари на децата си. Майка нищо не получи или почти нищо, баща ми ѝ внесе в книжка 10 000 лева и ѝ даде две на ръка. Така живя и така почина Мишайка, заобиколен от пари и от тайни.

Смъртта на вуйчо Михаил отприщи дни на веселие и у нас, и у вуйчопанчови; прасенца, агънца, кока-коли и буренца с „Троянска отлежала“, много „Адио маре“-та и едни спокойни псувни се лееха наоколо. Пак оттогава, в неделите баща ми започна да изнася колоните на грамофона на балкона и да пуска на съседите от махалата църковните песнопения на Борис Христов и винаги малко преди осем блока и къщите се тресяха и набожно се кръстеха при „Многая лета“. Съседите се събуждаха като в църква, сигурно и те са се кръстили, милите. Тази грижа за духовното израстване на работническо-селския трудов народ продължи години. Чак когато баща ми се разболя, махалата млъкна.

Вуйчо Панчо, който бе взел занаята на дядо Димко-калайджията, а се пенсионира като миньор, беше най-големият убиец и най-потайният човек, когото съм срещал досега. Чак когато умря през 1991-а, по петолъчката на гроба му разбрах, че е бил комунист. Щом се напиеше, а то бе едва ли не през ден, започваше с: „Аз убих Жельо Демиревски, много му знаеше балалайкака, затова получи един в тила; утилник, ама оловен. На другия ден в комюникето за подмяната на командния състав на Първа армия съобщиха, че Желю се оттеглил по здравословни причини – на тази част от разказа вуйчо Панчо винаги тънко се усмихваше – … и Горуня утрепах, като ме видя да влизам, се разтрепери и прежълтя като бито масло и ми вика: „Пане, тебе ли пратиха гадовете?“ – набързо го свърших и полетях към подуенската кръчма… много ми беше мъчно за него.“

В „Рилски партизани“ споменават Панчо Михайлов-Калайджията като Черната ръка на Рило-Пиринския партизански отряд, с него контактувал само командирът Желю Демиревски. Явно, вуйчо ми Панчо беше заимствал това съвпадение на имената специално за мен. Където имаше нещо гнило в най-новата ни история, там вуйчо Панчо стреляше, колеше, бесеше.

Вуйчо Панчо спря да пие след смъртта на братовчед ми Кирчо и тогава разбрах, че се готви да умира. Братовчед ми Кирчо умря под влака. Вуйчо Панчо казваше, че се е хвърлил, вуйна Стоянка казваше, че струята го е завихрила и го е метнала под влака, а братовчедка ми Ани казваше, че искал да пресече линията, за да се качи на друг влак и бързането го убило.

При братовчеда Кирчо нещата бяха по-различни. Той се ожени в Кюстендил и след месец-два се вдигнаха с жена му Атанаска и отидоха в София. Той стана ватман, а жена му контрольорка, за да получат жителство. Дадоха им общежитие, роди им се дете и след няколко месеца Атанаска умря от бъбреци. След година братовчедът Кирчо се прибра в Кюстендил с униформата на капитан. Получи апартамент в София, изсипаха му чували с пари и той започна с барове, ресторанти и социалистически курви. Командировки в чужбина, после яки запои. Докато се върна от една командировка полудял, от летището отишъл направо при началника си, подполковник Начев и го заклал. Вкараха го в психиатрия: електрошокове, системи, кофи с лекарства и ни го върнаха съвсем луд. И един ден братовчедът Кирчо падна под влака.

Вуйчо Панчо наричаше вуйна Стоянка с милия прякор Булата, защото преди да се оженят, вуйна беше живяла половин година на семейни начала с Ахмед обущаря. Тя бе с шест години по-стара от вуйчо. И му беше родила три деца – Елена, Анна и Кирчо. (Когато станеше дума за Анна, братовчед ми Евгени, любимецът на баща ми и на леля Вера, а всъщност най-големият досадник на света, се произнасяше: „Царица на курвите, хахаха, Боби.“ Евгени от две години живееше в София, там се ожени и там започна работа в някакъв институт към Министерство на земеделието, на двадесет и осем години беше шеф на отдел. И там, като истински шеф, след като се запозна с младата лаборантка Таня, първо я изнасили, а после я взе за съпруга с пищна сватба в софийския хотел „България“. Братовчед ми беше единственият висшист в рода и мнението му за нас, хората с по-нисък образователен ценз, винаги беше меродавно. Той завърши „Автоматизация в химията“ в Прага и всяка година водеше в Кюстендил различни чехкини, които си приличаха по това, че бяха руси и ме щипеха силно по бузките.)

Вуйчо Панчо и вуйна Стоянка живееха накрай града, над болницата, в къща с две стаи и антре, приспособено едновременно за кухня, трапезария, гостна и спалня с легло персон и половина. Лявата стая беше за момичетата, дясната – за Кирчо, а вуйчо и вуйна се ширеха в антрето. След години, когато децата им се изнесоха, те продължиха да живеят там, а стаите стояха празни за децата, докато отчуждиха къщата и вуйчо се принуди да купи апартамент с остатъка от парите на вуйчо Михал. Вуйчо Панчо пренесе всичко от къщата в апартамента, но душата му изчезна заедно с нея. Вуйчо залиня, отказа пиенето, купи си градина, където всеки ден ходеше да окопава, плеви, полива, да наглежда (понякога ни носеше домати, чушки и боб); там го и намериха, легнал по очи и стиснал мотиката, мъртъв от три дни, почернял, полуразложен.

В един от дните след смъртта на вуйчо Панчо, защото не стана ясно кога точно е умрял, с майка вървяхме към Пазара и както се реех и си мечтаех, на отсрещния тротоар видях Краси на Кирчо (след мистерията с влака, а и преди това го гледаха вуйчо и вуйна), възбуден и забързан, показах го на майка, тя го викна и продължи: „Как сте, как е батко…баба ти Стоянка, какво правите?“ Краси я гледаше като треснат. „Умря.“ – „Кой умря? БАТКО!“ – извика майка. – „Баба Стоянка…“ – започна Краси и замълча. – „Ааааа, Стоянка… кога умря?“ – свали гласа надолу майка. – „Вчера, в градината, при тиквичките“ – тресеше се Краси, беше още малък, тогава завършваше шести клас. „Ти сега къде отиваш?“

„За венец и свещи, бабо“ – каза Краси и се понесе към черквата.

„Отивам при батко. После и ти ела.“ – обърна се към мен майка и тръгна към гробищата. Блока на вуйчопанчови беше на стотина метра от гробищата. В четири апартамента, един над друг, живееха те. Когато отидох да прибера майка, пред входа имаше капак от ковчег и некролог „Панчо Димитров Михайлов“. Не изчаках асансьора, затичах се по стълбите и влетях в апартамента. Майка беше седнала в стаята с ковчега и не спираше: „Милият ми брат, милият ми брат… батко, бате.“ Когато се прибирахме, ми каза, че като прочела името, ѝ прималяло и се свлякла на земята, после едвам я вдигнали. Тя беше едра жена, малко под 120 килограма, Бог да я прости. После стана ясно, че Краси на Кирчо, след като няколко пъти идвал у нас, не намерил никой или просто не сме му отваряли, се прибирал вкъщи, без да остави бележка, нито да каже на съседите. Краси на Кирчо и останалите сродници замалко щяха да ни лишат от удоволствието да изпратим вуйчо Панчо в отвъдното и да се порадваме на червената пирамидка с петолъчка, която после гробарите вдълбаха в гроба.

„Па, татко беше комунист“ – каза Царицата на курвите.

ШЕЙСЕТ И ЧЕТИРИ ХИЛЯДИ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСЕМ *

Бях петгодишен. Преспите сняг ме събаряха на улицата при пазара.

Мръква се и е заледено, и щипе от студ.

Срещу мен върви полковник, хванал за ръка баща ми – с огромни пагони, зашити върху зелено палтенце. Вървя аз в отраженията на витрините. Истински полковник с бомбе, шал и ръкавици, плюс едни много дебели панталони, които почти не се свиват на колената и – козирувам на хората, а пагонните стърчат от двете ми страни като ангелски крила. Вървя, като се катеря по купчините сняг до дърветата и затъвам, увиснал на палтото на баща ми. (Тази вечер той е удивително чист и спретнат. Не е с лекьосания костюм, не е и с бояджийските дрехи под палтото.) Не виждам къде стъпвам, но вървя наперен. Хората, с които се разминавам, се стряскат, забиват поглед в пагоните ми, обръщат се и цъкат. Доста цъкане пада, докато една патрулна двойка милиционери не ни сграбчва и понася към един безистен. Чувам само думата: „Дете“ – с другия глас на баща ми, сервилния, повторена милиони пъти. Единият ме стиска за шията и къса пагоните (остават да стърчат само конците – черни и дебели), после ги слага в джоба си, пак заплашително гъргорене, яростни и зеленикави погледи към мен и фразата: „Фашист, разстрел е малко за тебе!“ – а „Фашист“, това за мен е като „Да ти еба майката“, защо ме псува, този тъпоглав хуй и защо иска да ме убие; чувам само думата: „Дете“ и – скърцането на обувките, когато се отдалечават. Вадя автомата и започвам да стрелям, цял откос изстрелвам в онзи, който ме беше сграбчил за яката и ми скъса пагоните, той отхвръква и се пльосва мъртъв върху една жигула, кръвта му изтича много бързо и силна струя. Докато му бъркам в джоба да си взема пагоните, целия съм в кръв като Марко касапина, който държи дюкян отсреща на улицата; другият побягва, аз тичам след него, настигам го и с приклада го тресвам по главата, фуражката му хвръква, той залита и се лепва за стената, изваждам ножа и три пъти му го забивам в гърдите, милиционерът се разтриса, пада, поритва малко и умира. Това се случва през 1967, по времето на Дивия Комунизъм. Никой нищо не разбира – нито ред за убийствата. Само в сводките на МВР е отбелязано, че двама милиционери са намерени мъртви на улицата до Пазара, геройски загинали в изпълнение на своя граждански дълг. Убиецът е неизвестен. На местопрестъплението е забелязано опасно дете с автомат.

Леля ми Вера, винаги си бършеше устата преди да ме целуне, за разлика от баща ми, който ме плюнчеше. Аз се дърпах, а той продължаваше, докато се стигне до пет сочни целувки и ме пускаше, понякога ме водеше до банята да си измия бузите като се смееше. Обичаше да контролира положението, неговите целувки възприемах като шамари, за разлика от лелините, на майка също бяха внимателни и нежни.

Лицето на леля беше цялото на бръчки, старите шамани от научно-популярните филми имат подобни лица. Леля имаше само един зъб и винаги беше със забрадка, освен когато беше болна или разгневена. През зимите леля всяка вечер беше у нас (много задружно живеехме) – лягаше на кравай до бумтящата печка и се унасяше, главата ѝ постоянно клюмаше, докато ѝ писнеше и си сложеше ръката под нея да поспи. Баща ми, докато леля клатеше глава пред печката, клатеше своята на леглото пред телевизора, по някое време се събуждаше, поглеждаше леля с едно око и почваше да вика: „Веро… Верке (кака беше само когато ѝ искаше пари)… Веро, ставай, отивай да си лягаш… Вероооо…“ – „Аааааа, АА… аааааааааааааА“ – събуждаше се леля и се протягаше. – „Айде, ставай, оди си дома, тука да не е хан.“ – „Млъкни бе, протур неден“ – окопитваше се леля и продължаваше: „Да пукнеш дано, да се невидиш.“ Баща ми рипваше от леглото, но рипането му винаги беше до седнало положение: „Веднага да се махаш и да не си стъпила тука повече, кракът ти да не е стъпил в моята къща, да ти еба майката.“ – „Умриииииии, умри, умри, та пукни… пукни хрантутнико, ако не е Мара да те хрантути, ще умреш за трохичка лебец и ще смърдиш повече, отколкото смърдиш сега, мръснико неден.“ Баща ми щом чуеше думи, които се отнасяха за смърт и то за неговата, скачаше на крака. – „Пукни, пияницо“ – продължаваше леля – „Умри, да се невидиш дано“ – чак тогава я избутваше от вратата.

Баща ми мразеше всичко, свързано със смъртта; когато минеше край некролог, винаги си плюеше в пазвата; когато му заговаряха за умрели – пак си плюеше; когато го питаха: „А бе, тоя от какво умря“ – плюенето му минаваше в истеричен пристъп с пръскане на слюнка навсякъде, после набързо напсуваше питащия и отговаряше: „От мрешка.“ Леля, когато му беше много разгневена, почваше да го кълне с думи, които миришеха на гроб. Баща ми мразеше гробищата, ненавиждаше ги, кракът му никога не стъпи там, накрая просто го занесоха. След подобна патаклама, леля и баща ми спираха да си говорят. На мен също се забраняваше да ходя у леля, но аз ходех, защото там ми беше и закуската, и обедът, а също и парите за кино. Не си говореха максимум седмица, никога две. Бяха привързани един към друг, но не издържаха и ден без да се скарат, а и леля светкавично хващаше точилката, като оня немец, който като чуел култура, се хващал за кобура, а баща ми винаги сменяше кобура с кура, щом станеше дума за моите литературни занимания след време. Леля плашеше, но не удряше, а ако удряше – удряше ни леко, нас тримата, баща ми, Евгени и мен.

Леля ми Вера девет месеца е била женена за някой си Слави, след като преди това ходели девет години. Случаят Слави беше тема табу, никой не я коментираше, най-вече леля. Но от изпуснати фрази и обобщения мога да кажа само, че леля не се разбирала с майката на Слави, а манджата пресолили двамата ѝ братя, баща ми и чичо Йордан. Те често ходили и посред бял ден, и посред нощ, когато им се допивало, за да видят как живее сестра им и да сплашат домочадието. Наздраве! Нещо трябва да е станало там, защото и баща ми никога не обели дума за случая Слави. Имало е някаква драма. Голяма драма. Знам само, че леля пометнала.

До 1977-а срещу леля имаше следствено дело за „скубане на партизанка“, периодично получаваше призовки и я викаха в Окръжния комитет на Партията за разпит. Тогава леля беше на 75 години и трябваше да обяснява неща, случили се преди 35.

Някъде през есента на 1943 година три коли влезли в селото, където леля била учителка. Спрели на мегдана, до църквата. Чичо слязал от едната, отворил другата и издърпал някаква разчорлена, полугола жена, хванал я за ръката и я повел към училището. „Како Верке, ела да видиш какво говедо ти водя“ – викнал още от коридора чичо и засилил партизанката по стълбите. – „Жива шумкарка е това, жива партизанка ти доведох, како.“

(Предната година, през лятото, както всички си седели в лятната кухня, надигали павурчетата и се мезели, леля разгърнала „Зора“ и прочела заглавието „Шумкарки-кръвопийки избиват мъжете в Балкана“, ядосала се и казала на братята си: „Ей, хрантутници недни, да ми доведете поне една шумкаро-курва да ѝ надробя ченето. Вместо да си гледат мъжете и децата, тия курветини ходят да се ебат по долчинки и ливади.“)

Леля се показала от една врата и посочила на чичо Данчо учителската стая. След малко влетяла като фурия, без да затвори добре вратата. (Ето този дребен пропуск ѝ разтреперваше краката цели 33 години, когато я викаха за щяло и нещяло по разни партийни комитети.) „А ма, въшкарко, а ма, уроспетино недна“ – хванала я за косата леля. (На мен ми разправяше, че само ѝ повдигнала косите, да види дали има въшки.) – „Нямаш ли си родители, нямаш ли си дом, смръдло.“ Леля ми казваше, че онази жена, партизанката, ужасно миришела, направо смърдяла на некъпано, урина и ако’. „Как човек може да си сложи хуя в такъв кенеф“, обобщаваше леля, когато ставаше дума за партизанки и даваха по телевизията как Цола Драгойчева дреме в Президиума.

Предната вечер, преди да убия милиционерите, майка ми седеше до бумтящата печка и пришиваше пагоните на полковник от милицията върху детското ми палто.

Баща ми беше боядисвал апартамента на Началника на милицията. Някой си полковник Груйо или Мако, или Пеко, или Тако, с име от този порядък – селска чест с привкус на интернационал. И той му бе дал старите си пагони, да ги донесе като подарък на малкия, сиреч на мен:

„Аска, после детето, какво ще прави… малко е, не може да се брани само.“

„Ший! Да ти еба мамата!“ – каза благо баща ми и разгърна „Спорт“-а на „Работническо дело“.

„Аз съм генерал, раз-два-три“ – марширувах, а майка ми шиеше. После ме накара да облека палтото. Не ѝ харесаха. Разпори пагоните. Ужас! После с креда отбеляза два хикса и пак ги заши. Облякох палтото, стояха идеално.

Спомням си новогодишната украса на площада – 1967 година. КПСС-БКП – ВЕЧНА ДРУЖБА. Хлъзгането по осветените само от витрините на магазините улици. И двамата псуващи офицери, които ми скъсаха пагоните. Мамка им мръсна. Нека сега, предновогодишно, да плачат децата им.

Първият учебен ден, когато другарката Христова ме попита какъв искам да стана, аз казах „Генерал“.

ГОЛЕМИЯТ ДРУЖЕЛЮБЕН СВЯТ

Леля Вера, откак я помня, все беше пенсионерка.

Когато дойдеше денят за пенсията, аз бях до вратата, около вратата, пред вратата на улицата, или на прозореца – близо до парите.

Когато пощальонката донасяше парите, леля викаше през двора: „Боби, ела да си вземеш пенсията.“ И аз си чупех краката, докато грабна петолевката, защото братовчед ми Евгени, щом чуеше нещо свързано с пари и ядене, се показваше на прозореца (винаги беше гол до кръста) и казваше възмутено: „Лельо!“ и „Боби, стой!“ Обаче нито Боби чува, нито леля му.

Страдаше много милият, затова направи срещу мен и няколко несполучливи опита за убийство. Първо ме блъсна под камион, за да не ме блъснел камиона, после с майка му Гиша ме хвърлиха в римските разкопки, да не съм паднел; няколко пъти ме дави на плажа, докато ме учеше да плувам, после и в реката, докато ме учеше да ловя риба с ръце, после и в язовира, след като обърна лодката и се втурна да ме спасява, като ми задържаше главата под водата с часове. Веднъж ме блъсна от моста с „Наведи се, Боби, да чуеш как пеят щурците, още… още… сега ще чуеш как се разправят за бащиното имане, ето сега…“ – и ме блъсна. А веднъж, докато ме учеше да карам колело, ме засили под влака.

Когато със сълзи на очи казвах какво е направил, той започваше:

„Глу-по-сти, глу-по-сти (смее се) виж какви ги измисля… чичо, лельо, той нема нищо от нашия род, целия е на майка си на рода, ЦЕЛИЯ! Михайлови, Андрееви – не знам какви си… как можа да я вземеш тая, чичо, да роди такова изчадие“.

„Господ да те убие, непрокопсанико. Нема да мъчиш детето! Протур такъв!“ – защитаваше ме леля.

„Евгени, ела мама. Мани ги тия“ – когато ставаше напечено, майка му излизаше на прозореца.

„Стотинка нема да видиш, всичко аз ще взимам, нивристенико (тази дума бях чул от леля ми) и на баща ми парите ще взимам, и на леля ‚нивристенико!“ – казвах аз и обикалях около леля и баща ми, а Евгени се мъчеше да ме хване.

„Генчо, Генчо, не, не, мама.“ – пищеше Гиша, защото Евгени не издържаше и при тази реална заплаха се засилваше да ме гони. По време на гонитбата, ако срещнеше някое младо момиче, се спираше, поздравяваше го и пак се засилваше след мен, като с мазен глас викаше:

„Къде, Боби, къде бягаш, стой, да не те блъсне някоя кола…“ – после, като види хора срещу мен – „Дръжте го, хванете го, взе ми парите“ – след това пак: „Добър ден, как сте, много поздрави на чичо Митко… и на майка ви също, много интелигентна жена… върни се, Боби, ще те блъсне някой камион…“ Обикновено му се изплъзвах, въпреки че бях малко дете, а той 28-годишен баща на две деца. А редовното беше, когато в джоба носех материален стимул, я петачка, я десетачка, а той, щом усетеше миризмата на пари, винаги ме хващаше и ми ги взимаше, въпреки пороя от юмруци и ритници от моя страна. Щом парите изминеха пътя от моя до неговия джоб, Евгени се усмихваше и ми казваше:

„Сега ще видиш, Боби, как ще ти олекне, парите са бреме, не са хубаво нещо парите, дишай този прекрасен боров въздух, ни-къ-де го няма по света, спортувай, Боби – всяка сутрин 10 километра, гири, пружини, лицеви опори.“

ХОРОТО НА СВЕТИ ВИТ[4]

Бях седнал на стъпалата пред спортния салон на училището и си разглеждах богатството, парите за закуска, римските и тракийски монети (не особенно ценни, но много ценни за мен тогава), няколко бонбона „Карамел Му“, май имаше и фунийка със семки, току-що купени от циганката пред училището.

Всичкото това беше пред краката ми и аз си го редях и разглеждах. Дойде Васко, един хамстер от нашия клас, който имаше репутацията на мъжко момче. Вперил очи в краката ми, той разтвори длан и каза:

„Виж какво имам.“

Патрон. Очите ми останаха.

„Дай го“ – той ми го даде и сърцето ми литна.

Замених го за една римска монета и един „Карамел Му“. Васко лапна бомбона, подържа монетата и я метна на покрива на училището. От това ми премаля, но – негова си беше.

Ние сме преселници от Македония, родът на баща ми идва от Прилеп. Дядо ми Коне с 300 овце, жената и челядта веднага след Освобождението дошъл в Кюстендил.

Тъмна е историята на това бягство, което се преплита с историята за турската кучка Лейла.

Дядо Коне утрепал някакъв ага, защото като препускал с конете, опръскал с кал семейството, точно когато се прибирало от църква, а такава обида се чисти с кръв и прадядо го утрепал. По думите на македонския ми братовчед Свободан всъщност се случило друго:

Беят си донесъл от Стамбул куче, игриво и обичливо, с козина като коприна – по-мека и от захарен памук, толкова красиво било това куче, че прапрапрадядо ми го изчукал още щом го видял, но бил толкова надарен, че го пръснал и то с квичене изпълзяло до Конака и умряло в краката на бея. Беят поразпитал, поразпитал и разбрал, че цялато мъжко население от 11 до 29 години се е радвало на това красиво създание, само курестия ми прапрапрадядо успял да го довърши. „Проклета рая“ – казал си беят и наредил да заколят и изпекат любимата козичка на прапрачичо ми Милан, която била любима и на прапрапрадядо ми, и им я изпратил заедно с една дамаджана червено вино. Прапрапрапрабаба ревнала: „Няма ли жени за вас бе, мискини недни! Няма ли сръбкини, няма ли румънки, изчезнаха ли маджарките, та посегнахте на животинките! Почернихте рода, лайнари недни!“ – и взела да си скубе косите. Дядо Коне не издържал и преливащ от възмущение тръгнал към Конака. Грабнал един голям камък по пътя и като приближил го хвърлил към вратата, но ръката му се отметнала и камъкът полетял към прозореца, откъдето беят се наслаждавал на юнашките изпълнения на прадядо ми – камъкът го треснал между очите и беят умрял. После дядо Коне явно се уплашил, защото побегнал неистово, с три каруци багаж, овцете плюс кесия пари. (Леля ми пазеше тази кесия, да е събирала, да е събирала – около двайсетина монети.) Като оставил в Прилеп къща, ниви и гора.

Случайното убийство от страст ни довело в България.

Баща ми, винаги като ми разказваше тази история (но в първия вариант – с калта) ме заричаше да не си търся наследството от роднините, защото „ще те посрещнат, ще те нахранят и ще те отровят“. Ето, такива мили роднини са ни останали в Прилеп. Но тази роднинска характеристика не е попречила македонците да почитат прапрабаба ми Фота като национална героиня на Македония и да разнасят нейните портрети по Илинденските чествания. Фота Роканова – има и такава улица в Скопие. А в една от пиесите за нея се твърди, че е незаконна дъщеря на крал Милан. Ха! Нейният подвиг се състои в това, че съхранила и спасила след предателство оръжието, с което е избухнало Илинденското въстание.

Ето как е станало това по думите на леля ми Вера.

Прадядо ми Ниче обичал много кръчмите и шумните компании, там се заразил с революционните идеи, а и момите го харесвали, защото бил напет и буен. И прадядо Ниче станал завършен революционер, защото това му вдигнало доста реномето сред мъжете в Прилеп и му създало ореол на тайственост сред женското население. И накрая, другите съзаклятници, възползвайки се от суетата на прадядо, му натресли да съхранява и оръжието за въстанието (в 5-6 книги е отбелязан този негов подвиг), без никой в къщата да подозира какви ги е надробил този мискинин. Докато броени дни преди Илинден го предали.

Идват турците, тропат по вратата. Ниче блед, трепери:

„Мамо, изгориха ни къщата!“ – и прадядо Ниче ѝ резюмирал историята.

Тя извила на умряло. Турците спрели да блъскат вратата.

„Къде са пушките“ – попитала прапрабаба.

„В плевнята.“

И се затичала натам с черга и дамаджана с вода.

„Донеси маса, свещи и още черги и ги пусни да влязат“ – зашепнала тя. Раздърпала си дрехите, намокрила си забрадката, постлала чергите върху оръжието и легнала върху него да умира. – „Ке умрам, ке умрам“ – не спирала да пъшка и да пищи прапрабаба, докато турците обърнали къщата. Стигнали до плевнята, там баба полужива се мятала върху оръжието, прежълтяла, много уплашена. Турците побутнали тук, побутнали там, докато ефендито рекло:

„Няма нищо, жената умира, да ги оставим“ – и си тръгнали.

Такъв бил пътят, който моята прапрабаба извървя към безсмъртието.

* Последните думи на Нийл Касиди, първообразът на Дийн Мориарти в хипиромана „По пътя“ на Джак Керуак, починал от студ по време на дъждовна нощ в Мексико след луд купон с алкохол и наркотици на 4 февруари 1968 година.

Борис Роканов е български поет, писател и художник. Автор е на множество стихосбирки, както и на романа „Шейсет и четири хиляди деветстотин двадесет и осем“ (2010).

Коментари (9)

- 05-01-2011|Златко

Дразни ме дребният еснафлък – може би защото произхождам от него – и затова, когато публикувам нещо като това тук, дето със сигурност принуждава някоя и друга гъска (или гъсок) да се разкрякат, па било то и само в собствената си всекидневна, сигурно с мисълта, че по този начин спасяват Рим, гледам да си мълча, за да не ми личи чак толкова много корена. Но този път не мога – и дори си отварям устата преди да са се разкрякали ония, просто защото това тук нещо е ДОБРО. Добро е, казвам ви. Не знам защо така тази наша страна е стиснала устни толкова злостно и отказва ли, отказва да даде признание на по-добрите си хора, освен ако междувременно е успяла да ги претрепе, но пък и това не ме интересува чак толкова много, така че тук, от моето си място, все пак ми се ще да се провикна: ДОБРО е това, което си написал, Борисе! Добро е, силно е, хваща човека и за очите, и за сърцето, гъделичка го тук-там, та не знае човекът да се смее ли, да плаче ли, и само цъка с език и си вика: Боже, Боже, Боже, какви сме криви и кисели всичките, нищо не може да ни оправи, пък то сигурно и нужда няма, Боже, щото инак пък дали изобщо щяхме да можем да се познаем кои сме?

Е, поне тоя човек тука такива неща си вика. А пък останалите, дето от хвърляне на камъни вече и ръце нагоре не могат да вдигнат, Господ с тях, Борисе. Добро е това, което си написал, добро е.

- 05-01-2011|Мартин – Великолепно

Зарадван съм от този уж пълен с провинциални, незначими, незасягащи половината човечество (примерно) истории. И въпреки всички тези условности, дори благодарения на тях, откривам бисерни диалози, възхитителни, пълни с носталгия, поетика и груби, но случвали се истории. Не мога да скрия очарованието си от делничната действителност, понякога наивност на персонажите-всъщност неизкривена картина на всичко човешко. Не харесвам битовото (много меко казано) в огромна част от (особено) старата и нова БГ литература, но в случая се налага да се отрека от последното в полза на романа на Роканов.

P. S. Поздрави за автора и за човека, публикувал текста в електронното издание.

- 06-01-2011|София Несторова

Много хора дори не си дадоха труда да разберат защо романът се казва така (което в някаква степен е и ключ към него), камо ли да го прочетат!

Аз лично го харесвам, без да смятам, че е съвършен. Защото и ме разсмиваше, и ме разплакваше. И защото не го забравих на следващия ден…

Пък и писател има между кориците му, и то добър!

- 09-01-2011|Дончо Аврамов

Най-после белетрист, който не иска да е писател, а е писател! Аплодисменти – такива текстове дават надежда, че тази страна съществува, защото духовността – тази проява на свободната и притеснена съвест – е доказателство, че един народ го има. Златко, моите поздравления за изборността ти!

- 09-01-2011|stan

Формулата очевидно все още работи: Събираме на едно място най-най отблъскващите думи, няма значение какви. Вулгарни, физиологични, цинични, всякакви. Захвърляме всяко приличие, сега това не е трудно, демокрация е, а ние сме либерали. Захвърляме всяка прилика с истината, ние сме естети, не сме историци. Добавяме най-примитивните си фантазии, по възможност по-героични. Записваме всичко и през 1-2 изречения добавяме „соц-, социализъм, комунизъм“. Модерните word-processors помагат много. Читателят (на запад ?) на примитивно подсъзнателно ниво ги свързва в едно (екскрементите и социализма) и изпада в захлас „ето, как съвпада моята представа за това със свидетелствата на очевидците“. Последна стъпка – търсим издател и го поднасяме на „западняците“. Очевидно има търсене този вид четива (романи, сценарии).

Само дето няма търсене на истината.

- 11-01-2011|Радой

Забавно беше. Хареса ми.

- 20-01-2011|йордан велчев – великолепен текст

Искам да цитирам госпожа Светла Кьосева, която според мен, чудесно е разчела романа „ШЕЙСЕТ И ЧЕТИРИ ХИЛЯДИ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСЕМ“:

„Боре, не си лирик ти, сбъркал си музата! С такова вродено чувство за хумор, направо ще ми изядеш сатиричния хляб :))))“

Ivailo Dimanov

(Пост във Фейсбук, без разрешението на автора)

Навярно трябва да се хиперболизира образът на света, за да разберем колко е дълбока тинята, която газим – като се започне от по-далечната история, мине се през застоелите мочурища на лелеяното „зряло социалистическо общество“ и се стигне до днешното нерадостно риалити шоу. И по същия начин на нивото на междуличностните отношения. Толкова наслоени щампи, толкова стереотипи ни сковават – а той: направо с чука, всичко ще разбива. А всъщност май просто му се ще да го обичат и да му се възхищават. Става въпрос за главния герой от романа „ШЕЙСЕТ И ЧЕТИРИ ХИЛЯДИ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСЕМ“ – който впрочем се казва Борис Роканов, но не бива да го бъркаме с автора.

Невероятна смесица на класически разказ с обрати от ежедневната реч, сред които току се пръкне някоя алюзия от световната литература или гангстерска история, реално разпознаваеми лица са забъркани във фантасмагорични авантюри, убедителни именно със своята абсурдност.

Смешното изскача от самите ситуации, сякаш точно там, където най-малко го очакваш, често пъти резултат от общоприета баналност, на която никой до момента не е обръщал внимание.

Някъде в началото на романа има сцена, в която дете, облечено със зелено палтенце, на което са зашити пагони, си отмъщава на полицаите, като ги застрелва по възможно най-холивудския начин. Тази сцена може да бъде ключ към разбирането на романа, където виденията и неизживените страсти се изливат в слово – което би могло да бъде жестоко и потресаващо, ако не беше невероятният хумор и тънката самоирония, които разсмиват, но и държат на разстояние всеки натрапник. Текстът нарича нещата с разговорните им имена и може да смути неподготвения читател, защото е по детски жесток – което, без да го оневинява, го прави подкупващ.

- 21-01-2011|Йорданова – Някои от разказаните по-долу истории са истина.

Освен бележка на автора, потвърждавам, че част от тези истории са истина. :)

Оживяват познати лица, които макар и да не съм имала възможността да видя в развитие, не остава съмнение, че са пълнокръвни, истински.

Кюстендилският диалект е „запазен“ много жив, а препратките към миналото редувайки лично с общо- са естествени и ненатрапчиви.

- 25-02-2011|Теодора – да!

Добро е, как няма да е добро, като не можах да откъсна и очи и сърце, докато не го изчетох цялото. Поздравления за Ума, поздравления за Перото на Автора. Подострено и тънко, бръкна право в мен и не ме остави намира до последната буква. И събуди противоречиви чувства и най-вече възгласи и възклицания. Да не мога да спра да се чудя, какви сме и какви винаги ще бъдем, обаче ме озарява истински мисълта, че има един болен мозък, който е успял да сътвори този текст. Благодаря на Златко, за възможността да го видя. Поздрави.

http://dodnesback. blogspot. com/

Който пише – умира

Автор: Роберто Савиано

7 октомври 2006 година, Анна се връща от пазар. Една жена с изморено лице до супермаркета на улица „Фрунзенская“, улицата, разделяща Москва на две. Преди това е била в болницата, където са приели майка ѝ, разяждана от рак. Баща ѝ, изключително привързан към съпругата си, умира от инфаркт при новината за нейната болест. Сякаш през тези дни съдбата непрекъснато се зъби.

Анна е разведена, има две големи деца, рядко ги вижда, вкъщи я чака Ван Гог, сега голям пес, но навремето – съсипано от лошо гледане кученце. За него е написала: „Отново е вечер. Завъртам ключа в ключалката и Ван Гог скача насреща ми – винаги, навсякъде. Дори ако го боли коремът, каквото и да е ял, дори ако е заспал дълбоко. Той е извор на непресъхващо, постоянно чувство. Всички те изоставят, всички се уморяват от теб: кучето никога не престава да те обича“.

В колата, спряна пред вратата на нейния дом на улица „Лесная“ № 8, има три торби с покупки. Лесно е намерила място за паркиране. Кварталът е буржоазен, добре пазен и застроен с известен вкус. Там живеят професионалистите на нова Русия. Сградите се заключват, има код за влизане. Анна се качва до апартамента си, оставя двете торби, пълни с храна за вкъщи. После се връща до колата, за да вземе третата – в нея има покупки за майка ѝ, защото в болницата липсват много неща. Качва се с асансьора до първия етаж. Веднага щом вратите се отварят, докато още е в кабината, вижда мъж и жена. Той е слаб, млад, нахлупена шапка с козирка, която прикрива очите – ще кажат свидетелите. Опира пистолет „Макаров“ със заглушител до гърдите на Анна. От лявата страна. Стреля три пъти. Двата куршума уцелват сърцето и го разкъсват на три части, третият излиза през гърба. Накрая, за да е сигурен, че си е свършил работата добре, когато тялото вече е на земята, той стреля четвърти път в тила. Проследили са Анна още от супермаркета, знаят кода, за да влязат в сградата, и са я изчакали на стълбищната площадка. След екзекуцията оставят пистолета с изпилен номер в локвата кръв и си тръгват. Малко по-късно една госпожа вика асансьора и когато той спира на първия етаж, вратите се отварят, тя изкрещява, а после се прекръства.

Намерила е трупа на Анна.

Президентът Владимир Путин навършва петдесет и четири години в същия ден и тази смърт изглежда като подарък. Анна Степановна Политковская, родена в Ню Йорк с фамилията Мазела, четирийсет и осем годишна, е погребана на 10 октомври 2006 година в Троекуровското гробище на Москва. Зад катафалката първи вървят двете ѝ деца, Иля, двайсет и осем годишен, и Вера, двайсет и шест годишна, сестра ѝ, бившият ѝ мъж и кучето. Думите ѝ можеха да бъдат спрени единствено така. Само с това успяха – с куршумите. Три години по-късно обвинените в убийството на Анна са оправдани. Оправдан е Сергей Хаджикурбанов, бивш служител в Министерството на вътрешните работи, оправдани са двамата братя от Чечения Джабраил и Ибрахим Махмудови, третият, Рустам, също е замесен, но бяга в чужбина и така и не е арестуван, оправдан е полковникът от силите за сигурност Павел Рагузов. Оправдани и освободени от председателя на Военния съд Евгений Зубов са всички, които според обвинението са проследили и застреляли Анна. До днес няма нито виновни, нито поръчители на това убийство. Но думите на Анна продължават да са като тръни под ноктите на руската власт.

„Чечения“ е опасна книга. Анна Политковская я пише с желанието да разкаже за една рана, която гнои не само в затънтения кавказки регион. Пишейки тази книга, тя успява да превърне историята на войната в Чечения във всекидневна реалност за всички. Именно това я убива. Способността ѝ да превърне Чечения в дебат, който се води в Лондон и Рим, дава доказателства на Мадрид и Париж, на Вашингтон и Стокхолм. Думите ѝ навсякъде се превръщат във взривна смес за правителството на Путин, до такава степен, че книгата ѝ става по-опасна от телевизионно предаване, от показанията на свидетел, от процес в Международния съд. Защото в „Чечения“ е събрано всичко видяно от Анна в една от най-мръсните войни, водени някога от човешкия вид, война, в която изнасилените жени и изтезаваните войници са били принудени да заявяват при разпитите, че сами са виновни за понесените от тях страдания. Поетиката на Политковкая може да бъде синтезирана с един афоризъм на Марина Цветаева – Анна е защитила дипломна работа върху поезията ѝ: „Цялото ми писане е да дам ухо“.

Анна Политковская работи в изключително сложна ситуация. На командировка ѝ се плаща по трийсет долара, няма възможност да печели, работата ѝ не е подкрепена от каквато и да било икономическа компенсация. Никакви пари за пътуванията, а по-голяма част от заплатата ѝ отива, за да се защитава от нападки и обвинения, които буквално валят след всеки материал с нейния подпис. Целта е да я отстранят. Да я съсипят с натиска на клеветите, които продължават безкрайно. Първоначалният план не е да я убият, а да разрушат образа ѝ, за да я дискредитират. Да накарат тези, които я обичат – а те са много – да повярват, че е някаква превъртяла кариеристка.

Никога няма да забравя думите, казани от Александър Политковски, бившия ѝ съпруг, на другия ден след нейната смърт: „Беше през 1994 година, тогава се занимаваше с битката между олигарсите Владимир Потанин и Владимир Гусински за контрола на „Норилск никел“: най-големият производител на никел в света трябваше да бъде приватизиран. Победи Потанин, но Гусински повика Анна и ѝ показа едно клеветническо досие за нашето семейство, събрано от него. Тя беше много изплашена, отидох да я взема и дълго разговаряхме в колата. Там реши, че така или иначе ще продължи напред, макар да се страхуваше от дискредитирането повече, отколкото от смъртта“. По-добре да умре, отколкото да бъде оклеветена. В крайна сметка това е истинското утешение. Ужасно, трагично, но невероятно точно.

След смъртта ѝ поне престават да се опитват да я дискредитират. Дискредитирането е най-важният момент от разрушаването на една личност. Хвърлят мръсотия по цялото семейство, опитват се да изкарат престъпления и корупция. Отиват при роднините на жертви, за които Анна е разказала, и им оказват натиск, за да заявят, че всичко е измислица, че нещата всъщност са се случили по друг начин. Пускат клеветнически слухове: тя е лъжкиня, мегаломанка, луда, малоумница, кариеристка. Освен всичко в Русия има стотина журналисти, които я ненавиждат, защото мъжът ѝ прави кариера още по времето на перестройката, а тя се превръща в гласа на критиката, да, но в телевизията на СССР. Освен това Анна работи в един вестник под директния контрол на Горбачов и на олигарха Лебедев. За политическата власт не е трудно да намери правдоподобни историйки, с които да разруши образа ѝ. Така както сега стотици нейни колеги от всички краища на света я защитават и разследват случилото се.

Мъжът ѝ обяснява защо Анна се е страхувала от дискредитирането повече от всичко останало: „Тя пишеше своите материали, за да промени нещата. Всяка статия трябваше да помогне някому, да обори някаква несправедливост. Трябваше да промени нещо, дори малко, но нещо. Загубеше ли Анна доверието, това щеше да стане невъзможно. В същата ситуация изпадна години по-късно с Рамзан Кадиров, проруски настроения ръководител на Чечения – той заплаши да я замъкне в някоя сауна и да я снима в неудобни пози с голи мъже“. Щели да я дрогират, отвлекат и фотографират в порнографски пози, сякаш участва в оргия, някакъв групов секс с мъже, намазани с олио, а в центъра – най-опасната журналистка. Така да се каже – ето живота на тая, дето описва страната си като някакъв ад. Кой би повярвал, че е била принудена и дрогирана? Всички биха приели тези мръсни сцени, биха се разкрещели за капризите, предпочитанията, удоволствията на новата куртизанка, която се представя за борец. В такъв случай, след снимките, изстреляни по първите страници на вестниците и по сайтовете в половината свят, никакво опровержение, никакви жалби или доказване на насилие не биха могли да изчистят лицето ѝ от калта. А тази кал би направила спорни, би поставила под съмнение всеки репортаж, всяко разследване, всяка дума. Това е най-голямата опасност.

Преди куршумите, или когато куршумите не постигат целта си, се търси разрушаване на доверието, всяване на съмнение, унищожаване на авторитета, превръщане на думите в нищо. Но не като се тръгне от самите думи, а като се създаде механизъм, който да лиши тези думи от смисъл, да ги превърне в празни обвивки. Когато Анна решава да надскочи ролята си на журналист и да участва по-активно в това, което вижда и разказва, през октомври 2002 година се включва в преговорите с терористите, взели за заложници зрителите на мюзикъла „Норд-Ост“ в московския театър „Дубровка“. Решава да го направи, като носи вода на заложниците. През септември 2004 година, по време на заложническата криза в училището в Беслан, пак се опитва да посредничи. Навярно би успяла, тъй като е уважавана и от двете страни на фронта, но е била отровена на борда на самолета, който трябва да я отведе в Осетия. Тази отрова би трябвало да я убие и да ѝ попречи да помогне за решаването на кризата. Опитват се да я елиминират по прост, лесен начин – с чаша чай. След като го изпива, започва да ѝ се върти главата и получава спазми в стомаха. Припада, но има време да поиска помощ от стюардесата. Откарват я в болницата на Ростов. Когато идва на себе си, една медицинска сестра прошепва в ухото ѝ: „Скъпа моя, отровили са ви, но всички кръвни проби бяха унищожени по заповед от много високо“. Твърде добре си спомням как дни по-късно италиански журналисти се шегуваха: „Нашата Анна е гледала прекалено много филми с агент 007. А и когато някой е в опасност, не го развява по пресконференциите, а се опитва да се защити мълчаливо“. Такъв е тонът на коментарите, след като е оживяла от отравяне, за което няма доказателства.

Анна знае отлично, че мълчанието ще бъде голям подарък за тези, които искат да я накарат да млъкне, да я дискредитират. Получила множество заплахи, известно време нейният вестник „Новая газета“ плаща за частната ѝ охрана. На 9 септември 2004 година пише статия за „Гардиън“, „Отровена от Путин“, но мнозина, прекалено много, не ѝ вярват. Завистта на колегите ѝ заради нейната известност и силата на думите, които свързват борбата за граждански права в Чечения с нейното перо и лице и я превръщат в символ, именно тази завист често става най-добрият съюзник на официалните правителствени гласове, които я заклеймяват като обсебена от себе си и от натрапчивите си идеи жена. Всичко това я поставя в пълна изолация. В статията си от 9 септември 2004 година тя пише: „Абсурдно е, но нима не беше същото по време на комунизма, когато всички знаеха, че властите говорят идиотщини, но се преструваха, че царят е облечен? Живеем отново в съветската тирания, в тиранията срещу информацията, когато невежеството ни води до смърт… Освен това, искаш ли да продължиш да бъдеш журналист, трябва да се закълнеш в абсолютна вярност към Путин. Другото може да означава смърт, куршуми, отрова, съд – всяко решение на тайните служби, което кучетата-пазачи на Путин са сметнали за подходящо“.

Единствено нейните книги и статии я защитаваха.

В „Спомените на един революционер“ Виктор Серж уточнява: „За мен е по-важно да кажа, отколкото да пиша. Други, по-добри от мен, могат писмено да обединят словото и фактите, сега аз нямам време, трябва да го кажа и толкова“. Изглежда същото важи и за Анна. Нейните книги са незабавни, бързи, имат силата на откритието, на новината, на укриваната, но оповестена информация. Това я прави значима.

„За тези на Запад, които ме виждат като основен противник на Путин, ще кажа – аз не съм противник, а журналист. Толкова. Задачата на журналиста е да информира. Колкото до Путин, той ги върши всякакви и аз трябва да пиша за това“ – казва тя и заявява без каквото и да е увъртане, че задачата ѝ не е политическа, тя просто трябва да пише. Мрази да прави редакционни коментари: „Не е важно какво мисля, а какво виждам“, и продължава напред със своите разкази-разследвания.

Анна Политковская знае, че само читателите могат да я защитят, участва в множество международни конгреси, наясно е, че хората, очите, интересът ще пазят нейните думи. Те са единствената ѝ охрана. Инструменти са ѝ репортажите и интервютата. Когато те са насочени към някаква институция и политикът или бюрократът са уклончиви или фалшиви, Политковская минава към обвинения. Множество са процесите, на които писателката се явява единствено като свидетел. В едно интервю за всекидневника „Гардиан“ от 15 октомври 2002 година тя разказва: „Излязох от ролята си на журналист. Оставих я настрана и научих неща, до които никога нямаше да стигна, ако си бях останала просто журналистка, спряна в тълпата като всички останали“. Навярно това е причината, запратила я в Чечения през 1999 година. Оттогава, статия след статия, започва своята книга, книгата, която става един от най-значимите литературни документи на нашето време, документ за същността на един конфликт, жесток, скрит, гнусен, ужасяващо съвременен.

Политковская е дете на дисидентската традиция в Съветския съюз – от седемдесетте години дисидентите възприемат своята мирна стратегия за разобличаване на режима. Тя бе решила да разкрие лъжите на държавата чрез собствените ѝ средства, затова не постигаше целите си само със статии. Не всичко оставяше на журналистическата си дейност. Искаше да се взре в очите на отговорните. Отблизо бе следила историите на изтезаваните и изнасилените девойки. След това беше следила и процесите. Когато успяваше, Анна постигаше наказание за мъчителите, предоставяше доказателства по време на процесите, за да могат жертвите да получат правосъдие.

В книгата ѝ ясно се откроява един принцип – силата на словото. Колко тежи една дума. Какви мерки да използваме, на какви везни да я измерим. Въпроси, които като тропическа треска разтърсват всяка клетка на изкушените от литературата – и писатели, и читатели. Маяковски пише, че литературата е атлет, и тази представа за думите, които преодоляват препятствия и се борят, много ми допада. Относителната тежест на литературната дума се определя от присъствието на писането в плътта на света или – за някои – от нейното отсъствие.

В един спор с Джорджо Манганели, който защитава правото да се пише неясно, Примо Леви заявява, че това е неморално. Така или иначе литературното писане е лабиринт, има различни форми, не вярвам, че има еднозначни правила, но познавам пътищата, по които трябва да мина аз. Филип Рот заявява, че след „Ако това е човек“ никой вече не може да каже, че не е бил в Аушвиц, че не е стоял на опашка пред газовите камери. Такава е силата на тези страници. Подобни книги не са свидетелство, репортаж, не са история. Те засмукват читателя така, че той става плът от тяхната плът. Именно това е реалната разлика между това, което е хрониката, и това, което е литературата. Не темата, не и стилът, а точно възможността да се създават думи, които не съобщават, а изразяват, могат да прошепнат или да изкрещят, да влязат под кожата на читателя и да му покажат – това те засяга. Това не е Чечения, не е Сайгон, не е Дахау, това е собственото ти пространство, тези истории са твоята история.

Малко преди да умре, Труман Капоти пише: „Романът и истината са разделени от остров, който се стеснява все повече и повече, и някой ден те ще се срещнат. Двата потока ще потекат заедно веднъж завинаги“. За писателите рискът никога не е в това, че са разкрили тайна, че са достигнали до истината, а в това, че са я казали. Това прави писателя опасен. Той може да стигне навсякъде чрез една дума, която носи не само информация – информацията може да бъде скрита, спряна, опровергана, отречена – но която носи и нещо, което само очите на читателя могат да опровергаят или потвърдят. Именно тази сила не може да бъде спряна, ако не се спре ръката, която пише. Силата на литературата е в невъзможността тя да бъде сведена до една мярка, да бъде само едно нещо, било то новина, информация, сензация, удоволствие, чувство. Точно тази нейна гъвкавост ѝ дава възможност да минава всякакви граници, да завладява както научните общности, така и работниците, да стига до всекиго във всекидневието, превръщайки се в неуправляем инструмент, с който може да бъде отворена всяка ключалка. Същата сила, заради която съветските правителства се страхуваха повече от Борис Пастернак и неговия „Доктор Живаго“ и от „Колимските разкази“ на Варлам Шаламов, отколкото от шпионската дейност на ЦРУ.

Тази сила все още отличава книгата, която заслужава да бъде прочетена, от книгата, която заслужава да се държи затворена. Светът на концентрационните лагери сякаш изцежда от литературата изключителната сила на живота. Не ме интересува литературата като хоби, не ме интересува литературата като слаба мисъл, не ме интересуват красивите истории, неизцапани с кръвта на моето време, неспособни да се взрат в лицето на мръсната политика или да бръкнат в калта на далаверите. Такава литература може да има високо качество и да задвижва множество смисли. Но тя не ме интересува. Помня думите на Греъм Грийн: „Не знам какво ще започна да пиша, но според мен си заслужава да се пише само за важни неща“. Да се опитваме да разберем механизмите. Устройството на властта, на нашето време, метафизичните връзки. Всичко е хор и материя, режисьорите са различни. Трябва да пишеш без страх, че ще прекрачиш литературните периметри, да говориш за факти, проценти, адреси, оръжия – всичко, което въздейства. Стилът е много важен, мисля, че Ърнест Хемингуей справедливо е казал: „Стилът е красота под напрежение“. Красотата на писането, неговото пространство, размислите – те трябва да са заложници на думата, като средство да се въздейства, да се буди. Литературна е тази истина, която е в думата, не в личността. В наше време истинността на думите се плаща със смърт. Очакваш да е така. Свикваш с мисълта, че е така. Аз съм все по-убеден в това. Ако оживееш, пишейки истината, предизвикваш съмнение. Останеш ли жив, заличаваш истината в собствените си думи. Истинността на думата няма друга проверка освен смъртта. Да оживееш означава да отнемеш от истината на думата. Истината на думата винаги предизвиква ответен удар. Удар от властта – неопределена, мръснишка дума. Институционална, военна, криминална, културна, предприемаческа власт.

За да постигнеш целта си, истината в твоите думи трябва да удари. Най-добрата проверка, че си уцелил в сърцето властта, е тя да уцели тебе в сърцето. Равно по сила и противоположно по посока действие. Жестоко е. Можеш да предложиш и една споделяна и в общи линии приемлива истина. Истината на образите, на телевизионните камери, на снимките. Истини естетически, морални, подкрепени от доказателства. Те подкрепят не толкова избора на индивида, колкото този на окото. Като в старата история за частите на тялото, които се разбунтували срещу стомаха, но разбрали, че не могат без него. Тази басня на Менений Агрипа се отнася и за интелектуалците днес. Репортерът е окото, писателят е ръката и отчасти умът, журналистът е окото и отчасти ръката, поетът е сърцето, разказвачът е стомахът. Дошло е навярно времето да се създаде някакво чудовище с повече ръце и очи, та пишещият да завладява, да въвлича, да използва всякакви инструменти. Това е задачата на писателя, загрижен за истината и пишещ за нея. Думите са все така изключително важни, както огромни са самотата на пишещия и опасността, която те представляват за него.

Станислав Маркелов беше адвокат на Анна Политковская, той се бореше срещу предварителното освобождаване на полковник Юрий Буданов, офицера с най-висок чин, осъден от руския съд за военни престъпления. На 19 януари 2009 година го убиват варварски с куршуми в главата. В процеса срещу полковник Буданов Маркелов представляваше семейството на Елза Кунгаева, осемнайсетгодишната чеченска девойка, изнасилена и убита от руски войници. Бащата на Елза Кунгаева от години живее в Норвегия и непрекъснато получава смъртни заплахи. Полковник Буданов е недосегаем. През тези години убийството на Елза се превърна в символ на жестокостите, извършвани от руските части в Чечения. Случаят е разказан на много страници в книгата „Русия на Путин“ на Анна Политковская. Там е разказан и процесът срещу Буданов – той навярно нямаше да бъде осъден, ако книгата на Анна не бе привлякла вниманието на обществеността. Буданов беше арестуван през 2000 година, обвинен и осъден на десет години през 2003 г. И въпреки кампанията, проведена от адвокат Маркелов срещу пускането му на свобода, беше освободен предсрочно от затвора.

Адвокат Маркелов бе ликвидиран на улицата заедно с Анастасия Бабурова, журналистка от „Новая газета“ – точно толкова твърдоглава, колкото и Политковская – която беше заела мястото на Анна в разследването за Чечения.

Който пише – умира. Стрелят в главата на Анастасия, докато се опитва да спре убийците на адвокат Маркелов, с когото работи. На палачите им се струва абсурдно, че една жена реагира така, а не бяга, това ги обърква. Анастасия умира, борейки се със своите екзекутори. Тя е на двайсет и пет години. Сега, когато клеветата не успя да унищожи Анна, сега, след като думите ѝ оцеляха, всичко е върху устните, в очите, в паметта на читателите.

Не бих искал тези мои думи да бъдат определяни като предговор. Тези думи са молитва, това е литургия за читателя, решил да отдели от времето си, за да ги прочете.

Молитва, за да не спре никога да говори на хората, с които се среща, този текст за Чечения. За да не бъде забравена жертвата на онзи, който е решил да разкаже. Молитва, за да усетим с плътта си всеки час от живота на Анна Политковская. Живот, живян с ясното съзнание, че ще има край, но и с убеждението, че този край се отнася само до тялото. Живот, който разпръсна като съзвездия своите разкази, и ги предаде на всеки срещнат читател.

Превод: Таня Кольовска

Откъсът от книгата се публикува с приятелското разрешение на издателство „Ера“.

Роберто Савиано (род. 1979) е световноизвестен италиански писател и журналист, който описва в книгите си историята и начина на действие на неаполитанската Камора.

Коментари (3)

- 08-01-2011|Майя Маркова – Благодаря!

Благодаря ти за този текст, Златко!

- 09-01-2011|Мариана Цонева – И аз благодаря!

„Тези думи са молитва, това е литургия за читателя…“

(съжалявам, без да искам натиснах грешния бутон по-горе.)

Юлия оркестър на кредит

Автор: Касиел Ноа Ашер

Някъде в дълбокото на съзнанието ми има един възхитителен образ на идеалната жена: нещо като Гризелда, Исус, Мария и Чичолина, събрани в едно. Тя винаги подава и другата буза. Тя е превозно средство, плавателен съд, без никакви свои нужди и желания.

Когато мъжът ѝ я шляпа, тя го разбира. Когато е болен, го котка. Готви, върти парцала, изслушва проблемите на всички, ходи на гробищата, плеви гробове и се усмихва сервилно, докато мъжът рецитира басамаци за женската малоценност. Добрата жена се отказва от своя живот, за да подхранва лудостта на мъжа.

Юлия не е добра жена. Тя трябва да върши прекалено много други неща.

Побеснял изтребител трещи над главите ни и с лекота помита безкрайни препятствия, сякаш го прави от раждането си.

От офиса на Юлия Христова на 16 етаж в НДК ти става ясно, че целият град е в краката ѝ.

Светът също – 600 музиканти, започнали кариерата си в Нов симфоничен оркестър, са пръснати по най-големите оркестри в света, но никога не прекъсват връзката си с Юлия – на картата на стената ѝ светва червена лампичка винаги, когато някой от тях е он лайн от другия края на земното кълбо.

Елитарната Юлия с нейната неистовост за защита на таланта, за „чист, кристален звук“ срещу „Едно мъртвешко безвремие“. (Петко Славейков има израз встаднено общество – б. а.)

„Наказателни акции“ от превишена доза неталантливи, несвободни, страхливи и изключително лакоми хора. Държава на бързата аванта. Изкривена средна класа от лилипути.

Какъв Нов симфоничен оркестър тук?

Наивница.

90-та година изхвърля Юлия от „мъглявия социалистически саунд“ с безумната идея за „частен оркестър“… само с много млади даровити музиканти. Идеята всъщност е на Ицко Финци.

В тази авантюра за кратко се замесва и Памела Никълсън (импресарио на Васко Василев). Предложение за финансов гръб и – невъзможното изглежда възможно.

На третия ден става ясно, че г-жа Никълсън не иска нов оркестър, а „фестивалка“ за халтури с евтина работна ръка и добро качество на звука. Търси занаятчии, не деца… И светкавично отпрашва за Лондон, така, както се е появила.

Остават Юлия, сред митингиращия бетониран хаос, и сто чифта очи, които ѝ вярват. Оркестър без диригент, без пари- но с първи концерт на 13.10.1991 – ден на избори. Моцарт.

Оркестрантите са между първи и четвърти курс в Консерваторията. И досега възрастта им е между 16 и 25 години, най-старият е 34-годишен. Никога не свирят за 6, винаги са между 5 и 7. На първите им изяви през 1991 на слушателите се сервира вино, днес те знаят, че са го изпили в компанията на талантите, които правят джаза на България – Васил Пармаков, Ангел Заберски син, Акага…

Едно е сигурно- че ако откажеш да опиташ, никога повече няма да получиш шанс.

Смъртта е дефинитивна.

Нов симфоничен оркестър е любов. Такива битки не се губят – те си отиват с нас самите. Когато правиш любов, не тръбиш на света. Същото е и когато правиш нещата с душата си.

Просто не можеш да извикаш: Слушайте, аз работя със сърцето си! Няма такъв израз.

До 1993 г. няма банка, от която Юлия да не е теглила кредит… Преживява „совалки“ пред всякакви лихвари. Ипотекира къщата си в полза на Нов симфоничен оркестър.

Тече мътната вода на културните ни министерства и докато чакаш златната, току виж си се изкъпал в пръстта на Орландовци. Един август инфлацията превръща живота на Юлия в бинго.

Оркестърът фалира.

Следват наказателни дела за злоупотреби, разпити,…телефонен терор…

Затваряш очи и когато ги отваряш, няма съмишленици – има студена, смъртна пот.

Обявяват Юлия за кредитен милионер. Тя обаче не спира – скрива се в къщата на Джони Пенков, където концертите продължават.

Юлия вече е преживявала веднъж това – да е низвергната, да е стъпкана, да е обявена за никой. Била е изключвана от Консерваторията, където е учела диригентство. Била е гонена от зала България, защото в изявите си на музикален критик не прощавала половинчатостите…

И любимото ти състояние вече е да висиш над пропастта, като мазохистична необходимост, докато проумееш с вътрешния си мозък, че това е предопределението ти.

„…Отровно е да живееш без онова, което наистина искаш… Ужасно е, когато се преструваш, че посредственото е първокласно. Когато се преструваш, че не се нуждаеш от любов, а тя ти трябва, или, че обичаш работата си, макар да знаеш, че си кадърна за нещо много повече…“

Златните правила на тази остроумна, огнена глава Юлия;

бивша съпруга на Исус Христос;

почти свободна жена;

с напреднал астигматизъм на окото на съзнанието;

с барабанен глад за творене;

боркиня с вятърни мелници;

финансист, презрял парите;

Trip-girl.

Гуру.

Юлия роди организъм, който живее като за последно вече 15 години.

Твърди, че това съдбоносно „лекомислие“ я дисциплинира.

Така тренира вярата си.

Всяка сутрин танцува бясно салса.

1 час.

Преди кафето.

Преди да изяде останалия свят.

За всеки концерт се грижат 120 мецената.

Залите се пръскат по шевовете, част от публиката е с розови коси, почитатели на Мерилин Менсън и на виртуозната палка Росен Миланов.

Юлия живее под наем. Преди една година за първи път си купува пералня.

Лъв. Вихрушка. Демон. Трудно е да се улови.

Тя е уникална. Толкова уникална, че е близо до самотата на нулата. Няма как да я хванеш.

Невъзможно.

Из книгата на Юлия Христова „Да построиш оркестър“:

„Зная, че е имало и по-лесен път. Могла съм да спестя мръсотията, която ме помиташе. Могла съм да не чуя думите, които чух. Могла съм да си спестя словесното насилие, гладуването, страховете, предателствата, глупавата подозрителност и цинизма. Могла съм да не поемам всичко това върху плещите си. Могла съм да не рискувам.

Можех обаче да следвам път, който исках, и го следвах. Постарах се да защитя модел, който не е нито за ден, нито за два…Не сгреших, че следвах интуицията си.

…Зная, че няма да доживея времето, в което Нов симфоничен оркестър ще интерпретира партитурата на Брамсовата Първа симфония така, както тя звучи в мен самата…

А може би и не искам. Защото винаги съм предпочитала да правя нещата, които се случват, по пътя, който ми е отредено да извървя.

Вече зная, че щастието може да се пипа…“

Източник

Касиел Ноа Ашер е българска актриса и авторка.

Коментари (9)

- 06-01-2011|Гост

слабо

- 06-01-2011|Златко
Гост писа:

слабо

Тоя вярно го е мацнал като сопол в леща, хубостникът.

- 07-01-2011|Анелия

Готино, артистично.

- 08-01-2011|Асен Кънев – Нещата не СЕ случват, нещата Ги случват

Ако не ви харесва – направте го по-добре!

Ако не можете – проявете уважение към тези, които могат.

- 09-01-2011|noa – да!

личи, че е доста пристрастно, това със бившата съпруга ми е в повече, но иначе е шик, и заинтригува за тази невеоятна Юлия!

- 09-01-2011|nikolai lafchiiski – Красота!

…И колко актуално и смело за шибаната ситуация с културата ни…Благодарение на такива хора като тази Юлия има смисъл да продължаваш…

- 09-01-2011|Паулина – SPOMEN…

Този текст ме върна 20 години назад във времето… и ме развълнува. Спомних си изведнъж как със съпруга ми и още неколцина приятели присъствахме на първия концерт на Нов симфоничен оркестър. Възможността да бъдем свидетели на раждането на нещо наистина ново и необичайно за нашата културна традиция ни бе предоставена от тогавашния съпруг на Юлия и наш състудент и приятел Марко Димитров, който от нейно и свое име най-сърдечно ни покани на първия концерт на новоформиращия се частен симфоничен оркестър. Подробностите ми убягват, но много ярко съм запомнила хубавия, топъл и слънчев ден, който беше в унисон с настроението, въодушевлението и ентусиазма, които излъчваха лицата и музикалното изпълнение на наистина младите таланти…Тяхното настроение се предаде и завладя и публиката, която искрено ги аплодираше за безупречното изпълнение. До колкото си спомням първият концерт на Нов симфоничен оркестър се състоя на открито пред Националната галерия за чуждестранно изкуство, Юлия беше облечена във великолепен бял костюм и след концерта наистина сервираха по чаша бяло вино, а тя се разхождаше сред гостите, усмихваше се и изглеждаше уверена в себе си, но само тя си знае как се е чувствала в ролята на „създател на частен оркестър“

- 01-12-2012|мит

Великолепно, за Юлия и за Касиел.

- 03-12-2012|Гост

Свиря в този оркестър. И мога да кажа, че нещата са точно така както са описани, колкото и невероятно да ни изглежда. Тази жена прави невъзможното с много любов и много стрес.

Какво четат хората от другата страна на огледалото?

Автор: С. Макс Мейджи

Едно от нещата, които знам със сигурност, след като работя толкова години за The Millions е, че тук ние имаме някои невероятно знаещи и страстни читатели – онзи вид хора на книгите, с които толкова обичах да работя когато бях книжар, и които са живецът на литературната култура. И така, когато решихме да направим допитване относно двадесетте най-добри англоезични книги на последните десет години (тоест, на новото хилядолетие), ние подходихме двустранно. След като първо се допитахме до групата на нашите изтъкнати писатели, издатели и критици, ние се запитахме какво ще кажат пък читателите? И така се допитахме до Фейсбук-групата на Милионите, за да узнаем мнението им. Списъкът на читателите, както можеше да се очаква, беше много интересен и се различаваше значително от онзи на професионалистите.

И така, какви са резултатите? Докато всички са съгласни, че Корекциите е великолепна книга (тя спечели в списъка на професионалистите с огромна преднина), читателите поставиха няколко други книги преди нея и поставиха на върха на списъка си Краткият, забележителен живот на Оскар Уао Читателите ни винаги са обичали Оскар, така че това не беше особено голяма изненада, но беше интересно да узнаем, че читателите ценят много високо и Изумителните приключения на Кавалиер и Клей на Майкъл Чабон, с което коригираха може би най-големия пропуск в списъка на професионалистите. Но пък читателите пропуснаха Познатият свят, така че кой знае.

При масивния избор от потенциално избираеми книги, пропуските бяха неизбежни. Вън и от двата списъка се оказаха книгите на Джонатан Сафран Фьор, Забвение на Дейвид Фостър Уолас (единствената му белетристична книга за това десетилетие), както и много хвалената Дървото на пушека от Денис Джонсън. Читателите също така си умираха да включат Дивашките детективи на Роберто Боланьо, но тя беше неизбираема, тъй като за пръв път е публикувана на испански език през 1998.

Но да се върнем към книгите, които попаднаха в списъка. Хареса ми това, че читателите са включили Джонатан Стрейндж и Мр. Норел, една книга, за която чувам от години насам, както и Половината от едно жълто слънце, която винаги се радва на висок престиж сред литературната общност. Интригуваща е и появата на такъв мега-бестселър като Пускачът на хвърчила.

И накрая, ако се опитаме да потърсим някакъв консенсус между двата списъка, няколко заглавия се появяват и на двете места, като с най-голяма поддръжка се ползват 2666 и Атласът на облаците, които, разглеждани като определящи за литературното десетилетие, което оставяме зад гърба си, изглеждат като много интересен избор.

А сега, самите списъци:

Професионалисти

Читатели

1

Корекциите

от Джонатан Франзън

1

Краткият, забележителен живот на Оскар Уао

от Жуно Диас

2

Познатият свят

от Едуард П. Джоунс

2

2666

от Роберто Боланьо

3

Атласът на облаците

от Дейвид Мичъл

3

Мидлсекс

от Джефри Юдженидис

4

2666

от Роберто Боланьо

4

Атласът на облаците

от Дейвид Мичъл

5

Пасторалия

от Джордж Сондърс

5

Пътят

от Кормак Маккарти

6

Пътят

от Кормак Маккарти

6

Изкупление

от Иън Макюън

7

Аустерлиц

от В. Г. Зебалд

7

Изумителните приключения на Кавалиер и Клей

от Michael Chabon

8

Навън, крадейки коне

от Пер Петерсън

8

Корекциите

от Джонатан Франзън

9

Омраза, приятелство, ухажване, любовност, брак

от Алис Мънро

9

Гилеад

от Мерилин Робинсън

10

Никога не ме оставяй

от Кадзуо Ишигуро

10

Бели зъби

от Зейди Смит

11

Краткият, забележителен живот на Оскар Уао

от Жуно Диас

11

Кафка на плажа

от Харуки Мураками

12

Залезът на супергероите

от Дебора Айзенбърг

12

Пускачът на хвърчила

от Халед Хосейни

13

Смъртни

от Норман Раш

13

Никога не ме оставяй

от Кадзуо Ишигуро

14

Изкупление

от Иън Макюън

14

Аустерлиц

от В. Г. Зебалд

15

Видове на безпокойството

от Лидия Дейвис

15

Емпайър Фолс

от Ричард Русо

16

Мидлсекс

от Джефри Юдженидис

16

Беглецът

от Алис Мънро

17

Крепостта на самотата

от Джонатан Лийтъм

17

Господарят

от Колм Тойби

18

И по-странни неща се случват

от Kelly Link

18

Половината от едно жълто слънце

от Чимаманда Нгози Адичи

19

Американски гений, комедия

от Лин Тилман

19

Непривикнала земя

от Джампа Лахири

20

Гилеад

от Мерилин Робинсън

20

Джонатан Стрейндж и Мр. Норел

от Сузана Кларк

Източник

С. Макс Мейджи е създател на The Millions (A Blog About Books) – един от добрите и влиятелни блогове, занимаващи се повече или по-малко професионално с въпроси на литературата.

Коментари (6)

- 07-01-2011|Златко

Публикувам този текст със смътното подозрение, че „очи пълни, ръце празни“ може би не е най-добрата стратегия за пробуждане на читателско любопитство. Но…

Оказва се, че нещата и при книгите вече са се придвижили много в посоката, която отдавна достигнаха музиката и киното. Накратко – в течение на около час бях в състояние да открия всяка от книгите от този списък, която потърсих. И, като горд притежател на Sony Reader от предпоследното поколение, веднага мога да я зачета. Вярно, иска си все същото усилие, не е като да седнеш да гледаш кино или да слушаш музика, но нещата ги има, ако човек владее английски (или може би на руски, не съм търсил в lib. rus. ec.)

А инак списъкът, предполагам, би трябвало да бъде от особен интерес за българските издатели. Не знам колко висок е рискът от въвеждане на непознати имена на българския пазар, но пък това са все неща, зад които стоят или дебели награди, или бестселърски цифри (между другото, това са сериозни книги, тук не става дума за Кодът на Давинчи, предполагам това е ясно). Някои от тях, слава Богу, вече са преведени – Ишигуро, Мураками и Макюън със сигурност, за другите ще трябва да ме подсещате. Много се чудя защо Франзън не е преведен още – дали искат много пари или просто още никой не е подушил, че тук има потенциал, не ми е ясно. „Корекциите“, във всеки случай, е не само бестселър, а и много, много добра книга. „Бели зъби“ също, разбира се, както и повечето от другите неща, които съм случил да прочета дотук. А виж, Боланьо, все още си го оставям като един вид очакване за десерт. Дано не се окажа разочарован накрая.

И така, хора, книгите ги има. С компютър или с електронен четец, това не е чак толкова важно. Важното е, че човек не е вече толкова зависим от издатели и нашенски моди, всеки може да си намери всичко – или почти – което го интересува. Иска си четене, разбира се, но това май е единствената оставаща трудност. Пък и руснаците работят много здраво. Ако не на английски, то поне на руски много нещо може да се намери, в чудесни, технически безпроблемни електронни екземпляри. Така че, давайте да четем! :)

- 10-01-2011|бойко – благодаря

Златко, благодаря за обзора, много поучително. Някои от авторите, които споменаваш имат и доста добра есеистика (D. Wallace има един гениален commencement address -имам го, но уви го махнаха от интернет; M. Robinson полемизира вдъхновяващо с Dawkins и компания; Zadie Smith и Franzen също имат добри неща). Една бележка, ако позволиш – Kite Runner вече е публикуван от Обсидиан като „Ловецът на хвърчила.

- 11-01-2011|Доньо

И все пак, като ги прочетете ни кажете: Нямате ли чувството, че много говорят, а почти нищо не казват …

- 23-01-2011|Златко

Благодаря на Йордан Ефтимов за безкористната помощ по различните авторски и заглавийни изписвания (вече утвърдени у нас по един или друг начин), които аз не винаги успявам да уцеля още от първия път. Преводаческите пътища – и те комай като господните… неведоми са, какво да ги прави човек?

- 22-02-2011|Ралица

Благодаря за статията!

Бих искала да добавя, че Out Stealing Horses също е издадена на български през 2010 година от „Делакорт“ под заглавие „Хайде да крадем коне“, а името на автора е транскрибирано – Петершон.

България видяна отвън и България, която е отвън

Автор: Владимир Левчев

Веднага след края на комунизма у нас стана ясно, че само oколо един процент от българското население е виждало света отвъд Желязната завеса. През 80-те години нямаше интернет, така че нашите познания за Запада бяха оскъдни и най-често от втора ръка. Съответно и хората на Запад почти нищо не знаеха за нас. Освен че България е най-послушния васал на Съветския съюз.

Голямата българска диаспора започна да се формира едва през последните две десетилетия, след оставката на Тодор Живков и падането на Берлинската стена. Докато населението на България намалява, броят на българите, живеещи в чужбина, по предположения, идващи от Агенцията за българите в чужбина, е някъде между 3 и 4 милиона. Това е половината от броя на хората в Българи! Предполага се, че само в Съединените Щати живеят постоянно около 300 000 българи, 100 000 от които в Чикаго.

От друга страна, Чикаго е наричан „най-големият полски град в света след Варшава“ поради необичайно високия процент на американци от полски произход, които живеят в този град. Поляците, руснаците, сърбите са създали своите диаспори много по-отдавна от нас. И почти всички останали европейци. За тях не е толкова странно, колкото за нас, крушата да падне по-далеч от дървото.

В днешния глобален, пост-модерен и пост-индустриален свят границите падат, далечните места се приближават, мобилността на хората е такава, дори когато живеят постоянно някъде, че понятието за едноетнична нация става все по- условно. Представата за нацията като население от специфична етническа група, концентрирано в някаква исконно родова, свещена територия, обградена от крепостна стена (или телена мрежа с ток) е не само отживелица, но и нещо вече непостижимо. (Изключение прави може би само Северна Корея.)

Но дали разпиляването на хората – този неизбежен аспект на глобализацията – може да бъде повод за националистически терзания и опасения, че нацията изчезва?

Ако се поучим от опита на народите, отдавна пръснали се по света, като ирландците, поляците, евреите, ще гледаме по-спокойно на нещата. Народите с големи диаспори не само че не губят своята идентичност, не само че не се претопяват в други, но напротив, като че ли стават по-резистентни и запазват по-добре своя уникален културен облик.

До голяма степен полската култура през 19 век, когато не е имало Полша, а дори и руската през 20ти век след Революцията, е създавана от емигранти в Западна Европа и Америка. В Съединените Щати, тази държава с многоетническа нация, ирландците, например, са близо 10 пъти повече, отколкото в Ирландия. Да не говорим за евреите. Еврейската идентичност е оцеляла през хилядолетията, без изобщо да е била базирана в собствена национална държава.

Освен че национална култура може да се създава отвъд границите на националната държава, диаспората помага за популяризирането на културата на „старата родина“ по света. От личен опит мога да кажа, че когато живеем в чужда страна, ставаме много по-големи патриоти, защото „българин“ там е част от нашата лична идентичност. Което не е така в България, където всички сме българи.

Освен ако съзнателно не са решили да се претопяват, като откъсват децата си от техния корен (което рядко се случва), българите в Америка са големи патриоти – веят български флагове, ходят редовно в българските черкви, слушат българска народна музика, създават български неделни училища, вестници, радиопрограми. Същевременно българите в чужбина са граждани на света, които не страдат от патриотарско тесногръдие. Българите в Америка са и българи, и американци.

Диаспората допринася за културния имидж на страната. Големи източноевропейски поети като Васко Попа и Збигнев Херберт се радват на изключително уважение и популярност в САЩ, защото са много добре преведени от двама големи американски поети, съответно от сръбски и полски произход – Чарлз Симич и Чеслав Милош.

От началото на деветдесетте години на миналия век, с нарастването на нашата диаспора в САЩ, редица български писатели също се установиха да живеят там. За 13 години и аз бях един от тях. Освен писателите-имигранти от преди 10 ноември, като Атанас Славов и Любомир Канов, сега в САЩ живеят и получилият тази година наградата „Хеликон“ Захари Карабашлиев, авторът на романа „Дзифт“ Владислав Тодоров, Милена Фучеджиева, поети като Георги Белев, Кирил Мерджански, Любомир Николов, Катерина Стойкова, Димитър Кенаров. Сто на сто пропускам много други имена.

До неотдавна у нас беше широко разпространено схващането, че добра литература и особено поезия може да се пише само на „майчиния език“. Но това не е вярно. Има изобилие от примери за двуезични големи писатели – от Джозеф Конрад, през Самюел Бекет до Владимир Набоков. Между поетите, достатъчно е да споменем лауреатите на Нобелова награда Чеслав Милош и Йосиф Бродски. И не само през 20-ти век – винаги в историята от Рим до Русия, от Австро-Унгария и Османската империя до Съединените Щати и Индия голяма част от населението в имперските и многонационални държави е било дву- или триезично. Такива са били и българите до 19-ти век и по време на Възраждането. Така че – нищо ново под слънцето в това отношение.

Бих могъл да споделя известен личен опит като автор, пишещ на два езика. В последната ми българска книга „Любов и смърт“ (изд. Сиела, 2009) има няколко стихотворения, писани първо на английски и публикувани във втората ми американска книга „The Rainbow Mason“ (Cornerstone Books Publ., Va., 2005).

Твърдението на Робърт Фрост, че поезията е това, което се губи при превода, е само донякъде вярно. Разбира се, всеки превод създава продукт, който, независимо от качеството си, се различава от оригинала. Между думите и словосъчетанията в два езика никога няма пълна еквивалентност. Но наистина непреводима е само тази поезия, която изцяло разчита на музиката на оригиналния език, на рими, алитерации, звукопис. Или на игри на думи, на омоними. Поезията, която разчита повече на визуалното, образната и метафорична поезия, е по-лесно преводима.

Вече споменах сръбския поет Васко Попа. Неговата образна минималистична поезия, в която няма рими и други музикални атрибути, звучи чудесно на английски. Както и други двуезични български поети, аз напълно се отказах от римите и непреводимите игри на думи в Америка. Изградих си един изчистен образен стил, който запазих в поезията си и на български език сега, след завръщането ми в България. Двуезичността винаги ни помага в писането, и в мисленето бих казал – независимо на кой език пишем или мислим.

Когато отидох в Щатите през 90-те години, срещнах симпатия към себе си и България – и никакви предубеждения. Мисля че причините бяха две: първата, и най-важната, беше спасяването на българските евреи от Холокоста, факт добре известен на всички евреи по света. Книгата на М. Барзоар „Beyound Hitler’s Grasp“ („Отвъд хватката на Хитлер“), която стана много популярна по това време, изигра доста голяма роля за положителния имидж на България в САЩ. Другата причина за това добро отношение към нас бяха, уви, югославските войни. Американците всеки ден гледаха по телевизията картата на пламтящата и пукаща се по шевовете Югославия. Виждаха, че тя граничи с България. И научаваха, че в източната съседка на „балканизираната“ държава на Милошевич има етнически мир. (Добре е нашите войнстващи националисти да разберат, че ксенофобията им само пречи на имиджа на България по света. И на България.)

Американците, като нация създадена от имигранти, по принцип са по-добре настроени към чужденците от западноевропейците. Но мисля, че сега, когато страната ни е интегрална част от Европа, ние сме доста по-добре третирани и в Западна Европа.

Проблемът си е в нас. Други нации, като евреите, са сплотени и винаги са си помагали, дори и когато не са имали независима и свободна „стара родина“. А у нас като че ли най-популярният и вечно актуален виц е вицът за българския казан в Ада, на който не му трябват дяволи да го пазят, защото грешниците сами се дърпат един друг за краката. Всеки е срещу всеки. Може би и затова, за разлика от сърбите, гърците и турците, ние още нямаме Нобелов лауреат, който пише на български.

Но нещата се променят. Има вече много млади хора, които живеят по света, чувстват се граждани на света, а същевременно обичат България и работят за България – било като създатели, било като популяризатори на българската култура. Да не говорим за науката, спорта и бизнеса, които по-лесно преодоляват националните граници.

11 януари 2010 г.

Текстът е част от книгата „Моят Бог и моите демони“ (изд. Сиела, 2010).

Публикация с разрешение на автора.

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (7)

- 09-01-2011|Д-р Гонзо – Хм

Надявам се да не ми тръгне лошо име пред създателя на сайта, но изглежда ме бива единствено в отрицателните коментари. Не успях да проследя откъде идва и накъде отива този текст, не успях да намеря и каквато и да е било връзка между посочените примери, които изглеждат като случайни цитати от „Голям алманах на българите в Щатите, между които съм и аз“. И докато можеше да се стигне донякъде с цитирането на поляци и сърби, сравенията на евреи с българи не могат да имат каквато и да е било почва или бъдеще, просто е безумно. Как, от кого се създава българската нация, какво преживява тя преди „комунизъмът“, по време на него, след него – са въпроси които имат място в темата, въпроси, които не смятам, че ще се разрешават с клишета и твърдения, че нямаме Нобелов лауреат, защото се караме.

С най-голямо уважение.

- 09-01-2011|stan

Захапани едновременно поне 4-5 много големи теми. Само за да бъдат олигавени. Авторът май сам не си вярва, че ще добави нещо към тях.

- 09-01-2011|бай Иван – Присъединявам се към коментара на д-р Гонзо

- 09-01-2011|Ралица

„Твърдението на Робърт Фрост, че поезията е това, което се губи при превода, е само донякъде вярно.“

Поезията е непреводима, но понякога преводът на едно стихотворение става отблясък на оригинала и се преобразява в ново стихотворение.

- 16-01-2011|Владимир Левчев – до д-р Гонзо

Вие казвате, че не сте проследили откъде идва и накъде отива текста ми. Аз мислех, че тезата е пределно ясна: вече не може да се говори за българската нация, или за българската култура с понятията от 19-ти век. Или от времето на Студената война. Днес нациите не съществуват вече само в определени държавни или териториални граници. Един българин в САЩ или в Германия не е вече „невъзвръщенец“ както беше до преди 20 години, а интергрална част от българската нация. Същото важи и за българската култура. Тя не се прави само в България. За съжаление ние нямаме световно известен писател – Юлия Кръстева, Цветан Тодоров и Елиас Канети не пишат на български, но български писатели вече живеят и работят навсякъде по света. Един от тях е Златко Енев, създател на това чудесно интернетно издение. Колкото до еврейската нация – естествено, че не я сравнявам с българската – просто тя е класическия пример, че е възможно една нация да се развива и да просперира през вековете дори без да има своя държава или територия. (Впрочем, преди създаването на Израел, еврейската нация не е имала дори един говорим език, а най-малко два – идиш и ладино. ( На български втория се нарича шпаньолски.) И евреи са писали и правели голяма литература на всякакви езици.) Темата, или темите, на горния текст са, разбира се, прекалено големи и важни за да се изчерпят само в една кратка статия, писана впрочем за списание. ( И съм далеч от мисълта, че аз съм първия който е поставил тези въпроси или че съм отговорил на тях изчерпателно.) Но именно затова призовавам господин stan, според когото „само съм олигавил“ важните теми – да хване една и да я захапе смело. Тук чух( видях) критики за моя текст, но никакво мнение по важните проблеми.

- 16-01-2011|Владимир Левчев – П. С.

„Как, от кого се създава българската нация, какво преживява тя преди „комунизъмът“, по време на него, след него..“ – да това са много важни въпроси, но моят текст не е за това. В този сайт имам друг кратък текст – лично мнение – по въпроса за етногенезиса, нацията и национализма.

- 21-01-2011|Павлина Иванова

Много стойностен текст! Напълно съм съгласна с разсъжденията. Нямам собствен поглед на този етап върху живота на българите в чужбина, но много мои близки, живеещи в различни държави, са споделяли подобни впечатления.

Съжалявам, че поместените коментари само потвърждават думите Ви за това какви сме българите!

Джонатан Франзен, смутеният

Автор: Хелена де Бертодано

Джонатан Франзен не вярва, че има нещо такова като „Великият американски роман“. Самата фраза го дразни. „Това е глупава фраза и тя се използва от хора, които не са приятели на романа. Може би във Великобритания е по-различно, но тук в САЩ това е едно снизходително нещо, което не-читателите казват когато чуят, че сте писател:, О, вие пишете Великия американски роман, така ли…‘„

Той седи на стол с висока облегалка в апартамента си в Горен Ийст Сайд в Ню Йорк – в началото ръцете му са кръстосани на гърдите, дланите пъхнати под мишниците. На масата пред него лежат няколко копия на новата му книга, Свобода – тежък том, който в някои среди се възхвалява като, хм, Великия американски роман, и който му спечели място на корицата на Timemagazine – първият романист, удостоен с такава чест през последните десет години.

Но Франзен си има собствен начин за подлудяване на хората – Newsweekведнъж го нарече „надут кур“ – а скоро след корицата на Time, още преди книгата да е публикувана, се получи взрив от „Франзен-радост“ и приказки за Джонатан „Гения“ Франзен: авторката Дженифър Уайнър изобрети тази фраза, за да опише чувството, което получавала при четенето на безкрайните хвалебствени рецензии на творчеството му.

И все пак той изглежда почти недосегаем. Дори Опра, с която по някое време той имаше много публичен сблъсък, го избра за своя Клуб на книгата, и се очаква новата книга да се продава дори повече от Корекциите, много хваления му роман от 2001, който продаде почти три милиона копия и също беше наречен Великия американски роман.

„Никой не знае дори какво означава тази фраза!“, горещи се Франзен, на 51, който, въпреки тежкарските очила, всъщност изглежда по-добре отколкото на авторските си снимки. „Чувате хората да казват:, Да, ще си взема една година отпуск от банкерството, за да напиша Великия американски роман‘.“

Той се успокоява достатъчно, за да признае, че да, може би през тридесетте години фразата е имала някакъв смисъл. „По онова време тя е била асоциирана с тоталитарната амбиция у романиста да се опитва да обхване страната като цяло.“

Но, казвам аз, Свобода представлява мащабен поглед върху Съединените Щати от последното десетилетие, по същия начин, по който Корекциитеобхващаха Америка от деветдесетте. „Да, но това не е нищо ново за читателите. При всички случаи за който и да е американец не е нищо ново как се живееше в Америка през последното десетилетие. Всички вече знаем, ние просто го направихме.“

Задачата на романа, казва той, е променена до безкрайност. „Социалната функция да се предоставя нещо ново е тотално премахната от телевизията и Интернет. Ако бих имал списък от задачи като романист, дори на 35-то място нямаше да стои, Да се даде на читателите интересна непозната информация‘.“

Ок, казвам аз, отивайки настрана от тази несигурна тема, но кое тогава е на първо място? Той замълчава за около минута, със затворени очи, лице напрегнато от концентрация, преди да проговори отново, много бавно. „Да се намери адекватно изразно средство за най-трудното нещо в моята собствена сърцевина, с надеждата, че това може да предизвика съответна реакция у читателя, който инак се е чувствал самотен с тези дълбоки, трудни усещания.“ Той отново отваря очи. „Всъщност аз нямам списък, така че определението ми е малко тромаво. Но това е проектът.“

Със сигурност Свобода (заглавието изглежда е иронично) не избягва обръщането към трудните неща. На едно ниво това е хроника на трудния брак между Уолтър и Пати – една двойка от средната класа в Средния запад, изпъстрена с болезнено-точни наблюдения върху проблемите на семейния живот – несъвместими роднини, непокорни деца, неадекватни родители и, в най-мрачните си моменти, бавният колективен марш към смъртта.

Подскачайки сред едно огромно американско платно, както географски, така и политически, Свобода улавя както красотата, така и грозотата на Америка. Тя представя динамиката на семейния живот на фона на по-големи теми като войната, технологиите, популационния взрив и глобалното затопляне, включително и някои тежки – и, откровено, доста тъпи – пасажи, засягащи околната среда. От време на време човек получава усещането, че е бил отклонен по някакъв страничен път, за да бъде тормозен с неща като заплахите за животните, особено за птиците, докато онова, което всъщност му се иска да узнае, е дали Пати и Уолтър ще успеят да се оправят с обърканите си животи.

Романът съдържа и една малко гадна закачка с Иън Макюън, описвайки един герой, който „се бори, за да пробуди у себе си интерес“ къмИзкупление. Това, обяснява той по-късно, било отплата за твърдението на Макюън, че Филип Рот бил единственият останал голям американски романист – една забележка, която „със сигурност не беше приета добре сред ония от нас, които все още правят нещо.“

Днес аз питам Франзен дали коментарът на Макюън все още го боде. „Ужасно“, казва той, очевидно на шега. „Първото, което направих, беше да му изпратя един суров екземпляр от Свобода, веднага когато беше готов. Вчера получих невероятно мило съобщение от него – въпреки дребното заяждане от книгата. Той беше изключително щедър и сега аз съм, разбира се, напълно разоръжен. Мисля, че той сигурно е много мил човек. Казвал ли е нещо за американските романисти? Не си спомням.“

Франзен говори почти така, както пише, подбирайки думите много внимателно и редактирайки се – което означава, че той често прави два или три опита върху едно изречение, преди то да се получи окончателно. С тежки очила в рамка от черупка на костенурка и няколкодневна брада, той е облечен небрежно в джинси и синя фланелка, внимателно огладена, която по-късно той заменя с риза в същия цвят, за фотографията.

Апартаментът е педантично спретнат: на стената виси китара, книги са струпани по всяко възможно място. Стените са украсени с модерни картини и фотографии на птици – по собственото му признание той е нещо като птиценаблюдател (също като Уолтър) и на масата пред нас се намират две играчки-птици, които цвърчат електронно – и дразнещо – когато регистрират някакво движение. „Запазил съм си един скъпоценен час за наблюдение на птици следващия месец в Норфолк, едно величествено местенце в Англия“, казва той с ентусиазъм.

Франзен споделя апартамента с Катрин Четкович – приятелката му от последното десетилетие – която описва в мемоара си Зоната на неудобството от 2006 като „калифорнийска писателка-вегетарианка, малко по-възрастна от мен“. Бил е женен веднъж, за друга писателка, Валери Корнел, с която се е запознал в университета. Докато разговаряме, в откритата кухня прави нещо дребна жена с кестенява коса до раменете, която след това напуска апартамента. „Това беше калифорнийката. Не бях достатъчно учтив, за да ви запозная.“

Методичен писател, Франзен започва работа всеки ден в седем – дори и в края на седмицата – и пише солидно в продължение на шест часа. Когато е по средата на някоя книга, той живее почти като отшелник. „Трябва да съм вкъщи в девет вечерта, защото тогава си лягам. В Ню Йорк това по принцип означава, че не можеш да се видиш с никого.“

Той прекарва част от годината в Санта Круз, Калифорния, но когато е в Ню Йорк, работи в звукоизолиран кабинет близо до дома си, експериментирайки с диалога на глас докато пише. „Говоря буквално до пресипване“, казва той. „Намирам писането по някакъв начин мъчително, изпълнен съм със страхове и съмнения.“

В следобедите той разпуска. „Ако сме в Калифорния, просто седя отзад на терасата и слушам птиците в продължение на 45 минути. След това отивам на фитнес или играя тенис с Кейти, ходя да пазарувам, прекарвам по някой час с електронната поща, пия по нещо, а вечерта чета. Или, ако тъкмо следим някоя телевизионна серия на DVD и сме уморени, си позволяваме и това.“

Прекарал дълги години в борба, преди да пробие с Корекциите, Франзен все още привиква с живота в светлината на прожекторите. „Мисля, че е по-трудно за Кейти, отколкото за мен – просто защото шумът се вдига около мен. Но по принцип хората, които ме разпознават на улицата, обикновено са интересни, притежаващи достатъчно чувствителност, за да не бъдат досадни, просто любезни. Веднъж имах неприятно преживяване, по време на суматохата около Опра. Бях в пощата и там ме спря един добре изглеждащ господин на средна възраст, който ме попита „Вие Джонатан Франзен ли сте?“ „Да“, отговорих аз, с доста надежда. При което той ми отговори: „Исках само да ви кажа, че ви намирам жалък.“

Той се смее: „суматохата“, която споменава, е начинът, по който той реагира преди девет години на избора на Корекциите за Клуба на книгата на Опра – което, според един цитат, използван вън от контекст, го карало „да се присвива“. Опра веднага махна книгата му от списъка си и отказа поканата му за шоуто си. Той беше маркиран като елитарен сноб. „Днес вече съм по-внимателен и по-малко раздразнителен участник в интервюта, отколкото преди девет години“, шегува се той. Дали ще се съгласи да участва в шоуто ѝ, ако тя го покани отново? „Да“, казва той без колебание. „С удоволствие бих оправил отношенията ни.“

Но около Франзен все още се веят противоречия. Издигането му до културна икона предизвика кисели коментари от ония, които смятат, че романите, писани от жени, биват постоянно подминавани. Джоди Пикулт и Дженифър Уайнър, и двете авторки на бестселъри[5], чиито книги никога не биват рецензирани сериозно, бяха въвлечени в свадата, твърдейки, че литературният истеблишмънт има двойни стандарти. Франзен обаче не се занимава с това.

„Аз съм съгласен с тях в значителна степен. Когато един писател-мъж просто пише приемливо за неща като семейството, книгата му бива сериозно рецензирана, защото:, Уау, един мъж се е заинтересувал сериозно от съдържанието на ежедневието‘, докато при една жена това просто бива наречено чик-лит[6]. При канона има дългогодишен дисбаланс, както и човек да определя какво е това канон.“

В действителност Франзен може успешно да се сравнява, ако не и превъзхожда, с която и да е авторка, при красноречивото описание на емоционалното съдържание на ежедневието. В Свобода, една възрастна майка казва на зрялата си дъщеря как се справя с багажа в живота си. „Просто трябва да се опитвам да не мисля прекалено много за определени неща, инак те ще разкъсат сърцето ми.“

Питам Франзен дали, след като човек веднъж се е спуснал под повърхността, всички семейства са нефункциониращи – и без да искам поставям в ход още една изобличителна реч. „Толкова ненавиждам думата ‚нефункциониращ‘, вие и в Англия ли я използвате? Ако някой каже: „произхождам от нефункциониращо семейство‘, това звучи като предизвикателство. Или, ако кажете за нечие семейство, че то е нефункциониращо, вие звучите като медик, предписващ някакъв нормативен стандарт за функционалност.“

А каква е думата, която използва самият той? „Ами, знаете ли, има го това неизбежно първо изречение от Ана Каренина [„Всички щастливи семейства са еднакви; всяко нещастно семейство е такова по свой собствен начин.“] Аз действително вярвам, че има щастливи семейства – може и да имат малки сблъсъци тук и там, но нещата по принцип функционират. Аз бих ги разделил на щастливи семейства и интересни семейства.

И все пак той казва, че му е трудно да категоризира собственото си семейство. Израсъл в Сейнт Луис, Мисури, където баща му е работел за железниците, той бил „окъпан в любов“. „Гледам към семейството си, което беше емоционално разбъркано, с много, почти постоянна фрустрация, разочарование, хронични депресии, страхове, липса на щастие. Майка ми беше много разочарована, в много отношения, почти през целия си живот – тя беше изключително обвързана с децата си, защото нямаше достатъчно други занимания в живота си. А баща ми беше гневен на света и се чувстваше постоянно подценен.

Братята ми преминаваха през Шестдесетте и имаше страхотни битки. По същество аз се превърнах в измамен, потаен човек от много ранна възраст, просто за да спася идентичността си. И все пак, когато гледам назад, това беше едно невероятно обичливо семейство и в края на краищата всички се справиха добре.“

И двамата му родители сега са мъртви. Преди да се скара с Опра, той се върна обратно на улицата, на която е израсъл, опитвайки се да помогне на екипа на Опра да създадат някаква представа за мястото. В една затрогваща статия вThe New Yorker той описва как снимките почти са го разпорили по шевовете – емоциите били прекалено силни и баналността на онова, което правел, го довела почти до физически колапс. Той директно отказал да посети старата си къща.

В Корекциите той мъчително използва постепенната умствена деградация на баща си, за да опише Алфред, чийто ум бавно го напуска. В Свобода, казва той, вече е преминал към неизследвана територия, рисувайки героите най-вече от въображението си. „Положих специални усилия, за да ги накарам да изглеждат не като мен.“

Той признава, че борбата с депресията, която минава през целия му последен роман, е отчасти описана от личен опит. „Винаги съм имал леки сблъсъци с умерената депресия, и веднъж или два пъти попаднах в по-дълбоки води. Но за щастие никога не се е налагало да постъпвам в болница. Неотдавна имах много тежък, но кратък срив, бях силно потопен в работата над Свобода, първите четири глави бяха готови и си мислех, че всичко върви чудесно, но се оказа, че съм имал напълно погрешна идея за това какво всъщност е тази книга.“

Как се справя с такива проблеми? „В главата ми има една много проста схема, според която депресивната ми страна произлиза от баща ми, но у мен живее също и страната, която е майка ми, която винаги успяваше да намери енергия, за да върви напред. Разбирам, че депресиите не идват без причина. Всички алармени звънци се задействат и сградата се затваря за всичко, и онова, което е останало от мен, трябва да премине през цялата сграда, помещение след помещение, докато открие източника на неприятностите.“

Преди няколко години неговият голям приятел и колега-романист Дейвид Фостър Уолас извърши самоубийство след цял един живот, преминал в борба с депресията. Франзен е прекарал голяма част от лятото в опити да убеди Уолас, че животът все пак си струва да се живее и че най-доброто, което може да напише, все още му предстои. Но през септември 2008 Уолас се обеси. „Бях гневен“, казва Франзен. На Уолас или на света? „На Дейвид. Но бях гневен по един начин, който ми даде много специфичен прилив на енергия.“

Миналата година Франзен внезапно започна отново да намира себе си. Питам се дали след огромния успех на Корекциите той не се е чувствал потискан от тежестта на очакванията? „Не, собствените ми очаквания бяха по-тежки, когато пишех Корекциите, защото чувствах, че съм способен на много неща, а никога не бях признат като такъв. В най-лошите дни имах усещането, че са ме сбъркали с някой, който е никой, някой, когото не бихте чели. Много по-трудно е да се работи, ако нямате никакви основания да вярвате, че някой ще тръгне да чете книгите ви.“

Сега публикацията на книга от Франзен е събитие от национален мащаб. Президентът Обама поискал копие от още непубликувания Свобода, за да го вземе със себе си по време на отпуската. Имало ли е отзиви? „Чух, че го е прочел.“ И? „Ами, споменаха ми думата ‚потресаващо‘. Което, разбира се, може да означава много неща.“ Подсказвам му, за да го подразня, че може би Обама е искал да каже „Най-после я свърших: потресаващо“. Франзен не се смее: „Ако той наистина я е прочел и то внимателно, бих бил поласкан и невероятно горд.“

Дори Мичико Какутани, страховитата критичка от New York Times – която отхвърли предишната му мемоарна книга като „капризна, помпозна, обсебена“ – говори за Свобода като за „най-дълбоко прочувствания му роман досега“. Но Франзен не е чак толкова готов да закопае томахавката с нея. „Все едно да слушаш как някой самодоволен десетокласник сипе морални оценки“, казва той. „Тя е едно национално притеснение.“

Франзен прави пауза в писането докато се посвещава на „рекламния ужас“ от следващите няколко месеца. „Сигурно бих могъл просто да си стоя вкъщи и книгата пак ще се продава добре, но в шумната култура, в която живеем, романистите понякога се чувстват като последните няколко аборигени. Изпитвам нещо като посланическо задължение да изляза навън и да кажа: ‚Ние не сме застрашени от изчезване. Опитайте я – и може би ще ви хареса‘.“

Докато правим снимките, аз го питам дали може да разгледам библиотеката в другия край на стаята. „Добре, но бързо“, казва той рязко, очевидно бидейки напълно против. Сега е малко неудобно, така че аз правя каквото ми е казано и много набързо преглеждам авторите, откривайки Дикенс, Киплинг, Стайнбек, Гюнтер Грас, Дон Делило, Вирджиния Улф. Никакви модерни жени-писателки, с изключение на Лори Мур, чието творчество никога не би могло да бъде категоризирано като чик-лит.

Макар че Франзен е майстор при описанието на семейния живот, той никога не е имал собствени деца. „Човек не може да свърши всичко“, въздиша той. „Това със сигурност не идва от някаква принципна съпротива срещу увеличаването на световното население.“ Докато се борел с писането наСвобода, той си втълпил, че евентуалното бащинство действително би могло да подпомогне творческия процес. „Много сериозно обмислях дали да не осиновя някои сираци от войната в Ирак.“ Споменал плана си в разговор с редактора му в The New Yorker, който бил ужасен. „Той взе от бара две клечки за зъби, направи с тях кръст и бавно ги прокара пред лицето ми, за да прогонел злите духове.“ Франзен се смее.

„След което много разумно посочи, че на тоя свят има много повече хора, които могат да бъдат добри родители от такива, които могат да пишат добри книги.“

Източник

Хелена де Бертодано е британска журналистка, сътрудничеща на множество американски и британски издания.

Прокисването на турската европейска мечта

Автор: Орхан Памук

В учебниците, които четях като дете през 1950-те и 1960-те, Европа беше розовата страна на легендите. Докато изковаваше своята нова република от руините на Османската империя, победена и разкъсана след Първата световна война, Мустафа Кемал Ататюрк воюваше против гръцката армия, но с поддръжката на собствената си армия по-късно той въведе цял ураган от социални и културни реформи, които бяха не анти-, а прозападни. Именно за да бъдат легализирани тези реформи, които засилиха новите турски държавни елити (и бяха обект на постоянни дебати в Турция през следващите 80 години), ние бяхме призовани да приемаме с ентусиазъм и дори да имитираме една розова – оксиденталистка – европейска мечта.

В същата степен, в която учебниците от моето детство съдържаха текстове, предназначени да ни научат защо държавата трябва да бъде разделена от религията, защо е било нужно да се закрият дервишките ложи или защо е било необходимо да заменим арабската азбука с латинската, те бяха препълнени и с въпроси, чиято цел беше да разкрият тайната на неимоверната европейска мощ и успех. „Опишете целите и постиженията на Ренесанса“, питаше ни учителят по история от средното училище. „Ако бихме имали също толкова много петрол колкото арабите, щяхме ли тогава да бъдем толкова богати и модерни, колкото са европейците?“, питаха по-наивните ми съученици от лицея. В първата година в университета, всеки път, когато колегите ми се сблъскваха с подобни въпроси, те се измъчваха от мисли като „защо ние никога не сме имали Просвещение?“.

Арабският мислител от 14 век Ибн Халдун казва, че залязващите цивилизации продължават да съществуват, имитирайки победителите си. Но понеже турците никога не са били колонизирани от някоя от световните сили, „преклонението пред Европа“ или „имитирането на Запада“ никога не е имало у нас онзи привкус на проклятие и усещане за унижение, каквито откриваме у Франц Фанон, В. С. Наипол или Едуард Саид; да се гледа към Европа при нас беше един вид исторически императив или дори въпрос на адаптация.

Но тази розова мечта за Европа, някога толкова силна, че дори нашите най-анти-западни мислители и политици тайно вярваха в нея, днес започва да увяхва. Това може да се дължи просто на факта, че Турция вече не е толкова бедна, колкото беше някога. Или може би причината е, че това вече не е просто едно селско общество, управлявано от армията си, а динамична нация със силно гражданско общество. А през последните години, разбира се, имаше и постепенно забавяне на разговорите между Турция и Европейския съюз, без каквито и да е изгледи за някакво близко разрешение. Нито в Европа, нито в Турция има някаква реалистична надежда, че Турция ще се присъедини към Европа в близкото бъдеще. Да се признае загубата на тази надежда би означавало да се развалят отношенията напълно, така че никой не притежава смелостта да произнесе тези думи.

Че Турция и други не-западни страни са изгубили илюзиите си по отношение на Европа е нещо, което знам от собствените си пътувания и разговори. Една от главните причини за напрягането на отношенията между Турция и ЕС без съмнение беше съюзът между част от турската армия и някои водещи медии, от една страна – и някои националистически партии, от друга, които проведоха успешна кампания за саботиране на преговорите. Същата инициатива доведе и до преследванията срещу мен и мнозина други писатели, убийствата на други, както и убийствата на мисионери и християнски свещеници. Налице са и емоционалните реакции, чието по-голямо значение може да се обясни най-добре чрез обръщането на погледа към Франция: в течение на миналия век няколко поколения от турските елити с вяра са приемали Франция като модел, възприемайки нейното разбиране за секуларизма и следвайки нейния пример в образованието, литературата и изкуството… Така че, да се наблюдава как през последните пет години Франция се превърна в страната, най-силно противопоставяща се на идеята за турското членство в ЕС, беше нещо силно нараняващо и обезкуражаващо. И все пак, най-голямото разочарование идва от участието на Европа във войната в Ирак. В Турция то предизвиква истински гняв. Светът наблюдаваше мълчаливо как Европа се остави да бъде подмамена от Буш за участие в тази незаконна и жестока война, демонстрирайки огромна готовност да бъде подмамена.

Наблюдавайки обстановката в Европа откъм Истанбул и по-далеч, първото нещо, което човек вижда е, че Европа (както и Европейският съюз) е объркана относно вътрешните си проблеми. Ясно е, че народите от Европа имат много по-малко опит когато става дума за живот с ония, чиято религия, цвят на кожата и културна идентичност са различни от собствените им, и че те не са особено ентусиазирани от изгледите за подобен живот: съпротивата прави вътрешните проблеми на Европа още по-трудно разрешими. Скорошната дискусия в Германия по въпросите на интеграцията и мултикултурализма е достатъчно добър пример за това.

Със задълбочаването и разпространяването на икономическата криза, Европа може, затваряйки се, да отложи борбата си за запазване на „буржоазното“ в смисъла, който Флобер придава на тази дума, но това няма да реши проблема. Когато гледам Истанбул, който става още малко по-космополитен и по-сложен с всяка изминала година, и който сега привлича имигранти от цяла Азия и Африка, аз без труд достигам до следното заключение: бедните, безработните и беззащитните от Азия и Африка, които търсят нови места за живот и работа, не могат да бъдат държани вън от Европа до безкрайност. Още по-високи стени, по-строги визови ограничения и кораби, патрулиращи във все по-голям брой по границите, само могат да отложат деня на равносметката. И, което е най-лошо от всичко, анти-имиграционните политики и предразсъдъци вече разрушават базисните ценности, които направиха от Европа онова, което тя е.

В турските учебници от детството ми нямаше дискусии по въпросите на демокрацията или правата на жените, но върху пакетчетата „Голоаз“, които пушеха френските интелектуалци и артисти (или поне така си мислехме ние), бяха напечатани думите liberté, égalité, fraternité – а тези цигари се намираха в голямо обръщение. “Fraternité“ се превърна в символ на духа на солидарност и съпротива, насърчаван от левите движения. Но да бъдеш безчувствен към страданията на имигрантите и малцинствата, да крещиш против азиатците, африканците и мюсюлманите, които днес водят труден живот по перифериите на Европа – това не е „братство“.

Човек може да разбере как Европа може да изпитва страх и дори паника, опитвайки се да запази великите си културни традиции, да печели от богатствата, които жадува от не-западния свят и да запази предимствата, спечелени в толкова много столетия на класови конфликти, колониализъм и граждански войни. Но ако иска да се защити, дали за Европа ще бъде по-добре да се обърне навътре, или, напротив: може би тя трябва да си припомни своите базисни ценности, които някога направиха от нея център на тежестта за всички световни интелектуалци?

Източник

Орхан Памук е един от най-значителните съвременни турски автори и носител на Нобеловата награда за литература за 2006 г.

Коментари (13)

- 16-01-2011|Владо – Турция и Европа

Самото съществуване на хора като големия писател Орхан Памук, а в по-ранна епоха и на Мустафа Кемал (Ататюрк) – родом от Солун, показва, че турските елити СА европейски. Поне колкото българските, ако не и повече. Но същото ( и с по-голяма сила) важи за руските културни елити. За съжаление това не значи, че вратата на европейския съюз е отворена за тези два европейско-азиатски гиганта. Сьс самия си размер и количество население те се усещат като заплаха за съюза. Иначе аз много бих се радвал не ние, а юго-източните ни съседи да поемат отговорността за границата на Европейския съюз с Азия. Също така е проблем, че и в Русия и в Турция, освен европейските елити съществува огромно население с архаичен и недемократичен, т. е. неевропейски манталиет. Не казвам азиатски – защото и твърде „западни“ по вид и свръх-развити страни като Япония са в Азия. А „азиатщина“ ( в пейоративния смисъл) дал Бог и в България – какво европейско има в чалгата? Но благодарение на глупостта на Джордж Буш в Ирак, Турция вече не е силно про-американска ( каквато беше до скоро) и всъщност се явява един нов Близкоизточен център, около който гравитират особено страни с тюркско население като Азърбейджан, Туркменистан и т. н. А също и Ирак.

- 17-01-2011|Eфо – Защо Турция ?

Защо Турция да бъде член на ЕС ? По какви причини ? Тя не е европейска страна – по дух, по история, по религия, по манталитет. Факт е, че ако всички турци бяха като Орхан Памук – нямаше да мисля така. Но не са. Факт е, че икономиката им се развива стремително. Но ако погледнем този критерий, а избягаме от всички други, то Израел е много по европейска страна от Турция.

- 18-01-2011|Йорданова – Благодаря за възможността…

да прочета статията.

Обичам Орхан Памук.

Както винаги оставя отговори и още повече въпроси.

- 20-01-2011|Боби – re: Благодаря за възможността…

В Турция все още има огнища на военен конфликт с кюрдите. Този конфликт е без изход и защото кюрдите нарастват стремглаво, скоро ще достигнат 30 милиона, според някой вече са ги достигнали. Турция не одобрява инвазията в Ирак, защото след нея в западен и северен Ирак се оформи силен кюрдски анклав. Кюрдите владеят най-богатите петролни полета и сега непрекъснато говорят и действат за самостоятелност.

- 30-01-2011|ogfkr

Между Турция и България има една съществена разлика, което прави изоставането на Бълагария все по- осезаемо. Турция изпраща 100 000 студента в елитни западни университети, българите също учат на Запад, но … турците се връщат, а българите остават там и това е защото в България никои не ги цени, а образованите са подозрителни. В Турция образованието и знанията са престижни и добре платени, Ако в България един физик е утайка, с която се подиграват, в Турция е платен и уважаван гражданин. Малко известно е че турските менидъжъри са по-платени от европейските, а турските лекари не ходят да работят в Африка за по-високи заплати, като българите. Българинът вече си плаща много скъпо за това унижение на образованите, тук остават само пенсионери и утрепки, затова и бъдещето не е розово: чака го демографски колапс, икономическа и технологична изостаналост, свръхбедност, високо данъчно и социална бреме, което да покрива социалните плащания, сериозни социални конфликти.

- 05-02-2011|Eмилия-Боряна Славкова – Досадата и разочарованието на Орхан Памук

ДОСАДАТА И РАЗОЧАРОВАНИЕТО НА ОРХАН ПАМУК

Емилия-Боряна Славкова

E. -Б. Славкова е учен-турколог и балканист-международник, преводач с турски език и преподавател по турски език и Странознание-Турция в СУ“Св. Кл. Охридски“ и Педагогическия и-т „Л. Каравелов“, клон на Пловдивския у-тет „П. Хилендарски“

Защо в статията си на сайта му в Издателство „Илетишим“, отпечатана и в „Guardian. co. uk“, 23.12.2010 и препечатана от „Либерален преглед“, 2011. 01, писателят Орхан Памук говори с досада и разочарование за присъединяването на Турция към Европейския съюз? Между другото, само в английския превод на заглавието на статията присъства несимпатичната дума „прокисване“, оригиналното заглавие е „Ах, пак Европа“. Както ще да е, смисълът, явно, е в тази посока, в сайта статията фигурира, и в турски, и в английски вариант.

Щом Орхан Памук, почти не разработващ открито в творчеството си въпроси на политикатаи прибягващ до пряко изразяване на политически и обществени позиции само в публицистична форма, е решил отново да заяви отношението си към присъединяването на своята страна към ЕС, сигурно е имал сериозен подтик за това. Но защо ми се струва, че гражданинът Орхан Памук от 2010 г. не е същият Орхан Памук от средата на 90-те? Спомням си негови статии и прояви тогава, когато още беше „изгряваща звезда на Изтока“. В онези години проявяваше гражданска доблест и смелост да изкаже позицията си по едни от най-болезнените проблеми в съвременното турско общество, налагащи демократично решаване, проблемът за отвратителната война на турската държава на генералите и олигархията срещу кюрдската национална общност, за многократното нарушаване от турската армия на границата с Ирак и окупирането на иракска територия, както и хроничният въпрос за правата на човека в страната. Тогава основателно, мисля, създаваше убеждението, че гледа на Турция с очите на западен човек.

В публикувана в немския „Шпигел“ през 1995 г. обширна статия обвини правителството си, „не знаещо друго освен насилие, терор и гнет“ за това, че „вече цяла Турция малко по малко е отровена, изгубила е разсъдъка си и тази произлизаща от държавата отрова и насилническа лудост ужасяващо се е просмукала в езика“ на гражданите на страната. Всички знаем, казваше той тогава, че окупационните операции в Северен Ирак, нито ще решат кюрдския въпрос, нито ще изкоренят Кюрдската работническа партия (нелегална и водеща въоръжена борба-бел. Е. -Б. Сл.), но в официалния дискурс това се представя пред турското обществено мнение като патриотизъм и тази лъжа не секва. Той ратуваше за ценности като състрадание и братство, призоваваше турците да се замислят защо „тези младежи са нарамили пушка и са хванали балкана“, приканваше към борба за траен мир, разкриваше, че „отровата на братоубийствената война само разпалва националистическите чувства и причинява бързо разрастване на чувството за малоценност, двойникът на национализма в Турция, и в резултат – носталгия по силната ръка“. И в заключение мъдро казваше: „Ако Турция иска да стане част от Европа, ако наистина има желание да се интегрира, тя най-напред сама трябва да придобие европейско поведение“.

Две години по-късно, след срещата на върха в Люксембург, когато за Турция беше определен нов предприсъединителен срок, във в.“Миллиет“ (17.12.1997 г.) той нарече напиращата към ЕС турска държава „чакащ покана нетолерантен и примитивен влюбен“. И не знам случайно ли изпусна фразата, че турците били разярени от даденото предпочитание на бившите социалистически страни, към които „турското обществено мнение се отнася с пренебрежение и намира за изостанали“. Тогава порица управляващите, че умело са скрили от това обществено мнение своя политически неуспех и са създали неправилното убеждение, че страната е била отхвърлена поради религиозно-културната си същност. Обвини ги, че вместо да се заемат с опасните политически и икономически въпроси на страната, се укриват, с помощта и на медиите, зад националистическа реторика и разпалват националистическо-шовинистична антиевропейска пропаганда. И назова правилния начин за решаване на проблемите – не лишен от разум националистически гняв, а хладнокръвно обсъждане на трудностите, свързани с развитието по Западен образец, търсене отговор на въпросите защо подготвената от младотурците и Ататюрк Западна линия се е оказала недостатъчно успешна, защо оценките на Турция по правата на човека не са на приемливо равнище. Назова и пречките пред Турция – „убийствата с „неизвестен извършител“, за които всички знаят, че са извършвани от държавата, станалите обикновено явление побоища, изтезания в полицията, които са гангренясали и разяждат цялата култура, забранените и инкриминирани книги, хвърляните зад решетките писатели и журналисти и стремежът на властта да обвинява Европа в неискреност, в това, че не желае присъединяването на Турция заради идентичността, религията и културата ѝ, а не заради тези срамни явления“. Когато изчезнат тези пречки, когато едрата турска буржоазия, битът на която е европейски и която се гордее, че била европейска, се засрами, казваше той, че живее в страна, където изтезанията на хора са обикновен навик, когато всички започнат да изпитват вина и надигнат глас в защита на Исмаил Бешикчи, който от двайсет години лежи в затвора, понеже пише книги за кюрдската история, макар че е турчин, когато развитието по Западен образец престане да бъде преди всичко бездуховно желание за технологии и потребление и започне да се разбира като критично мислене и толерантност, когато турските граждани престанат да се спотайват пред неправдата, пред арогантността на държавата и когато открито ѝ се противопоставят с вдигната глава. Тогава Турция ще бъде приета като равен съюзник в ЕС. Така говореше и, иска ми се да вярвам, мислеше, през миналото столетие световно известният турски нобелист за литература Орхан Памук.

Какво от всички тези беди, пречки и проблеми в Турция сега е променено в демократична посока, какъв демократичен път измина турската държава и управление, очертана ли е демократична перспектива за решаването на големите конфликти в обществото, стана ли по-малко арогантна държавата, та Орхан Памук сега не говори за тях? Кои от изброените сериозни проблеми в турското общество е решила управляващата почти от самото начало на новото столетие – от 2002 г. – ислямистка Партия на справедливостта и развитието, която успя да завладее властта по демократичен път?

Не смята ли Орхан Памук, че е добре по-подробно да анализира и си отговори на въпроса на състудентите си „защо турското общество никога не е имало Просвещение“, какво означава Просвещението в политическата сфера и факт ли са принципите и нормите му в турската историческа и актуална практика. Може би „розовата европейска мечта“ на Турция и турците е започнала да увяхва, защото в днешна Турция не се реализират същностните принципи и норми на демократичното гражданско общество. Мигар с ръка на сърце Орхан Памук би могъл да твърди, че днес турската държава е истински разделена от религията, както са го учили, че е нужно учебниците от неговото детство, че текетата, сектите и ордените, които през последните десетилетия се нароиха и продължават да се роят, не служат на политически цели, че ислямът не е експлоатиран за политически цели? Нима той вярва в демократичните разбирания на тази управляваща партия, която ловко си разчиства пътя за едновластно авторитарно управление, манипулативно използвайки политическата конюнктура в страната? Нима той е забравил колко турски светли демократични умове станаха жертва на ислямистката реакция и на тайните служби, нима е забравил преследванията срещу себе си? А тази партия не ги е заклеймила и не търси техните извършители. Нима той не вижда нейните стремежи за някакъв „нов“ халифат? Нима той не вижда хегемонистичните имперски тежнения на турската олигархия? С какво са различни те от турската окупация на иракска територия от вчерашния ден? Нима той не знае как архитектът на „новата“ турска външна политика, „неоосманецът“ А. Давутоглу иска всички съседни страни безусловно да преклонят глава пред силовото турско настояване, че страната му нямала двустранни проблеми за урегулиране с тях, за да може да триумфира политиката на „нулеви проблеми със съседните страни“? А къде остават геноцидът над арменците, българите, погромите над гръците, евреите? Те не са „нулеви проблеми“. Но турските управляващи дори не желаят да говорят за тях. Ако г-н Памук не знае, трябва да научи за експанзионизма на турската държава на Балканите, за агресивната потурчваща линия, която турското правителство следва в България, за това, че стройната организация на турските тайни служби, на паравоенните звена на „сивите вълци“, на идващи от Турция турски и арабски емисари шета из нашето покосено от американския неолиберализъм Отечество и най-последователно действа с реваншистки намерения, с подкрепата и на саудитски капитали и сили, за създаването на сепаратистки кадри сред българските мюсюлмани и турци. Защото и турски професори и депутати призоваваха още през 90-те години, че „Балканите са наше загубено отечество и ние трябва да се върнем там“! Но то преди всичко друго е моето българско Отечество, нашите деди го населяват от много хилядолетия насам. И ние ще го браним до последна капка кръв, както метафорично се казва, но, ако се наложи, и буквално! А ако турците искат да бъдат добре приети на Балканите, пътят е само един – цивилизовано равноправно сътрудничество, спазване и изпълнение на международните договори, отказ от анахроничните силови подходи, това е „розовата европейска мечта“! А не идеи като тази на Тургут Йозал, че за България турците вече няма да воюват с оръжие, а ще я купят с пари! Да, Турция днес не е толкова бедна, колкото някога, г-н Памук, но политическото ѝ управление не е много по-демократично. Не може ерудиран и модерен човек като Вас да не го знае, но, може би, не иска да го изговори. И ако турското гражданско общество е достатъчно силно, както казвате, защо не може да се пребори с олигархията, наличието на която не е признак за демократично общество. Доказателство за истински демократично общество е силната и преобладаваща съвременна средна класа. Къде е тя в Турция? Какъв дял от трудоспособните хора в страната са специалистите с висше образование, къде е масовият дребен бизнес?

Да, не един не-западен народ е разочарован от ЕС. В много отношения ЕС е непоследователен. Участието на много европейски страни като съюзници в НАТО на САЩ, и в гадната война в Югославия, в гадната война в Ирак, и в още по-гадната в Афганистан, не е израз на европейските ценности и цивилизация, а признак на слабост и на угодничество пред американския имперски диктат. Но, отслабени по доста причини, левите сили в ЕС последователно противостоят на антихуманния американо-британски икономически и социален модел на неолиберализма. Още по-вярно е, че Европа и ЕС са объркани относно вътрешните си проблеми и, особено, относно съвместното съжителство с имигрантите-мюсюлмани, явно мултикултурният модел не се осъществява по добър начин. Явно, хората, които не са еманципирани от общностния императив и морал, колективните религиозни общности като мюсюлманските не могат равноправно да съжителстват с една друга, либерална среда и разбиране за религиозно-културна принадлежност. Със сигурност този, който иска да се интегрира в европейската среда, трябва да възприеме елементи от нейния обществен живот, нейните правила за съвместност, защото иначе няма съвместимост. Иначе мюсюлманите се затварят, обособяват се в своя език, в своите магазини, своите кафенета, своите квартали, своите джамии и, не само че не допускат до своята общност нищо от заобикалящата ги култура, но стават и много благодатна почва за възпроизводство на средновековните отношения в мюсюлманското семейство и за култивирането на ислямистки и шовинистически политически идеи, които не работят в интерес на съвременния хуманизъм.

Да, бедните, безработните и беззащитните от Азия и Африка, които търсят нови места за живот и работа, не могат до безкрайност да бъдат държани вън от Европа. Да, високите стени, строгите визови ограничения и барикадите по границите, анти-имиграционните политики и предразсъдъци могат да разрушат основните ценности, които направиха от Европа онова, което тя е. Да, левите принципи на европейския хуманизъм liberté, égalité, fraternité пртиворечат на днешната европейска ситуация и на трудния живот на азиатците, африканците и мюсюлманите в Европа днес, да, това не е „братство“. Но братство се постига с реална демокрация и цивилизованост, за които трябва упорито да работят всички индивиди в обществото, братство се постига с издигане ислямските ценности на демократично равнище. Европа е преодоляла стремежа си да печели богатства от не-западния свят и от колониализма, не желае класови конфликти и граждански войни. Но има още актуални и търсещи някакъв реванш бивши империи, които искат друго развитие, имат не съвсем хуманно разбиране за общественото съжителство. И за да бъде преодолян сблъсъкът на цивилизациите, е нужна солидарността на хората от всички култури, за което трябва да се полагат системни усилия, хората от всички култури трябва да издигат като знаме и кумир хуманистичните ценности, за да не гръмне и се зарови в пепелища планетарната цивилизация.

- 05-02-2011|Златко

Госпожо Славкова, Европа прие България – страната, провела първото масово етническо прочистване на европейска земя след края на Втората световна война, в резултат на което 300.000 души бяха прогонени от родината си, а други 700.000 бяха превърнати в парии, лишени от каквито и да е граждански права и свободи. Европа го направи, без дори да мигне с клепач. Нещо повече – и досега, двадесет и пет години по-късно, няма видими български интелектуалци, които да са отправили глас на критика против българския национализъм, който направи възможно всичко това (не комунизмът, а национализмът, подчертавам това възможно най-дебело!), нито пък има някаква следа от широко разпространена критика на това толкова позорно петно и наследство от най-новата ни история, сравнима дори отчасти с критиката, на която турските интелектуалци непрекъснато подлагат собственото си правителство. С две думи – всички ние: вие, аз, хората, които ни заобикалят – всички ние живеем в едно напълно непромислено, лицемерно замазване и прикриване на вината, която носим, като предпочитаме вместо това да си измием ръцете с подличкото извинение, че, видите ли, за това били виновни само една шепа хора, а всички останали, те, ах, нямали нищо общо с това (само дето и досега не са намерили доблестта да поискат прошка от съседите си).

И така, госпожо Славкова – бидейки образована жена и, предполагам, човек със съвест, не смятате ли, че е малко нещо недостойно човек да гледа непрекъснато в чинията на съседа си, когато неговата собствена е пълна с толкова много и толкова нечисти… хм, да не казвам.

Какво ще ми кажете по този въпрос, госпожо Славкова?

- 05-02-2011|Златко

Една страна, в която най-популярният политик е човек, който заявява официално, че „възродителният процес“ е бил нещо по принцип правилно, но бил направен „не както трябва“ (може би, вместо да ги преименуваме, правилното щеше да бъде просто да ги обгазим, знам ли?)… та, една такава страна – и нейните интелектуалци – според мен нямат право на критика от вида, който вие предлагате тук. Това е лицемерие, а не гражданска позиция!

- 18-02-2011|Е. -Б. Славкова – към Златко

Имам много какво да Ви кажа, „бидейки образована жена“, уважаеми Златко. Както се казва, не се палете толкова, млади момко. Не съм убедена колко в културна дискусия е редно необмислено да си служи човек с изрази като „нe e достойно човек да гледа в чинията на съседа си, когато неговата е пълна с…“ и „това е лицемерие, а не гражданска позиция“. Призовавам за малко повече аналитичност и толерантност в спора и дискусията! Мисля, че всички говорим от позицията на хора, искащи самите ние и нашите общества да станем в най-добрия смисъл на думата европейци. Аз никъде не обвинявам в лицемерие Орхан Памук, например, макар че ми се струва, че той не е последователен, но и не мисля, че е лицемерен. Разбира се, бих искала, и ще се помъча да получа отговор лично от турския писател, но това е друго. Тук говорим за Турция и интегрирането ѝ в ЕС. А ако искаме дебат за България, започнете го, защото днес никоя от политическите сили не желаят да го водят. Изказване на мнение от един човек е малко плодоносно. Когато става дума за българския национализъм, обаче, (нека кажем, че има градивен и десктруктивен национализъм, това не е само мръсна дума), за т. нар. възродителен процес, за гражданската позиция на мислещите хора и интелектуалци в България (доколкото са останали след двайсетгодишен геноцид, да не говорим за 45-те години преди това!), това е тема, по която българите от интелигенцията не са стигнали до своя катарзис. Причината, мисля, е, че след като „избухна демокрацията“, както сполучливо се казва вече сред хората у нас, проблемът беше „приватизиран“ от определени проамерикански, а и протурски, кръгове (които преди това гравитираха около БКП), насърчавани и спонсорирани от финансовия спекулант Сорос, който работи за американския неолиберализъм. В цялостното си развитие България беше натикана от „последните мохикани“ на БКП и всички последвали БКП-та – БСП, СДС, НДСВ, ГЕРБ – в не национален, не български и дори не европейски път, който унищожава българската национална държава ( нацията и националната държава не са изживяли времето и задачите си) и гражданите на страната ни. „Пожарното“ създаване от страна на БКП на етническата партия ДПС съвсем не способства за необходимия процес на пречистване. Точно обратното, дейността на примитивната и чужда на всякаква демокрация, сътрудничеща си с турските тайни служби и профашистки кръгове партия на свързаните с ДС български турци засили националистическата реакция сред българите, а турците капсулира още повече и в голяма степен изконсумира полето за дискусии в българското общество по въпроса. Има целенасочена тенденция специалисти-турколози и балканисти, които не принадлежат към сороските довереници, да бъдат изолирани и изтиквани от дискусии по тези въпроси. Там като безусловни капацитети се изживяват лица със съмнителен български патриотизъм като Антонина Желязкова, която може и да познава в някаква степен ислямизирането на южните славяни, но съвсем не познава развитието на републиканска Турция и на българо-турските отношения, като физика Михаил Иванов, който пък какво познава от историята и практиката на Балканите е загадка на природата, и някои още други. Лично аз не се хваля с някакво особено гражданско себеотрицание по време на социалистическия период, но не съм забелязала и посочените лица и други, изживяващи се като дисиденти, да са се проявявали като такива тогава. Явно, когато от „другаря“ Горбачов в съдружие с Рейгановия екип и с преклонената главичка на „другарите“ от БКП негласно беше даден път, внезапно и демонстративно изникнаха разни дисиденти, които горделиво не желаеха да сътрудничат с „простосмъртните“ специалисти от своята област, и това толкова приличаше на действията на комунистическите „богопомазани“, които се усещаха „по-прави и по-справедливи“ от останалите, понеже бяха на страната на „Партията“! Така че, дебатът не се състоя, приватизираха го приватизиралите истината за 10 ноември и причините за него и след него. Когато се говори, обаче, за българо-турските отношения и ролята на национализма в тях, това е отделна, сложна и също достатъчно непозната и съзнателно неразработвана всестранно материя в нашите обществени изследвания, тя не се разработва обективно и от турските учени, сетете се защо е така и кой е длъжен да търси истината. Помислете си защо в Турция вече няма българско малцинство, а пък земите в Тракия и частично в Мала Азия хилядолетия са били населявани от българи и траки. Тези въпроси следва да се обсъждат и да се стига до истината съвместно от независимите изследователи от нашите страни. Мисля, че моят отговор на разсъжденията на Орхан Памук се движи в тази посока. Това, че в България интелектуалците по определени причини не са изпълнили дълга си да стигнат до дъното на истината за несправедливостта, съвсем не може да лиши мен, човека, който се опитва освен на България да разбере и пътищата на съвременна Турция, от правото да задам въпросите си и да изкажа мнението си по материи, които засягат всички европейци, и тези които са в ЕС, и тези вън от него. А защо ЕС прие България, а не приема Турция, мисля, всеки разсъждаващ човек може да търси отговора в правилната посока. В някои от другите коментари на статиите на Орхан Памук във вашия сайт доста ясно са напипани някои от причините. Те са много, не е тук мястото да ги обсъждаме. За мен, например, е много любопитен този детайл от негова статия, в която той твърди, че турското обществено мнение се отнасяло с пренебрежение към бившите социалистически страни и ги смятало за изостанали. Изключително интересно би било да се организира сериозна българо-турска дискусия на независими изследователи по този и други въпроси!

- 20-03-2011|ЕНТА – Разочарован

„Има целенасочена тенденция специалисти-турколози и балканисти, които не принадлежат към сороските довереници, да бъдат изолирани и изтиквани от дискусии по тези въпроси.“ Разбирам болката ви г-жо Славкова. „Изолирана и изтикана“ вие позволявате на емоцията да подтисне чувството ви за обективност. За съжаление, всеки непредубеден като мен читател, може да осъзнае колко „професионално“ е вашето отношение по темата и колко сте толерантна и обективна:

„Там като безусловни капацитети се изживяват лица със съмнителен български патриотизъм като Антонина Желязкова, която може и да познава в някаква степен ислямизирането на южните славяни, но съвсем не познава развитието на републиканска Турция и на българо-турските отношения, като физика Михаил Иванов, който пък какво познава от историята и практиката на Балканите е загадка на природата, и някои още други.“

„Специалист“, който пише по този начин е най-доброто опровержение на самия себе си.

- 24-03-2011|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Европа прие България – страната, провела първото масово етническо прочистване на европейска земя след края на Втората световна война… Европа го направи, без дори да мигне с клепач.

Според мен управляващият елит на Европа просто е решил, че Европа има интерес да приеме България, и си е затворил очите и за това, и за много други неща. (Ако някой беше попитал НАРОДИТЕ на Европа, те несъмнено биха гласували против, и то не заради „Възродителния процес“ или заради домовете ни за деца с увреждания, а просто защото се боят от нашите бандити, цигани и дори от честните ни гастарбайтери.)

Същият този управляващ елит е решил, че не е в интерес на Европа да приема Турция. Толкоз. И ако в цялата тази история има виновен, според мен това са европейските политици от същия елит, които години наред са обайвали Турция. Обещавали са ѝ, че ако постигне това, това и това, ще бъде приета – знаейки много добре, че нещата в най-добрия случай са на кантар. Лицемерието и лъжата оставят дълбоки следи и много трудно се прощават.

Натъртената ябълка и стремежът към съвършенство

Автор: Ели Иванова

Bсеки, който е бил дете по соц време и е бил пращан на пазар с родителска заръка, има опит с тревогата, наречена „дете-купувач“: заедно с хубавите, гладки, твърди ябълки продавачът вероятно ще насипе в торбичката и натъртени. Разбира се, това не се случваше само на децата. И големите трябваше да внимават какво наистина ще получат. Но децата бяха подложени на това правило най-безапелативно и трябваше да приемат „каквото им се е паднало“, а после да очакват укор от родителите, че не са купували добре.

Сега тези страхове са отдавна забравени. Продавачите са любезни и рядко може да се опасяваме, че ще ни пробутат и натъртени ябълки сред хубавите. Можем да похвалим свободния пазар за това предлагане на съвършена храна и да се поздравим, че сме постигнали това, което никое животно няма гарантирано: винаги подсигурена добра храна.

Освен ако не ни хрумне да се замислим как така на природата ѝ е станало толкова лесно да прави само хубави ябълки или пък може би капитализмът си има вграден механизъм те да се обират на върха на сочността си и натъртени ябълки просто не съществуват в неговата вселена.

Но натъртени ябълки, както и всички несъвършени храни, все още има. Просто те се отделят и изхвърлят и не стигат до погледа ни. Но ако си мислите, че сигурно се дават на прасетата, това пък е илюзия вече на идиличното производство на храна, при което собственикът на прасетата и на натъртените ябълки са едно и също лице или пък най-много комшии и е много просто ябълките да се прехвърлят от единия двор в копанката на прасето и така всички да са доволни. В действителност в днешния свят, в който ние държим да ядем само съвършени ябълки, изхвърляната храна е много повече от тогава, когато натъртените ябълки ни бяха пред очите и в торбичките. Не защото сме си надвили на масрафа, не гладуваме и затова не я ценим, а заради начина, по който тя се произвежда, продава и консумира. Производителят на прасета сега е твърде голяма компания и твърде далеч от производителя на ябълките, така че транспортирането на едните до другите просто не излиза на сметка. Иначе гладни прасета – и хора – има все толкова, но просто не са ни пред погледа.

Но проблемът със съвършената храна – защото той е проблем, а не просто феномен – не се изразява само в натъртени ябълки, които се изхвърлят. Това действително е екологичен проблем, в който освен гниещи, неизядени ябълки има неефективност и прахосване на земя и енергия за производство и транспорт на плодове, които в момента на продажба се оказват негодни за продажба на търсещия съвършена храна купувач и се изхвърлят. Освен него има гладни хора. Има и хора, които като купувачи на съвършени ябълки не биха знаели какво да правят с натъртени и в името на съвършенството са съгласни купуваните от тях ябълки да са покрити с изкуствен восък, който да ги прави твърди и блестящи. Зад всяка съвършена ябълка има някой, който е останал гладен, има прахосване, има замърсяване. Почти като отровната ябълка на Снежанка.

Как се оказва, че днес можем да си осигурим този илюзорен хранителен лукс? Първо, големият двигател за това е рекламата, която – наред с идеала за съвършеното тяло и красота – ни пуска пред очите да виси на конец и идеала за съвършената храна, който е също толкова невъзможен колкото и идеала за тялото. Всеки, който познава технологията на рекламата за храна знае, че това, което виждаме на снимките и видеото не са апетитни златисти пържени картофки, сочни росни ягоди или гладък сладолед, а произведения на визуалното изкуство, които обикновено не могат да се ядат. Сочните котлети са покрити със специален гланц, за да изглеждат сочни. Сладоледът не е сметанова наслада в начален момент на топене, а паста, подсилена със съставки, намиращи се от магазин за строителни материали. Всичко това е чист фуд стайлинг, чиято цел е да ни продаде илюзия за храна чрез образи.

А дори и когато използват реални хранителни продукти, фуд стилистите не използват какъв да е екземпляр. За една снимка на проста лъжица мюсли те преобръщат редица кутии с мюсли, за да открият и използват съвършените зрънца и ядки – т. нар. hero – които да застанат пред обектива. Един вид топ моделите сред мюслите, които реално представляват всички мюсли точно толкова достоверно, колкото топ моделите представляват жените като цяло.

Другата причина да искаме да живеем илюзията за съвършената храна е, че можем. Индустриалното производство на храна прави същото, което прави днес индустриалното производство на всичко друго: дава ни впечатление за лукс на възможно най-ниски цени. Разбира се, цените са ниски, но печалбата е много по-голяма от печалбата при неиндустриалното производство на храна: просто то е намерило начин за намаляване на стойността на продукта било чрез уедряване и индустриализиране на процеса, било чрез опаковка и разкрасена външност на продукта, било чрез дребна или едра шашма.

Така заради желанието ни да имаме месо в чинията всеки ден – нещо, което е било лукс доскоро – получаваме пържоли, които са приятно розови защото са боядисани при пакетирането, животни, които са отгледани с антибиотици и хормони и които са консервирани със забранени препарати, или пък птици, които не могат да се държат на краката си, защото те са твърде малки за да поддържат неестествено големите гърди (с търсеното бяло месо). Съвършената храна всъщност е илюзия за съвършена храна – към това сме се стремили, това сме получили. Все пак луксът наистина има своя цена и тя е по-висока от евтиното.

Или ако една купчина с гниещи натъртени ябълки не ви се струва като особено голям екологичен проблем, нека да го кажа по друг начин с други, по-реални примери. Когато хората се стремят и става възможно да си осигурят ежедневно храна, която доскоро е била лукс, то е като да ядеш пасти вместо хляб. Пастата може да е най-хубавото нещо на света, но е сладка, когато се яде в специалните случаи, за които е предназначена. В противен случай е само калорична бомба, а за да можем да си позволим да я купим за изработката ѝ е използвано същото евтино нещо, което е причина върху някои сирена с големи букви да е отбелязано, че да, те съдържат мляко.

Или пък скаридите. Някога рядък деликатес и лукс, днес те са желани Ишироко достъпни като ежедневна храна, което означава, че за производството им са оградени, индустриализирани и замърсени стотици декари водни площи в природно уязвими региони.

Да, стремежът към съвършенството, което се съдържа в един идеал не означава, че реализирането му е добра идея. Както казах, хората винаги са имали идеали (идея за лукс) за храната си, но сега имат възможност действително да ги постигнат и са пришпорвани за това от маркетинга и рекламата.

И ние участваме в него с консумирането и отношението си към храната. По-рано сме знаели какво да правим с натъртените ябълки, така че в действителност ако са ни пробутали такива това не е било голяма загуба. От несъвършеното сирене правим баница, а не гарнитура. От натъртените домати правим супа, а не салата. Вместо да очакваме всеки ден всичките ни домати да са hero, като за салата, може да си припомним как да използваме храната ефективно. Това включва и да си припомним как да използваме в ежедневните си рецепти всички части на пилето, вместо да консумираме винаги и непременно бялото месо. Да сме гъвкави и креативни в използването на продуктите, които имаме в момента. Да мислим за храната повече и да я опознаем, както и хората, които са ни я произвели. Не съвършенството е проблем в случая, а очакването да го имаме винаги. И да осъзнаем, че евтиният лукс излиза скъпо, затова по-добре да платим малко повече за нещо реално.

Идете на Форум Храна на Горичка и после разкажете как е било!

Източник

Ели Иванова живее в САЩ, където е преподавател по литература и култура. Освен в книги, хора и техните светове, тя се задълбава и във фотографията, човешките права и дребните незабележими неща.

Коментари (4)

- 17-01-2011|Lucky – Re.

За съжаление авторката не живее в България. Иначе щеше да знае, че нищо не се е променило по отношение на гнилите ябълки и тяхното пробутване на клиентите в България. Философията на продавачите в България е едно от най-трудните за промяна неща, защото е философията на Андрешко. Продавачите изпитват едно с нищо провокирано чувство да прекарат задължително клиента. Разбира се има и изключения.

- 18-01-2011|Петър Петров – Може би въпрос на народопсихология

Дали пък народопсихологията ни не е виновна не само да пробутваме развалени ябълки, а и да ги ядеме. Спомням си анекдот от времето на развития социализъм : Французин е на гости на семейство в България. Очудва се защо на масата домакините поднасят развалени ябълки. Една сутрин отива с домакинята в избата и вижда, че там има няколко касетки с ябълки. Тогава се купуваше на едро, защото след време може и да не се намерят. Силно учуден наблюдава как стопанката пренарежда ябълките и избира за дневната консумация най-развалените.

По време на храна пита домакинята, защо не консумират здравите, а всеки ден ядат новите развалени ябълки. Жената сконфузено му отговаря, че все пак нали половината от ябълката е здрава.

Чужденецът смаян възкликва : „Но защо не ядете здравите ? Че по тази ваша логика, вие ще ядете само развалени ябълки, докато здравите всеки ден се развалят …

Интересно какво ли е разправял за нас като се е върнал във Франция?

Още по-интересно е дали не продължаваме да живеем по този начин, консумирайки само „развалените неща“ от живота у нас?

- 18-01-2011|Петър Петров

Поздравления за авторката !

Струва ми се, че написаното би трябвало да се приеме в широк, бих казал иносказателен смисъл за всичко продължаващо да се случва в България. Нека не се заблуждаваме – отвън нещата се виждат и „калкулират“ много по-вярно и точно, тъй като се оценяват не по количеството и качеството на ежедневно изхвърляната у нас политическа мръсотия .

- 22-01-2011|Петрова – Права е авторката,

тъпата мода към изкуствено съвършенство, вместо да приемаме природата такава, каквато е. Не винаги една „красива и лъсната ябълка“ с търговски вид е истинска и полезна. Аз лично си купувам само български продукти и действам икономично.

С тия пастьоризирани млека вече няма каймак като ги вари човек. Ясно е колко са истински…, а да не говорим за полезни.

Думи

Автор: Тони Джуд

Бях възпитан с думи. Те се сипеха от масата в кухнята върху пода, където седях аз: дядо ми, чичовците и различни бегълци си подхвърляха едни към други руски, полски, идиш, френски и нещо, което минаваше за английски език, в някаква състезателна каскада от твърдения и запитвания. Сентенциозни остатъци от Социалистическата партия на Великобритания, още от ерата на Едуард, висяха по стените на кухнята, възхвалявайки Правата кауза. Прекарвах дълги, щастливи часове, слушайки различни централноевропейски самоучки, спорещи до късно през нощта: марксизъм, ционизъм, социализъм. Говоренето, така ми се струваше, е смисълът на съществуването на възрастните. Никога не съм губил това усещане.

На свой ред – и за да открия мястото си – аз също говорех. За малки изпълнения по време на партита аз запомнях различни думи, изпълнявах ги, превеждах ги. „Ооо, той ще стане адвокат,“ казваха те. „Ще очарова и птичките по дърветата“: нещо, което за известно време напразно се опитвах да правя в парковете, преди да опитам представлението – с не по-голям успех – в една кокни[7]-версия, през юношеските си години. По това време вече бях преминал от интензивността на полиглотските спорове към по-хладната елегантност на BBC-английския.

1950-те – когато бях в началното училище – бяха време, сковано от правила по отношение на преподаването и използването на английския език. Ние бяхме инструктирани, че дори и най-малката синтактическа волност е напълно недопустима. „Добрият“ английски беше в апогея си. Благодарение на BBC и кинопрегледите, бяха установени национално приети норми за подобаващ език; авторитетът на класата и региона, от които човек произхождаше, определяха не само как се произнасяха нещата, но и какви точно неща беше уместно да се произнасят. Изобилстваха различни „акценти“ (включително и моят собствен), класифицирани по порядъчност: по правило тези йерархии се основаваха на неща като социален статус и географско разстояние от Лондон.

Бях силно изкушен от гланца на английската проза в мимолетния ѝ апогей. Това беше епохата на масовата грамотност, чийто упадък Ричард Хогарт предусети в елегичното си есе Ползите от грамотността (1957). Вътре в културата се надигаше една литература на протест и бунт. От Щастливият Джим до Погледни назад с гняв, та чак до „кухненските“ драми от края на десетилетието, класово-определените граници на задушаващата почтеност и „подходящия“ език се намираха под постоянна атака. Но самите варвари, в атаките си срещу наследството, използваха перфектните ритми на утвърдения английски език: докато ги четях, никога не беше ми минавало през ума, че за да се бунтува, човек трябва да се раздели с добрата форма.

По времето, когато стигнах до колежа, думите вече бяха моето „нещо“. Както предпазливо беше отбелязал един от преподавателите ми, аз съм притежавал талант на „сладкогласен оратор“ – комбиниращ (както самият аз уверявах себе си) наследената самоувереност на средата с критичната острота на аутсайдера. Лекциите от Оксбридж[8] възнаграждават преди всичко вербално сръчния студент: нео-сократическият стил („Защо написахте това?“, „Какво искате да кажете?“) приканва обучавания към обширни обяснения, докато по същество възпрепятства боязливия, мислещ студент, който би предпочел да се оттегли към задните банки на семинара. Самоуверената ми убеденост в красноречието беше подсилена от всичко това: аз го считах не просто за свидетелство за интелигентност, а за интелигентността сама по себе си.

Дали е минавало през ума ми, че мълчанието на преподавателя е от решаващо значение при този педагогически подход? Със сигурност мълчанието беше нещо, в което никога не съм бил добър, независимо дали като студент или преподавател. Някои от най-добрите ми колеги в течение на годините се затваряха до степен да мълчат в повечето дебати или дори разговори, обмисляйки всичко, преди да се обвържат с някакво твърдение. Винаги съм им завиждал за тази самодисциплина.

Яснотата на речта обикновено се разглежда като агресивен талант. За мен обаче нейните функции са по същество защитни: реторичната гъвкавост позволява един вид измамлива близост – придаване на усещане за близост, докато в същото време се поддържа дистанция. Това е нещото, което вършат актьорите – но светът всъщност не е сцена и в това упражнение има нещо изкуствено: човек забелязва това у настоящия американски президент. Аз също организирах езика по начин, който ми позволяваше да се разграничавам от интимността – което може би обяснява романтичното ми предразположение към протестантите и коренните американци, и двете неща сравнително нови култури.

По въпросите на езика, разбира се, аутсайдерите биват често измамвани: спомням си как веднъж един старши партньор от консултантската фирма Маккинси ми обясняваше, че по време на ранните дни от работата в Англия му е било почти невъзможно да подбира млади сътрудници – всички те изглеждали толкова сръчни в словото, анализите просто се леели от писалките им. Как тогава човек би могъл да разбере кой от тях е истински умен и кой – просто сръчен с езика?

Думите могат да мамят – пакостливо и ненадеждно. Спомням си как бях омагьосан от фантастичната история на Съветския съюз, изплетена в Тревелианските лекции на стария троцкист Исак Дойчер (публикувани през 1967 под заглавие Недовършената революция: Русия от 1917 до 1967.) Формата така елегантно надхвърляше съдържанието, че ние го приемахме на доверие: детоксификацията, разбира се, ми отне доста време след това. Простата реторическа дарба, каквато и да е привлекателността ѝ, не означава непременно оригиналност и дълбочина на мисълта.

И все пак неспособността за изразяване при всички случаи говори за недостатъци на мисълта. Това твърдение сигурно ще прозвучи странно за едно поколение, свикнало да бъде хвалено по-скоро за нещата, които се опитва да каже, отколкото за ония, които казва. Самото красноречие започна да се превръща в обект на подозрение някъде в 1970-те: оттеглянето от „формата“ насърчаваше безкритичното одобрение на простото „себеизразяване“, преди всичко в класните стаи. Но едно е да се окуражават студентите да изразяват мненията си свободно и да не се правят опити да бъдат премазани от тежестта на прекалено рано наложени авторитети. А съвсем друго е преподавателите да се отказват от формална критика в надеждата, че предложената по този начин свобода ще насърчи независимостта на мисленето: „Не се безпокойте от това как го казвате, само идеите имат значение.“

Днес, четиридесет години след 1960-те, вече има само малцина преподаватели, притежаващи самоувереността (или подготовката) да се заядат за неудачно изразяване и да обяснят ясно защо точно то потиска интелигентното разсъждение. Революцията на моето поколение изигра важна роля при това изкривяване: не трябва да се подценява значението на приоритета, отдаван на независимия индивид във всяка сфера на живота – „да вършиш своята си работа“ в края на краищата се оказа нещо, получаващо прекалено променлива форма.

В наши дни „естественото“ изразяване – в езика, както и в изкуството – бива предпочитано пред изкусността. Без да размисляме особено, ние предпоставяме, че истината, не по-малко от красотата, бива поднасяна по-лесно по този начин. Но в продължение на множество векове, в Западната традиция, красивото изразяване на една позиция е било тясно свързвано с достоверността на защищаваната теза. Реторичните стилове може и да варират от спартанския до бароковия, но самият стил никога не е бил нещо без значение. А „стилът“ съвсем не е просто някакво добре оформено изречение: бедната изразност говори и за бедна мисъл. Обърканите думи говорят в най-добрия случай за объркани идеи, а в най-лошия – за лицемерие.

„Професионализацията“ на академичното писане – и самоувереното сграбчване на сигурността на „теорията“ и „методологията“ – подпомага мракобесието. Това насърчи появата на една фалшива валута от словоохотливо „популярно“ красноречие: в историческата дисциплина това се онагледява от възхода на „телевизионния дон“, чиято привлекателност лежи именно в претенцията му да привлича масова публика в една епоха, в която колегите-учени са изгубили интерес към комуникацията. Но докато едно по-ранно поколение на популярната научност превръщаше авторския авторитет в нормално разбираем текст, то днешните „достъпни“ автори нахлуват по неудобен начин в съзнанието на публиката. Изпълнителят, а не темата, е нещото, което привлича вниманието на аудиторията.

Културната несигурност поражда и свой собствен езиков двойник. Същото се отнася и до техническия прогрес. В един свят на Facebook, MySpace, и Twitter (да не говорим пък за СМС), енергичните алюзии заместват способността за изразяване. Там, където Интернет някога изглеждаше като шанс за неограничена комуникация, все по-нарастващата комерсиална склонност на медията – „Аз съм онова, което купувам“ – носи със себе си едно собствено обедняване. Децата ми отбелязват, че комуникационните съкращения на техния хардуер са започнали да се просмукват и в самата комуникация: „хората говорят като СМС-и“.

Това би трябвало да ни разтревожи. Когато думите изгубят интегритета си, същото се случва и с идеите, които те изразяват. Ако ние предпочитаме личното изразяване пред формалните конвенции, то тогава приватизираме езика в не по-малка степен, отколкото сме приватизирали всичко останало. „‚Когато аз използвам някоя дума‘, каза Хъмпти-Дъмпти[9], с доста укорен тон ‚тя означава точно онова, което искам да кажа – не повече и не по-малко.‘ ‚Въпросът обаче е в това,‘ отвърна Алиса, ‚дали можеш да накараш думите да означават толкова много и различни неща‘.“ Алиса има право: резултатът е анархия.

В „Политиката и английският език“ Оруел бичуваше съвременниците си, че използват езика, за да мистифицират, а не за да изясняват нещата. Критиката му беше насочена срещу злонамереността: хората пишат зле, защото или се опитват да кажат нещо неясно, или преднамерено увъртат. Нашият проблем е по-различен, струва ми се. Слабата проза днес говори за интелектуална несигурност: ние говорим и пишем зле, защото не се чувстваме уверени в нещата, които мислим и не желаем да ги изразим по недвусмислен начин („Това е само мое мнение…“). Без да изпадаме в опасността от „новговор“, ние рискуваме да изпаднем в „неговор“.

Осъзнавам тези неща днес по-ясно, отколкото когато и да било преди. В плен на тежко неврологично разстройство, аз почти губя контрола над думите, точно в момента, в който връзката ми със света е ограничена почти само до тях. Те все още се оформят с безукорна дисциплина и ненакърнен обхват в тишината на мислите ми – гледката отвътре е все така богата както винаги – но вече не мога да ги произнасям с лекота. Гласните и шипящите съгласни се изплъзват от устата ми, безформени и недоразвити дори и за най-близкия ми сътрудник. Вокалният мускул, мое надеждно алтер его в продължение на шестдесет години, отслабва. Комуникация, изпълнение, утвърждаване: днес това са най-слабите ми активи. Преводът на съществуването в мисъл, на мисълта в думи и на думите в комуникация скоро ще бъде не по силите ми и ще трябва да бъде ограничен до реторичния ландшафт на вътрешния ми свят.

И макар днес да имам много по-добро разбиране за хората, принудени да мълчат, у мен все пак си остава презрението към изкривения език. Вече не свободен да го упражнявам сам, аз повече от всякога разбирам колко важна е комуникацията за републиката: не само средствата, чрез които живеем заедно, но и част от онова, което означава да живеем заедно. Богатството на думите, сред които бях възпитан, беше само по себе си публично пространство – а подходящо защитените публични пространства са нещото, което ми липсва днес. Ако думите се окажат повредени, то какво може да ги замени? Та те са всичко, което имаме.

Източник

Тони Джуд (1948–2010) е британски историк, автор и професор. Той беше директор на института Ерих Мария Ремарк към университета Ню Йорк.

За безредния ред, компромиса и мълчанието

Автор: Богдан Богданов

За тези, които участват в този форум (собственият форум на проф. Богданов, б. р.), не е изненада, че в случвалото ми се през годините, съм следил подмолността на определени истини. Те могат да се сведат до три.

Първата от тях е, че границите на всяко нещо, идея, събитие или факт са нестабилни. Поради което, когато мислим и говорим за нещо, го поместваме в мрежа от повече неща, наричаме го и с други думи и пораждаме текст. Втората истина е, че когато обсъждаме нещо с практическа цел, тази дължина става неуместна, заковаваме нещото за думата и не му позволяваме да мърда. И третата истина – правим второто временно, на пръв поглед в противовес на първото, но всъщност заради него, защото двете се свързват по много начини в една или друга протичаща динамична истина.

Не съм сигурен, че щях да достигна до горната теза, ако не беше социалистическото минало и ако негативният белег, че съм израсъл във фашистко семейство, не ме изправи пред толкова компромиси, породени от безредния ред на тогавашното общество. Разбира се, за достигането до тази теза няма как да не са си казали думата и образованието, което получих, и сплетените една в друга истории – на семейството, на езика и страната ми, на телесната ми нагласа и дългата история на организма, в чиято среда живея толкова години. Та поради тази преплетеност мълчах и не посмях да стопя в едно или друго просто по-сложната истина на това, което споделям и коментирам сега.

Но то може и трябва да се изкаже просто – допуснах да вляза в тогавашния безреден ред. Така заплатих трите неща, които би трябвало да ми се полагат – да пътувам в чужбина, да се подложа на операция от сърце на Запад и да се хабилитирам. Много по-късно разбрах в какво се изразява основно безредният ред – във външна приемлива привидност, преиначавана от нещо вътрешно, което не може да бъде външно, защото е морално недопустимо.

Постъпих безредно защото бях принуден от обстоятелствата, а и защото така постъпваха и други. Да, но имаше и такива, които не постъпваха така. Имаше и друг избор, свързан с обществено отпадане и физическо страдание. Избрах по-безвредното с надежда, че бидейки умен и честен, ще обезсмисля безредието. Да, но освен че това е несигурно, има и пределно ясен негатив – влязъл съм в самото безредие, като съм приел, че нещо може да изглежда някакво, но да е всъщност друго.

Отдавна знам, че тази разлика е вредна и се боря с нея посредством известната на моите близки не само теза, но и практика, която нарекох конструктивна недискретност. Да, така смятам – няма нищо по-здравословно от недискретността онова, което казваш на себе си, да казваш и на тези, които са до теб. Дори когато то засяга и буди недоумение. Обясних защо не споделих по-широко това, което коментирам сега. Но все едно – обстоятелствата помогнаха и премълчаното е навън.

Да, но остава мъчнотията със сложното и простото, това, че сложното го замъглява и, нанасяйки върху него по-късни дела, го обезвинява или усилва. Именно поради това го изказвам. Не защото се чувствам виновен, че съм се оказал в безредния ред, а защото този ред в някаква степен продължава да определя живота ни и да ни кара все по-императивно и да го назовем по-точно, и да се заемем с ограничаването му. Това се отнася и до многото други проявления на безредния ред, справянето с които е по-сложно и иска повече време. С особена сила обаче то се отнася до конкретното безредие на иначе отменената институция на Държавна сигурност. Защото чрез битуващите и по днешните обществени върхове бивши нейни велможи тя продължава да спъва хода на съвременния живот.

По закона от 2006 година, стъкмен, за да се покаже на Европейския съюз, че се разплащаме с тоталитарното минало, вините са изравнени. Всички знаем обаче, че прословутият параграф 12 на този закон прикри редовите вербовчици, поддържали безредието, и още по-виновните стоящи над тях негови строители. Тъй като безредието беше многостепенно, представям си какво биха казали те – че е дошло от фаталния небългарски център, който чрез тях простите изпълнители, неможещи да направят нищо, е осъществявал своите цели. Тези неможещи обаче са постигали тогава не неща, което им са се полагали.

Но, така или иначе, случилото се трябва да се опише в термините на дискурсивната история. Защото доведе до престъпления, грабежи и убийства, но и защото отгласите му продължават. Най-обхватният от тях – нарушеният режим на конкретната истинност. Е, това да бъде грижа на възпитанието и образованието, а и на всеки от нас в плана на истината. Но има и по-реални отгласи като съсипващата сегашното ни обществено благо престъпност и корупция, заченати именно тогава.

Съществен епизод в това минало на неправомерно заграбване беше развихрилото се след 1989 година изнасяне и лично ползване на българските капитали от определена обществена прослойка. Огромна, все още оставаща неразкрита акция, в която се обогатиха толкова хора. Така, с един вид държавно разбойничество, беше заченат по-едрият днешен частен капитал и горният пласт на сегашния частен сектор. Очевидно новото ни общество разчита на тях, още повече че не в толкова малък брой случаи те се развиха с честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество. Да, но има и друг по-съществен негативен нанос – заченатият по този начин капитал продължава да е интимно прикачен за държавни институции, от чиято сегашна безредност зависи.

Така че някой по-предвидлив от станалите по този начин богати би могъл да съобрази, че в името на капитала и по-истинското частно би било полезно да похарчи не особено голяма сума, с която да се спонсорира написването на дискурсивната история на прехода у нас след 1989 година. Тя е повече от необходима, защото би показала и петната, но и позитивите на това уникално преобразуване на масивното социалистическо безредие в сегашния ставащ все повече и повече законов и все повече и повече обществен ред.

Това беше основанието да подкрепя без колебание да бъде отличена, в рамките на наградите Паница за гражданска доблест, Комисията по досиетата. Решението предходи непосредствено оповестяването на новата серия сътрудничили на ДС, в която фигурирах. За някои от участниците в екипа на журито, определило наградите, това беше парадокс. За мен не беше. Законът е половинчат и продължава да изравнява вините, но Комисията, която го прилага, работи граждански дисциплинирано. Без да е пряко особено ефикасна, това, което тя прави, е с позитивни последствия.

Както стана и при това оповестяване – онези, които биха искали безредието да продължи, започнаха да го ограничават. Правителството притисна президента, а той на свой ред правителството. Стана ясно, че свързаните с крайното безредие на ДС, трябва да напуснат високите държавни служби поради опетняването на страната и българския данъкоплатец.

Делът на личното е по-лесен за преценка. Преди повече от трийсет години съм се подвел, че към нищо незначещите донесения за това, което съм виждал в постигнатата едва след 38-ата ми годишнина чужбина, и онова, което са правили партийните членове във Факултета по класически и чужди филологии в СУ, съм бил подтикнат от непредолими обстоятелства. Не съм схванал, че така съм станал оръдие в ръцете на комунисти от по-висок ранг, които чрез безпартийни са си мислили, че контролират други комунисти. Не съм разбрал и по-общото, че и тази дейност, а и ред други в условията на тогавашния безреден ред са били в най-добрия случай привидности, обезсмисляли тогавашното ми съществуване. Разбрах го по-късно, след като опитах и другото безмислие, което се поблазних да приема – да бъда посланик.

Показателно беше как реагираха близките и приятелите ми. Най-близките нямаха проблем – в една или друга степен те знаеха. Пред другите близки и приятели, които познават делата ми, бях извинен по друг начин. Те знаеха, че дълги години и в Отворено общество, и още повече в Нов български университет се занимавах с делата на другите, не със своите, доколкото едното може да се отдели от другото.

Но понеже всеки става пример, тези, за които бях станал пример, не се почувстваха добре. Особено недобре се почувстваха онези, които ме смятат за демократ. Има такава повърхностна квалификация и в биографията ми в този сайт. Да, но в моите писания по темата аз настоявам, че демокрацията е сложен модел, в който влиза и доза недемократичност. Затова и в устроения йерархично обществен живот няма нищо по-трудно от това да се построи сменима йерархия.

А и другото, което научих постепенно – колкото и разгърнато демократично да е, никое нормално общество не поглъща целия човек. Както обществото е ресурс, от който черпи отделният човек, така и той е ресурс, от който черпи обществото. Разбира се, това не се отнася за безредното общество, което коментирам – безредието му е и поради това, че се опитва да погълне целия човек, не успява и в безсилието си развива престъпността, която крие с идеология. Така че смятащите ме за демократ да прочетат по-внимателно онова, което съм писал по въпроса.

По-трудно е с онези, които са минали през партийната безредност, било като лично са членували в партията, било като са били или са влезли в комунистически семейства, които пряко или и косвено са ги бранили от ДС. Между тях са по-суровите ми съдници. Разбира се, цялата партия не беше в социалистическата олигархия. Обикновените комунисти не се различаваха особено от редовите хора, които не бяха нито горе, нито долу в низината на останалите без собственост, на изселените, на пратените в лагери, на избитите и пропъдените в провинцията и чужбина. Случаите бяха много. Едни само поради това, че са от такова семейство, трябваше също да са в партията. Мнозина бяха просто партийци. Други използваха партийното членство за влизане в действителния горен слой, осигуряващ мечтаното по-добро битие.

Там е проблемът – че някои днес смятат обикновеното скромно членуване в партията за честно битуване тогава. Но тази партия създаде безредния ред. Някои го осъзнават, но считат тази опетненост за по-малка. Че е невярно се разбира от несъзнателния импулс да укорят несъответно. Несъответно означава, че укорявайки, укоряват и себе си. Някои по този начин се укоряват за това, че са били в партията, други че и в партията, и извън нея не са постигнали нищо.

Има и друга категория близки, склонни да ме укорят. Това са демократите-политици, на които днешна България дължи голямата макропромяна в икономиката и законовата структура на собствеността. Би трябвало да сме им дълбоко благодарни за това, което направиха. Както знаете, по български по-скоро ги укоряваме – че в името на компромиса на прехода, постигайки горното, не дръзнаха да се намесят в политическата и обществената система и допуснаха елементи от миналото безредие да преминат в сегашния ред.

Е, на тях, на преминалите през компромиса, е по-лесно да се каже, че както миналото не може да се отсече от настоящото, защото влиза в него, така не може да се назове толкова сигурно и опетненото в реалния човек. Защото то винаги преминава в друго. Както в моя случай то парадоксално премина в по-пълното разбиране и на онзи, и на сегашния свят, без което никое от добрите постигания, с които съм свързан, не би било възможно.

Преди повече от 10 години, по време на фаталното управление на БСП, когато губейки властта партийната върхушка легитимира корупцията, НБУ беше неукрепнал и заплашен от помитане. Тогава открихме прекрасната Иванка Апостолова и нейната свързаност с партията ни спаси. Това беше отличен компромис, защото тя беше образован и умен човек, който зае мястото на ректор по възможно най-съответния начин. Този компромис беше подпрян от коригиращи го действия, така че в един момент НБУ стана адекват на обществото на прехода и пое по пътя на закрепването и успеха. Не казвам, че този адекват не е нещо временно. Но така се строи – посредством работни модели, които лека-полека поемат по пътя, който прави от тях действителни общества.

Разгърнатата демокрация е нещо прекрасно. За да се разгърне обаче, отначало са ѝ нужни хора, които да се нарекат десни и леви. После следва другото нужно – да станат такива. Добре знаем, че нашите леви само се наричат така, а всъщност са всякакви с желанието да бъдат някакви по-горе над масата на останалите долу обикновени. Така беше по времето на социалистическата олигархия, такъв е духът в БСП и днес. Но знаем също, че и нашите десни, поради липсата на обществената основа, унищожена от осъществявалата безредния ред толкова десетилетия партия, са по-скоро все още нарекли се отколкото такива, водени повече от идеи, спомени и различавания и по-малко от действителното дясно.

Дали може да има истинско дясно в България? Може. Някога, макар също в затруднен ход, то е започнало да става, спряла го е промяната в 1945 година. Но спряното може да се събуди – и поради примера на Европейския съюз, и поради вече започналото на границата на 20- и 21-и век обществено устрояване. Да, но истинското дясно се случва по-реално, ако младите живеят и се формират в по-малки цялостно устроени обществени места. Обществото се строи не само отвън с примери, и не само отгоре със закони и държавен ред, но и отдолу с малки общества, в които дясното се усвоява като начин на живот.

Така че другите въпроси, които повдигна пред мен и свързаните с мен хора моето опетняване, са по-лесни и за отговаряне, и за практическо решаване. По-трудният въпрос е нуждата от такова разбиране на продължилия десетилетия безреден ред в България, което да позволи да се отървем от остатъците му по-скоро. Въпросът е труден и поради много други причини, но и поради опростяващата наклонност бавно оформящият се в страната ни съвременен либерално-демократичен ред да се представя за абсолютно светъл по същия начин и със същата реторика, с която се говореше за комунизма.

Лъжата в случая е в опростеното говорене. Докато лъжата в комунизма не е от говоренето, а от самия комунизъм. Тя извира и от многото реални подмени на едно с друго, към които комунизмът подтиква, но и от дълбината на лъжовното интелектуално усилие и вяра, подхранвани от него, че цялото може да се построи докрай и че построеното може да се различи изцяло от онова, което го е предхождало. Оттук и мизерното обществено последствие, че обявеното равенство се оказа не само грубо неравно, но и държавно престъпно. Безредният ред на комунистическата държава породи несравнимо по-голяма престъпност от тази, с която се справяше. При това не само я породи, но я и препредаде в дълги вълни към последвалото време.

Борбата с вълните е ясна. Всеки участва с това, което може. Като интелектуалец и достатъчно възрастен аз имам задачата, с която започнах – да помогна да не се заблуждаваме, че истината е една и пределно ясна и да разберем, че както мисленето, така и живеенето са протичания, в които простото и сложното се свързват в много комбинации в хода на безброй постигания. Те, разбира се, се пръскат. Добре е обаче и да преминават към едно или друго по-голямо постигане, в което всеки от нас да изпитва двойната радост – че се усилва от многото други хора, с които е заедно, но и че всички се нуждаят от това той да бъде именно този, който е. Такава е моята мислителна формула за обществото с по-добър ред.

Източник

Богдан Богданов е президент на Нов български университет и професор в Софийския университет по старогръцка литература и култура в Катедрата по класически филологии. Участва в създаването на Нов български университет, и е начело на неговото настоятелство от 1995. През 1990 става съучредител на Фондация „Отворено общество“ и председател на Управителния съвет (до 1997). От 1991 до 1993 г. е посланик в Гърция.

Коментари (49)

- 16-01-2011|сухи

не е ли малко закъсняла тази византийска „изповед“?

- 16-01-2011|punchy

Уви, това не е изповед, сухи, а добре стъкмена „самокритика“ от някогашен тип. Където няма морал няма „изповед“. Излишно е да задълбавам. Същия човек ще ти развие пък сто теории за морала и има ли морал или не. Какво ли остава за „разкаяние“. Никъде не прочетох нищо по този въпрос. Тази романтична категория не присъства в речника на строителите на съвременна Бълагария. Смях се много когато премиерът трябва да измолва от президента, също бивш агент, отзоваването на бияшите агенти посланици като този тук. Ами че отзоваването им директно води до отзоваването на президента като пръв представител на нацията пред света. Как да стане?

- 16-01-2011|Красимир Пенчев – Въпрос

Уважаеми г-н Богданов!

Интересно ми беше да чета мислите Ви!

Щеше да е много по-добре, ако не бяхте тръгнали да обяснявате! Защото това, което сте написали не е нищо друго освен обяснение. А, във Вашия случай звучи и като оправдание или по-скоро обяснявате за да се оправдаете!

Особено, когато търсите примери с други хора! Смешно е да внушавате, че ако не сте членували в БКП, но сте работили активно за изпълнението на партийната политика, Вие сте с някаква индулген-ция! А, който е членувал и не е напра-вил нищо лошо с конкретни инициативи, каквито Вие явно сте имали и преди и след 1989 г. той е „грешен“ и за него няма място в България! А сле д1989 г. Сорос и „Отворено общество“ освен добрите неща направиха и много поразии не само в България! Помня времето когато във Варна имаше един човек, който казваше, че проектите минават през него и той казва дали „стават или не“! Снишете се и помълчете! Това ще Ви отива повече…

- 16-01-2011|Кентафър – Опит за разбиране

За мен инфото беше ценно. Разсъжденията също.

Интересна е и л;огическата задача, която сега разигравам на ум за това дали и с какво авторът евентуално е желал да ни информира, дез-, контра- и реконтрадез-информира.

Въобще игричка …

Авторът е, безспорно, ерудиран и разсъдлив човек, но не е израсъл за един ден. Всъщност си се вижда, че още расте, човекът и аз му прощавам „грешките на младостта“.

Идеята за неговите оправданния, очевидно може да битува в главите в които се таят и обвинения …

Аз приемам нещата, които е написал, в опит да се уча от тях. Защото докато гоним старите задници, ни налазиха такива едни млади дупета … и вече се чудим защо мирише на отходно място от балкански тип.

Това е моят шанс и опит за разбиране и прошка към „онова“ време и желание да разбера вливането и трансформирането му в днешния ден. … Щото и битите и другите си знаем, че колкото повече се дърпаш – повече … бият.

Не бъркайте отношението ми с примиреност – не е!

- 16-01-2011|Звезделин

В прекрасния свят на Нов български университет се появи неочаквано зло. Червена ябълка с вонящ червей в нея.

- 16-01-2011|Звезделин

Чувствам се предаден, проф. Богданов!

- 17-01-2011|Добрев

Димитър Талев е бил низвергнат от комунистите и изселен от София заради „македонския“ му период. Димитър Димов трябваше да пренапише „Тютюн“, за да може книгата да види бял свят. Мисля, че подобни примери са много. Комфортът на властта ви е избавил от лично страдание – физическо, но не и духовно.

Защо не написахте това писмо преди две, преди пет или преди десет години? Сега е прекалено късно. Сега сте само за съжаление.

- 18-01-2011|Веселин – за Богданов и разкаянието

Изключително гнусен текст. Неясен, оправдаващ се, самомнителен в същото време. Объркан текст, обратен текст-като цялата личност-физическа и психическа на този човек, за когото цяла България знае истината. На 38 бил излязъл в чужбина-чужбината не е загубила от това, но той е спечелил, припечелил нещичко от това излизане и се е продал – „г. з път да види“…посланик станал-не отказал, пък после било безсмислена тази длъжност, чунким не цнаем за скандала с неговата лява ориентираност в Гърция, оглавил Отворено общество-че да не би да я е оглавил случайно-пак по линия на ДС. Гнусен човек, с гнусни оправдания и мръсен морал по всички линии. Дълго време го търпи цял народ да оглавява със съгласието на ДС един български университет, заедно със своя любовник и да държи властта-един неморален извратен човек ни учи децата-да не би случайно да е това. НБУ е потресен – да си ходи – окалян, насран, стар и низвергнат, първи ще го изритат всичките му слагачи и подмазвачи. Голям срам за цяла България, че и орден взе от Първанов този сбъркан човек, орден от себеподобен. Те, обратните не отказват слава по никакви линии.

- 18-01-2011|ПЪРВАНЧО

Много потресаваща история и никакъв срам! Вместо да се скрие от хората, той пише оправдателни текстове-неясни като цялото му нескопосно „творчество“, оценено от подмазвачи и слагачи. Вижте го само: „мисленето, така и живеенето са протичания, в които простото и сложното се свързват в много комбинации в хода на безброй постигания.“ Напълно ясна самохарактеристика и чудовищно безсрамно нахалство да го изкаже!!! Каквото можал – постигнал с помощта на дс, сега пише глупости да се намира на работа. Че е комбинатор, това е ясно, но поне да беше замълчал. Мръсна работа като човека, който е мръсн и покварен по всички линии на морала-физически, духовно, естетически, етично-пълна поквара-това са хората на дс, нали с нещо трябва да се държат в подчинение. Повръща ми се не само от него, но и от пропадналите слагачи около него.

- 18-01-2011|Мария

Много извратена история. Нищо не се разбира от текста-само лицемерие и липса на срам.“Безреден ред“ е нон сенс, но зад такива безсмислици винаги този човек е прикривал безсилието си да говори точно и ясно, да прикрива своята обърканост зад сложни фрази и някави неясни разсъждения. Вижте само:“демокрацията е сложен модел, в който влиза и доза недемократичност.“ Влиза, влиза, професорче, всичката доза привилегии и обратност, всички облаги и мръсотия, които си поел като доносник и предател, като удобен слагач и мръсник. Доза било, как само нарича своята подла история „доза недемократичност“ !!! Да се пишеш демократ, да заклеймяваш и развяваш знамена на либералност и да имаш зад себе си минало на предател и мръсник, каква трагична ирония не за този червей, а за народа ни и за студентите и преподавателите на НБУ!!!

- 18-01-2011|Medi – СРАМ ЗА НБУ

Голяма гнусотия, мръсен тип, който си е играл с хората и се е гаврил през цялото време с тяхната безпомощност и липса на възможност да се борят честно. Ама неговата сила и власт всъщност не са лични качества, а са му подарени с цената на предателството и той се е гаврел с нбу и всички там най-безсрамно-играл е по чужда свирка и затова е правел и свирки-да си отмъсти този мръсник, но е отмъстил на себе си-сега е просто един парцал. Да му мислят тези, които са му играли по свирката и а му свирили и духали реално и преносно.

- 18-01-2011|Златко

Само за сведение на четящите – гоните четири постинга са писани от един и същи човек, който е използвал четири различни псевдонима. Това само за пояснение, инак няма да ги трия, защото се задържат в някакви рамки. И все пак, не е ли малко гнусничко?

- 18-01-2011|Йорданова – Въпросите, които си задавам

Прочетох с интерес, но защо ли очаквах поне една по-ярка препратка към старогръцката култура. Дали битието напълно е победило знанието, доколко то, знанието, се развива като съзнание или поне начин да осмисляш света около теб…

Всеки човек постига/или поне се опитва да го направи/свой душевен катарзис. Не вярвам да има човек, който извървява своя земен път без такова пречистване от нещо насъбрано, потиснато, дълго премълчавано.

Лично за мен ще бъде интересно да науча повече за работата на проф. Б. Богданов за работата му в Отворено общество – това е по-близкото ни минало, което, аз поне си мисля, че остава много по-забулено отколкото по-далечното. Наистина: „Добре е обаче и да преминават към едно или друго по-голямо постигане…… се усилва от многото други хора, с които е заедно, но и че всички се нуждаят от това той да бъде именно този, който е.“

Нека проф. Б. Богданов говори.

- 18-01-2011|Nadejda Alexandrova – Za prof. Bogdanov s neizmenno uvajenie

Naj-napred se izviniavam za latinicata. V kompiutyra, na kojto pisha v momenta niama kirilica. Shte zapochna s komentarite, koito mi napomniat pritchata za Hristos i bludnicata i si mislia – kakvo chuvstvo za bezgreshnost imat tezi hora, koito mogat da hvyrliat kal po chovek, kogoto edva li poznavat, a ako go poznavat – tolkova po-zle za tiah.

Priznavam si, che shte sym pristrastna, che ne se chuvstvam predadena ot prof. Bogadanov, a tochno obratnoto priiutena ot silata i smelostta mu da byde takyv, kakyvto e. Rabotia v NBU ot 11 godini, ot vremeto kogato siniat kmet Sofianski me pensionira kato veche vyzrastna za direktorka na Stolichnata biblioteka, za da naznachi na miastoto mi svoi priatel, kojto e bivsh moj kolega ot predishnoto mi rabotno miasto – Nacionalnia literaturen muzej. Tova stana tiho i bez moja syprotiva, a sled niakolko godini se razbra, che syshtiat tozi kolega e bil aktiven avtor na kleveti v dosieto mi. Po tozi nachin chovekyt e pravil svoiata kariera i razkazyt mi zatova e s dylyg siujet, kojto shte prekysna tuk.

Moiat goliam i dosta zakysnial profesionalen shans se okaza sreshtata i poznanstvoto mi s prof. Bogdanov. Zashtoto naj-napred biah privlechena v edin ot ekspertnite syveti na fondacia „Otvoreno obshtestvo“. Za neznaeshtite triabva da pripomnia, che po vremeto, kogato nein predsedatel beshe prof. Bogdanov fondaciata izdavashe vsiaka godina podroben biuletin za izharchenite sredstva i podpomognatite ot neia hora i organizacii.

Osven goliam uchen i bezsporen avtoritet v svoite specialnosti, koito syvsem ne se ogranichavat ot poznaniata na klasicheskata drevnost, prof. Bogdanov dokaza, imenno v godinite na demokratichnite promeni, svoia ogromen choveshki i profesionalen potencial, syzdavajki NBU kato miasto novo i razlichno, v koeto vsekidnevno se provejdat dobrite evropejski universitetski praktiki.

Ne smiatam, che e nujna kakvato i da bilo zashtita na prof. Bogdanov. Zashtitavat go negovite dela, horata ot negovia ekip, studentite, koito obichat seminarite mu i pylniat negovite auditorii. Az samo moga da kaja, blagodaria na Boga, che ima i v moia jivot takava lichnost kato prof. Bogadanov.

Naistina, jivotyt e mnogo po-slojen, otkolkoto ni se iska. Jivotyt se nujdae ot zashtita, nujdae se ot tova stroitelite mu da sa poveche ot negovite geroichni rushiteli.

Ako e istina, che tova, koeto ne ni ubiva, ni pravi po-silni, pojelavam na prof. Bogdanov silata, voliata i mydrosta da sa vse taka neizmennite mu spytnici.

Syrdechen privet – Nad Alex

- 19-01-2011|Летописец – За и около проф. Богдан Богданов

Не мога и не си позволявам да съм строг съдник на хорските грехове, но в същото време не мога и не искам да бъда равнодушен към тях. Това се отнася с особена сила до лицата, имали в миналото по една или друга причина ангажименти към Държавна сигурност, тема, която ни преследва вече две и повече десетилетия и по която май само у нас няма единни критерии. Въздържанието ми по адрес на тези хора идва от обстоятелството, че съдбата ме е пощадила и не ме е изправяла пред изпитанието да приема или отхърля подобна зависимост, което в единия случай би означавало недостойна капитулация от моя страна, а в другия – храброст, която само Бог знае дали съм могъл да проявя. При това бившите сътрудници на бивашата ДС трудно се подвеждат под общ знаменател, поне в моята представа е така, и това допълнително усложнява отношението към тях. Едни по своя воля и дори свой почин са приели да сътруничат, а други са били принудени да го направят, ако си послужим с израза на проф. Богдан Богданов, под натиска на непреодолими обстоятелства. Има обаче нещо, по което аз храня неизменна непоносимост и то е метаморфозата след промяната на мнозина от сътрудниците на ДС (не на всичките, но на голяма част от тях), която им позволи да заемат възлови позииции и на тях, забравили своето минало, но злопаметни към чуждото, да се вживеят в ролята на ментори, имащи привилегията да съдят всички и всичко. Някога те по силата на своята двойственост неизменно са се показвали пред очите на своите приятели и колеги едни, а зад гърба им са били други, подвеждали са ги да им се доверяват, а след това са ги докладвали и са вършили това в името на своето спокойствие и своята кариера с ясното съзнание, че на другите то е вредяло, понякога е съсипвало живота им, а в по-тежките случаи е водило и до изселвания, затвор, семейни трагедии. След 10.11.1989, разчитайки на тайната, която дълго ги закриляше, те без свян и съвест излязоха напред и започваха да отсяват добрите от лошите, да величаят себеподобните и заклеймяват различните, да дават път на едни, а на други да го отнемат, с което активно допринесоха за всеобщия разпад и взаимната непоносимост, възцарили се у нас. За голямо мое съжаление и в известен смисъл с огорчение видях в тази светлина проф. Богданов след разкритието, че е бил агент на ДС, и още повече след неговото просторно обяснение, което, съзнателно или не, по-скоро замъглява, отколкото разяснява греха му. Не смятам, че той е най-лошият пример на този тип хора, но, уви, все пак е сред тях. Как другояче може да се тълкува една негова мисъл, дълбоко смутила ме със своята нехуманност, която открих в книгата на Достена Лаверн „Експертите на промяната“? Ето как е представена тя: „Експертите на think-thanks (…) си задават въпроса „Какво да направим с хората, които не подхождат на отвореното общество?” (В. Гарнизов). Директорът на НБУ и бивш председател на фондация „Отворено Общество” Б. Богданов отговаря: „Ще ги оставим настрана и така малко по малко те ще пукнат…“ (с.158). Спирам се на неговия случай със съжаление и огорчение, защото, мисля, познавам не лошо публикациите му и винаги съм смятал, че те притежават високи достойнства, а сега откривам, че като мислене и патос те не просто се разминават, а са в пълно противоречие със самопризнанието и самопреценката му. Оставам настрани обстоятелството, че обясненията му са удивително неубедителни за опитен автор като него, че те са по-скоро продукт на многословно разточителство, отколкото на трезв логически анализ, че стремежът им е да подменят в съзнанието на читателите конкретността на един грях с отвлечено кръжене около него. По-същественото е, че върху разчистения по този начин терен той разполага един пасаж от десетина реда, заради който всъщност е написал всичко останало, а този пасаж, меко казано, морално и интелектуално е незащитим. В него своите доклади до ДС, популярното име на които е доноси, той едва ли не с умиление назовава „нищо незначещите донесения“, а за причините, поради които е поел задължението да ги прави, с почти детска невиност казва: „не съм схванал“, „не съм разбрал“. Трудно е да се повярва, че така искрено мисли за себе си човек, закръглил вече 70 години, че преценява по такъв наивен начин своите нелицеприятни прояви, които е вършил не през незрялото си юношество, а от зрялата си 38-годишна възраст нататък, и да ги върши не случайно, а системно в продължение на цяло десетилетие (така е отбелязано в публикуваното му досие), едно от най-драматичните и най-динамчните десетилетия през миналия век, което отвори очите за нов живот на милиони хора, а той през него, волю-неволю, е обслужвал отиващата си система. И проблемът днес не е в това кой от този тип хора към кой от нас как се отнася сега, а в правдивата, обективна оценка на явлението „сътрудник на ДС“, извън личните качества и нашите симпатии или антипатии към приелите тази функция. Защото примерите в това отношение са много и различни и те рядко биват тъждествени. Г-жа Надежда Александрова, уважавам искреността на нейните чувства, със сигурност има своите основания да е признателна на проф. Богдан Богданов, отнесъл се, вярвам, с внимание и грижа към нея, но как да имам аз същите чувства, напр., към проф. Владко Мурдаров, оказал се и той секретен сътрудник на ДС, а след това успешно настанил си на отговорно място, който най-безцеремонно единствено мен извади от състава на научен съвет с повече от 20 члена, само защото моите убеждения не съвпадат с неговите на новооглашен? Тази заплетеност и противоречивост на тайното сътрудничество с ДС и на последвалите в по-ново време изяви на ангажираните в него прави текстът-обяснение на проф. Богдан Богданов по моя преценка неубедителен, защото той видимо е вдъхновен от стремеж да ги минимализира и така оневини. Не пледирам за злопаметство и отмъстителност, а за разбиране, но разбиране както към прегрешилите, така и от прегрешилите.

- 19-01-2011|Иван Иванич – „Защото тяхните ръце бяха пълни с дарове…“ Бьол

Да четеш тази „изповед“ е направо тъжно – гузна съвест, която е предизвикана от публикуваното досие. Фалшиво разкаяние, защото е инспирирано от свалената маска. И всичко това е написано с много думи, думи, думи … Честният човек не може да бъде купен, защото за него честността просто е по-скъпа от всичко. Мога само да Ви съжалявам – много ефтино са Ви купили.

- 21-01-2011|Касиопея – predadenite hora

Професор Богданов, въобще не се чувствам предадена и съм сигурена, защото говоря с много хора, че в НБУ, а и всички хора, които ви познаваме реално – знаем за какво става въпрос. Много от нас не са живели комунизма, други са го живели. Но вие сте направил толкова много за всички нас, че дори и да бяхте агент на дявола, за мен е абсолютно все едно. Можем да се справим с дявола. Не обръщайте внимание на хората, които си съчиняват разни тъпи и ограничени слова, за да се упражнят в творческо комунистическо писане и да раздвижат кръвта в сърцето си, нито на разни хора, които се били чувствали предадени – те се чувстват така винаги – не обръщайте внимание на медиите, които търсят сензации и нарушават обикновените човешки права – възбудени от злото. Да не сте посмял да се извинявате на тези, които сами трябва да се извинят.

Никой не излезна с истински анализ – а всички искат да се чувстват по-отгоре и по-чисти като едни хора, на които все едно това никога не може да им се случи. Много са важни, а кой знае какви грозни неща са правили светите води ненапити. Не им се връзвайте!

Колко пъти са ни се случвали безброй гнусотий. Не им обръщайте внимание! Ние си имаме реални сърца и реална работа – дано в нея един ден да успеем да помогнем и за постигането на някакво по-добро разбиране за всички тези жертви, които не разбирали текста и затова той бил фалшив, тъжен и т. н. Тъжно е – когато човек хем не разбира, хем – се произнася на лека ръка. Всички хора направиха много груби и ботурести грешки – те възприеха образа ви не само като образ на всички агенти по света – само защото проговорихте, но и типично като образ на хубавото, което на всяка цена трябва да бъде разрушено. Това няма да стане. Не им обръщайте внимание!

Нали знаете за Джем Султан – всички искали да го убият – и едните, и другите – но при всички ситуации, той не можел да бъде нищо друго – освен Султан – както казва Иво Андрич.

Стискам ви палци и не се давайте, защото и аз, а и супер много нормални и хубави хора Ви обичаме.

- 21-01-2011|Диотима – Коментари от един и същи човек

Прочетох постинга на Златко и едва тогава обърнах внимание, колко хубаво е направен форумът – да лови айпи адресите. Четири гнусни коментара от един и същи човек – ето така се пълнят форумите и се заблуждават хората. Правилно. Не ги трийте – нека си висят на шията на грешника, който ги е написал. 100% подкрепям професор Богданов и всичко, което той прави днес за хората. Дано да не се поддаде на гнусните манипулации, които тук – слава богу – излезнаха наяве. Потресена съм.

С най-добри пожелания за професор Богданов и всички добри хора!

- 22-01-2011|НЯКОЙ СИ – ЗА БЛАГОДАРНИТЕ ПОДМАЗВАЧИ

Прекрасно огледало на пропаднала България и на липсата на морал, достойнство, съвест, на каквато и да е демократична реакция!!! Така е винаги със слугинажа. Това би ли могло да се случи в един американски университет-орезилен отвсякъде професор, доносник, сътрудник на службите, либерал-носител на медал от Първанов, ченге и отявлен хомосексуалист-веднага го омитат, на секундата?! Но ние сме в България, пълно е с благодарни нещастници без достойнство, храненици на нищожеството и на предателството. Какво тук значи някаква си личност… То и науката им е такава. Щом са имали привилегии и заплата, продължават да лижат подметки. Срам ме е за тези хора-те са есенцията на нашето падение, сърцето на разложението! Това са „интелектуалците“-продават се за единия хляб, голямото нещастие за България-не са по-различни от депутатите ни, само че са продажници още по-на дребно. Всеки, който е вземал подаяния и хлебец от объркания „професор“ се кълне във вярност, че даже и в обич. А Златко услужливо дава данни кой какво е писал и как го е писал, познат подход! Ами дай и имената, бе Златко?! Защо пък да не ги дадеш, какво като е форум за мнения, важното е ползата! Питам се и ти ли разчиташ вече на тази полза? Какво като повечето също са писали с разни измислени имена. Много срамна история, изключително порочна и отвращаваща. Типична за ченгелайска България! Че този Богданов не би могъл да си изпълни задачата от ДС, ако не изгради НБУ с някакви си кадри – в началото бяха отрепки, излезе лоша слава на този НБУ, после още по-големи тълпи ототрепки, които побягнаха на тълпи и отидоха за по-големи заплати и сега коленопреклонно благодарят. После парите си казаха думата и НБУ взе и достойни хора. Богданов отлично знае зависимостта на хората от парите и им даде нужното-това вече е добър пазарен подход, но не повече. И къде да отидат нещастните?! В България не са имали никакъв друг избор. Разбираемо е, но това не предизвиква никакво уважение, нека не карат другите да споделят унизителния им приют и псевдокомфорт. Имаше един единствен достоен човек, който беше над комунистическото си членство като мислене, мащаб и достойнство и това беше Иванка Апостолова, тя направи този университет що-годе място на мислещи хора. Този университет е създаван също по поръчка и непрестанно е съгласуван със службите. И вие в него, благодарни и захласнати от обич, евалла!!! Със сигурност не сте си дали труд поне едно от обърканите съчинения на Богданов да прочетете, това е просто сто на сто сигурно. И сега, вие, научни величия му благодарите на колене. Да ви видим имената и публикациите??? Срамувам се и се гордея, че никога на мен това няма да ми се случи! Няма скоро да се оправи България-лакейщина, подлизурщина, пълна деградация, тотален регрес, безмозъчни писания и безпомощност за друг изход. Наистина, погледнете си нищожеството, без приюта на Богданов закъде сте? Заникъде, мили мои, там е въпросът, това ви е трагедията, как да не сте благодарни?!?!? Златко, даде ли вече данните на Богданов?

- 22-01-2011|Златко

Много огън, много жупел – и липса на име, тоест личност, зад него… Кое сега е именно типичното за България?

И защо тая боязън, не разбирам. Всъщност това е позицията на повечето хора, предполагам. Защо тогава тази анонимност?

Съгласи се, че е малко трудно човек да те вземе на сериозно, уважеми. А инак, нищо против позицията ти, защо пък не?

- 22-01-2011|НЯКОЙ СИ – ТРАКТАТ ЗА ПАНЕГИРИЦИТЕ

ЦИТАТ „…те възприеха образа ви не само като образ на всички агенти по света – само защото проговорихте, но и типично като образ на хубавото, което на всяка цена трябва да бъде разрушено.“ – цитат на гореизлиятелната персона. Ама вижте я, мили хора, тази прелестна Касиопея, нереида ненагледна, че и Диотима-защитницата от ПИР /Сократ обяснява идеите си косвено чрез Диотима/, отгоре на това-дал ѝ Бог толкова постно мозъче за фантазия, че си притурила и именца като слънчице…Сложи си ти името, драга, иначе ще си помисли човек, че някой сам себе си защитава, някой, който е наясно със старогръцката литература. Ама не смееш, защото цял университет утре ще те сочи с пръст?! Поне зад гърба със сигурност!!! Богданов бил „проговорил“-не е проговорил драга ми Трагедиопея, там е въпросът-проговориха го!!! Извадиха го на светло най-накрая, той си траеше досега дъ-ъ-ъ-ъ-лго, страхливо и тихо-мирно зад фасадата на либерал и демократ, мила ми храненице благодарна. Защо, драга Фарсиопея ненагледна, не се появят във форума твоите мили хабилитирани шефове-политолози и социолози от същия университет, които всеки ден се развяват по телевизиите с демократични коментари, а иначе вземат с благодарност и трепет от ръката на този Богданов професорските си титли, от тази ръка, която с едната взема медала, а с другата обслужва изпълнителния си младичък зализан директор на НБУ и развращава младите българи с примера си, за да се страхуват родителите за децата си, които учат там срещу огромни такси??? Къде са им мненията на тези медийни титани, къде им е демократичната страст, либералните доктрини, с които проглушиха ушите на нещастна България, та опряха до защитата на библиотекарката, нека да е жива и здрава женицата, спасена от своя благодетел??? Къде са тези смелчаци, до един получават това виртуално издание и сега се гушат и хихикат? Инструкците на ДС са железни-титли, пари, заплати, командировки в чужбина, издаване на книжките им и селото е мирно, попът е вързан. Дайновци, Гарнизовци, Мишонеделчевци-все демократчета от сой-къде им е сега сурата??? Всесилна си е ДС и това е, опитна, проверена в похватите си, стабилна и непоклатима в методите и подходите към обсебването. Затова да си стоим в гьола и да си ядем хлебеца…на опашката на Европа и света, всичко си е заслужила България. Моето име не е от значение, не съм в тази гилдия, наблюдател съм, слава Богу, аз съм далече, не ме мисли мен, Златко, давай така с IT обобщенията и разкритията, па дано те огрее и теб-я книжка ще ти издаде Богданов, я ще ти гласува субсидия за изданието, я ще те покани за доцент, той не случайно тук е писал и знае как да се отблагодарява, обучен е за това перфектно, както цяла България разбра. Мозъците зад него знаят как стават тези работи. На добър час и чао, изтривам те от своето пространство!!!

- 22-01-2011|Златко

Дребно и злостно. Нямам нищо против каквито и да било мнения, стига привържениците им да демонстрират поне някакъв минимум на формат. Хайде марш оттука!

- 24-01-2011|Касиопея – Сърдитко Петко – празна му торбичка:-)

Златко, сърдечни поздрави от мен! Аз също нямам нищо против свободното мислене, но просто ми писна все подмазвачка да ме наричат някакви си злобари – поне някой си да беше измислил нещо по-интересно! Но – това е нивото, за съжаление. Всички могат да са зли и да дават акъл – но нищо повече.

Поздравления за списанието и за разпространението. Обичам да си го получавам в неделите.

Поздрави!

- 24-01-2011|СВОБОДЕН – за професор Богданов

Четох с интерес горната дисукия, макар и малка и непредставителна. Бях потресен от излизането на името на проф. Богданов в листите на ДС. И не съм само аз, защото той неведнъж е демонстрирал отвращение именно към сътрудниците на ДС публично. Затова реакциите са твърде безкомпромисни спрямо него. Не е в стила на свободното слово да изтривате автора на четирите постинга. Който и да е той, вътре има немалко верни неща и човекът пише обосновано, културно и добре, макар и малко повече бурно, но аз споделям мнението му. В НБУ имам много познати и хората са потресени и смълчани, защото в начина си на управление този Богднов е абсолютен „монарх“ и авторитарен управленец с тежки лични отмъщения. Сега вече много хора разбраха защо и откъде идва неговото тоталитарно налагане и се срамуват от излезлите факти, но и се страхуват за хляба си, защото доскоро поне му вярваха като на истински демократ Споделям също така и мнението, че всъщност професорът пише сложно и неясно и не е значим фактор в мисловното пространство на България, но е обграден с удобни нему хора, които служат там за публични клакьори. Що се отнася до горната дама, на която ѝ е писнало д я наричат подмазвачка, това нейно споделяне говори само за себе си и за нея самата. Не е в стила на списанието, г-н Златко Енев, да игнорирате автори на постинги със собствено мнение, различно от вашето или да реагирате като лично засегнат?! Това наистина буди съмнение дали не сте пристрастен, обиден или пък с някаква зависимост от влянието на проф. Богданов, който след като блесна пред всички с дългото си агентурно минало, би могъл да оказва натиск и е близко до ума хората да се страхуват от неговата почтеност. Но не допускайте да се страхуват и от вашата неутралност на литератор и критик!

- 24-01-2011|Диотима – До Свободен

Свободен, никой не е казал да се изтриват мненията дори напротив. Но това, което наблюдавам, че Вие искате е да има само отрицателни мнения. Затова и така реагирате на Касиопеа и на мен. Радвам се, че поне поназнайвате коя е Диотима. Аз също познавам много хора в НБУ, които никога не са казвали, че Богдан Богданов е монарх. Като монарх го възприемат тези, които имат нужда от такъв, но не и свободните хора. Трябва да има различни мнения, дори и ако всичките отрицателни мнения във форумите са написани от един човек или всички положителни са написани от клакьори, както вулгарно се изразявате. Всеки човек е мразен и обичан. Едва ли и Златко иска Богданов да му даде доцентска титла, но се вижда как се реагира. Не мога да си представя хора, които да ги е страх от ДС днес, а не от собственият им манталитет, които възражда тази теория. Останете си със здраве

- 24-01-2011|СВОБОДЕН – ОТГОВОР

Уважаеми, не очаквах такава реакция от вас, очевидно сте засегнат, щом наричате обикновено сравнение вулгарно? Не намирате ли раздразнението си озадачаващо, аз да! Това е просто дискусия. Нима сте направил това списание за собствен диктат на мнения? Или ще изтриете и това нищо тук? Странно, не очаквах такава реакция на изказано становище, сам пишете, че трябва да има различни мнения, а после обиждате непознат човек, който е зачел с мнението си вашето издание?! Наистина съм учуден.

- 24-01-2011|Златко

Това до кого пък сега? Какво точно съм изтрил (щото друг няма как?) Хайде малко по-конкретно, ако обичате, че ми действате нещо много компроматно тука, започва по малко да ми се вдига кръвното… (което ви е целта де, така че – по изключение – ви дарявам това малко удоволствие, от мен да мине).

- 25-01-2011|Любомир Милчев Dandy – Реминисценция

Сепва ме следният тъжен паралел, понеже съм хайдегерианец и са ме игнорирали заради това. Едва в последното си интервю Хайдегер говори за ангажимента си към националсоциалистическата партия и злощастния си ректорат, неизменно с огромна предпазливост, предпазна не спрямо самия него! Ето, доживяхме това да се случи и в България в карикатурен вариант с професор Богданов. Единият обаче повярвал и се разочаровал, а другият не повярвал, но се възползвал и си мълчал. Но, както е известно, Хайдегер се отказва от ректората. А в български условия ние виждаме саморазбираща се интелектуална колаборация с комунистите преди и сега и трогателна прищипнатост на интелектуално към институционално. Хайдегер отказва да бъде ректор, считайки немския университет, несъумял да се самоутвърди, но той счита положението същото и при последното си интервю. Казва дори, че въпреки всичко, речта, която е произнесъл при поемане на ректората и днес щяла да бъде загубено усилие толкова, колкото била и тогава. Едва ли бихме се самозалъгвали, че българският университет се е еманципирал повече и по-сполучливо, още повече, че той дори се новоучреди като любимо дело на Богданов и като съвсем нов-новеничък – още един детайл от целокупната измама на институционално-интелектуалното, с поне двама министри в кой да е кабинет. Хайдегер се е въздържал от огласяване на тези, които е имал опасение, че не ще бъдат разбрани от публиката; глупавите, шпионите и интригантите, казва той, разбират различно, а също и властта. Проблемът на проф. Богданов остава на равнището на глупавите, шпионите и властта. А това е равнището на демагогията.

- 25-01-2011|Златко

Любомире, задайте тук горе в търсачката на сайта думата „Хайдегер“ в полето за заглавие на текст – и, ако не ме лъже паметта, ще ви се появи поне един текст, който сигурно ще ви заинтересува. Аз не съм познавач на Библията, но поне „търсете – и ще намерите“ (или както там точно е цитатът) го знам. :)

- 26-01-2011|Тодоров – Вересии

Доживяхме и Денди да ни говори за карикатури!

- 26-01-2011|Тодорова – ДО Г-Н ТОДОРОВ

Господин Тодоров, от цялата дискусия около така дълго покриваното сътрудничество на Богдан Богданов в ДС, който 20 години развява хоругвите на демократ и либерал, този коментар е най-точен и щадящ дори. Намирам за напълно правомерно това да бъдеш Президент на университет с либерална стратегия и демократична провъзгласеност, както и със специална специалност по либерализъм „либерал артс“/тафтологията умишлена/ и да продължаваш след дискердитирнето на ръководиш този университет. Правомерна и очаквана в цивилизована държава би била моменталната оставка. Понеже това, както виждаме, не се случва, прекрасно е използването на примера с Хадегер и като извинение за сравнението определението на неговия КАРИКАТУРЕН „БРАТ“ по пост БОГДАНОВ. Прекрасно и точно! И твърде достойно и интелигентно. Богданов вече е карикатура на демократ и дори нещо повече, но възпитанието не ми позволява да се разпростра на публично място и затова се ограничавам в спазването на добрия тон във форума.

- 28-01-2011|Natalia – Изповед

Аз вярвам на това открито писмо.

Богдан Богданов е високо слънце над цялата тая необразована словоблудна кочина БГ.

А така наречената `изповед` е объркана защото не можеш да поемеш и вини, които нямаш.

- 30-01-2011|Григор Григоров – Няма дъно

Фрагмент из фильма „Покаяние“.

– скажите, эта дорога приведет к Храму ?

– это улица Варлама. Не эта улица ведет к храму.

– тогда зачем она нужна? Зачем дорога, если она не приводит к Храму?

Много ми се е искало поне едно ченге -независимо уличено или не – да се покае, да се извини, да се смири, да се оттегли…НЕ! НЕ! И НЕ! Никакво значение няма как и защо си бил доносник. Ти СИ БИЛ!!! От пространни, прочувствени изложения на доносници не се чу гласът на жертвите. Всеки има своя история – срамна, обикновена, велика…, но – негова.

Не на времето, на роднините, приятелите, Университета…Не. Негова лична! По един особено отвратителен начин всеки от тези доносници прави опит да преплете личната си мръсна история с тази на всички останали хора. Размиват в безкрайно словоблудство нечистоплътното си минало, вменяват вина на всички останали, блокират възможността да се разкрие истината за близкото минало, девалвират базисни ценности с поведението си, обезсмислят шанса да си чист и успешен, и най-страшното от всичко – обезверяват и развращават с наглото си инсталиране във всяка публичност и публицистика. И така до безкрай. Нищо друго от професор Богданов не би трябвало да се чуе освен:Донасял съм на ДС, моля за прошка! Оттеглям се от всяка публичност! Срам ме е от мен и деянията ми! И наистина да се оттеглят. Няма никакво значение колко си ценен за обществото. Това трябва да е личен избор и акт. Да се оттеглиш и да се надяваш на милост и прошка. Всичко останало е гнусно и недостойно. Не съжалявам, че езикът ми е остър и няма да се извинявам за каквото и да е – нямам причина .

- 31-01-2011|Доброслав Бакалов – …

Пиперливо и типично по български (като във вица дето другите българи те дърпат обратно в казана). Е аз познавам професора само от античната литература (разбирам откъде и по-гръцките му склонности:). Не ми се ще тук да оправдавам или да обвинявам, нямам и най-малкото право на това, но с годините житейската ми философия се уталожвва, става все по-малко идеиологична, та мисълта ми е-бъдете честни, оставете фалшивия морал и признайте си кое бихте предпочели Белене или Берлин(не знам дали бил там просто за благозвучие). Подлостта, предателството също служат на Дарвиновата теория. Всеки прави всичко по силите си да успее не е ли такъв нашият уж демократичен свят. И не ме разбирайте погрешно, не оправдавам злото и липсата на морал, това е действителността на България(и не само, цялата европейска цивилизация е такава), помислете, не сте ли Вие, които критикувате, част от тези, които упражниха волята си и поставиха на власт Костов, Първанов, Стоянов, Софиянски, Кобурготски и най-голямата, ама наистина най-голямата карикатура досега Борисов, е защо говорите за морал господа, когато поставяте обществото си в ръцете на полуобразовани пожарникари, каратисти и други такива, не може да поставяте високи изисквания. Този човек е поне образован, ако това е оправдание, за стореното. И мястото да говорите за морал не е по форумите, а на улицата, за съжаление страха е наследство от което трудно можем да се отървем.

- 01-02-2011|Йордан Хаджиев – Не ли от завист?

Простейши братя българи, обръщам се към ония от вас, дето ругаят, псуят професор Богдан Богданов, за да го маскарят, обиждат и препикават, убедени в правото си да го вършат. Маскарите себе си, отечествени братия. Ще ви кажа защо. Представете си, момчета, щото аз съм стар, че този голям наш учен беше професор по медицина, направил три хиляди тежки операции, спасил живота на три хиляди души, включително на вашия баща или вашето дете, уважаван, тачен в Атина, Лондон и Москва – по целия свят – чел лекции от Сан Франциско до Токио, възпитавал три хиляди наши сегашни доктори, които и днес лекуват тебе и мене, а като ни излекуват, ходим да им целуваме ръка. Но се оказва, че е в списъците на ДС. Ония мръсници са му поставили тогава условие – подпиши, иначе няма да станеш професор, няма да ходиш в Париж, Лондон и Атина, няма да възпитаваш тука студентите, а вместо тебе ще пратим някой какъв да е, дето ачик не става. Пак като нас. Сега моля да ми простите, но ще кажа – а бре говедо българско, щото и аз съм българин, я си представи ако комунизмът беше стоял още двеста години и всичко си беше останало като при Цола, Червенков и Живков, при лагерите и манифестациите, на които ходехме всички, включително аз и ти… Я си помисли, ако ставаш каил да мислиш, не пишеш ли сега от завист, щото той станал такъв, станал нещо, а пък ние с тебе сме си останали нищо и половина. Е, не сме нищо, но сме си половин нещо. И мене ме заболя като разбрах, че го има в списъците на ДС, но и през ум не ми е минавало да пиша гнусотии, без да съм сигурен, без да имам доказателства, че ги е заслужил, осланяйки се само на това, че го има в списъка, подписал от немай къде. Дайте да видим какво е правил! Мога да свидетлствам, че аудитория от триста души студенти в амфитеатрална зала го слушат със затаен дъх, а той им пълни главите с омирови хекзаметри, сократичеса естетика и аристотелева древност – прави ги умни, бъдещи европейци, образовани българи. Той е днешният професор Александър Балабанов – велик българин завинаги, превел Есхил, Софокъл, Платон и знам ли още кого. На тебе, брате, като си толкова голям герой и съдник, какви ти бяха бележките в дипломата, кой ти попречи да се учиш по-добре и да станеш като него? Затваряха ли те в ДС, яде ли бой като борец против комунизма? Аз поне изкарах един месец в централния затвор, три пъти са ми завеждали дело за политика. Професор Богданов сега не търси да се оправдава, той признава, съжалява и обяснява. На този човешки жест, на подадената ръка и изповед, отвръщаме с помия, помияри такива! Да ви кажа, проповядвате серсемлък. Псувайте мен, защото не съм учил децата ви и сипвайте пепел на главите си, защото ще направите и децата си като вас! Какви са делата му – до тук знаем, че е бил преподавател-елинист, такъв е и сега, никога не е ставал професионално ченге като Гоце – гранитният камък на комунизва, днешният препъни камък на демокрацията. С какво проф. Богданов е навредил на България? Люлката на свободата Франция веднага след войната се отказа да дири сметка на няколкото си милиона французи, които се бяха примирили с немската окупация и си живееха доста добре. Наше задължение е да се борим с онова ДС, което и понастоящем ни подлага крак, лъже, клевети и ни проваля в собствен и чужд интерес. Да отделим зърното от плявата! Професор Богдан Богданов е необходим на България! Като пишете за него, първо мислете за себе си.

- 03-02-2011|Самолет 005 – този тежък текст

Когато трябваше да прочета книгата на проф. Богданов „Омировият епос“ ми беше тежко. Професорът е труден за четене и трябва да се взирам, за да разбера какво е искал да каже. Аз приемам казаното от него не като оправдание. Той е достатъчно интелигентен, за да знае, че оправдание няма…

Той само изтъква подбудите за това агентство…

Изтъквайки подбудите, задава и въпрос. По-търпими ли сме към другите тежки престъпления от различно естество спрямо престъплението „агент на ДС“? Тъжният отговор е – „Да! По-търпими сме!“

Ако например се окаже, че далаверите на Милен Велчев са ощетили държавата с милиарди, то същият ли огън и жупел ще бълваме срещу Милен? Не…

А срещу Богдан бълваме… А той говори за сърдечна клапа, не за яхта. Това си е болезнено и смъртоносно…

Освен това мастити мафиоти правят благотворителност и ние гледаме и мълчим. Защо не сме толкова яростни, колкото тук?

Проф. Богданов не иска прошка, защото знае, че такава няма, а някои хора приемат това знание за липса на покаяние…

- 03-02-2011|Никой

Този тежък въпрос наистина е тежък. Сенчестата страна от житието-битието на проф. Богдан Богданов(в момента аз ще се въздаржа да го оценявам) излезе наяве с оповестяването на дипломатите, били сътрудници на ДС. Това няма да промени с нищо неговият служебен статут, защото той вече не е действащ поланик, но онези, които още заемат такива постове ги отстраняват. Питам се, защо една и съща простъпка за някои е извинима, а за други е осъдителна. В единия случай се взимат предвид личните добродетели на прегрешилия, а в другия – тези достойнства нямат никакво значение, в единия случай той се оправдава с обстоятелствата, а в другия никой не се интересува от обстоятелствата, при това и в двата случуая хората са се корегирали, развили, променили, но отново на едните това се признава, а на другите то се отрича. Наистина тежък въпрос.

- 04-02-2011|Георги Гочев – Разбирам и не упреквам

Бях член на БКП и един от първите, които напуснах и участвах в създаването на СДС. Но не упреквам никого, че е служил на ДС тогава – това е негов избор. Тъй като това служене е било срещу „възразяващите“, то вината на сътрудниците на ДС е лична и всеки може да прецени лично вината си. Що се отнася до бъдещето на проф. Богданов, желая му ползотворни изследвания в областта, в която е всепризнат авторитет. Да оставим „политиката“ на партизанстващите партийни фенове и да подкрепяме тези държавнически действия, които са от общ интерес.

- 19-02-2011|ВАСИЛЕВ ДРАГОМИР – БЛЕСТЯЩА КРИТИКА ЗА ЛИЦЕМЕРИЕТО НА БОГДАНОВ

Иронии на спарагмоса*

Позволеното на Зевс не е позволено на вола

Антична поговорка

Публикувам този текст поради това, че споделянето му в колегиално-приятелски кръг предизвика преди всичко безответност. Това може да означава две неща: че текстът не става или че е по-подходящ за друга публика. Проверявам.

Предисторията е следната.

Преди време (13 януари) получих имейл от колега, който препращаше към текст на проф. Богдан Богданов, публикуван във форума на личния му сайт. Колегата признаваше, че е преживяла огласяването на агентурното минало на проф. Богданов като неприятно, тъй като го е уважавала като учен, и че собствената му реакция е стряскаща. Разбира се, въпросният имейл беше адресиран и до още 30-тина хуманитаристи. Последва дискусия. Реагирах и аз. Ето как.

Чудех се дали имам право да говоря в тази среда, към която не се чувствам достатъчно принадлежен, най-вече поради лични дефицити. Например, аз за Богдан Богданов не мога да пиша, а и да мисля като за „Богдан”, което е знак за своеобразна изключеност. Впрочем, недостатъчната принадлежност към средата, подхванала този дебат, лесно ме вписва в групата на, ако обединя класификацията на Богдан Богданов и Даниел Смилов, онези потиснати и фрустрирани скрити дисиденти, които и извън нея (партията) не са постигнали нищо. И тъй като всички до момента се изказваха в жанра „редакционно писмо“, симулирайки лично обръщение, без да забравят неговата публичност, и аз няма да направя изключение, само дето ще разширя тази публичност.

Това, което направи Мила Минева, беше да отвори дебат, но не за първопричината – сътрудничеството на Богданов с ДС – а за начина, по който той реагира на тези разкрития: Не защото се чувствам виновен, че съм се оказал в безредния ред, а защото този ред в някаква степен продължава да определя живота ни и да ни кара все по-императивно и да го назовем по-точно, и да се заемем с ограничаването му. Богдан Богданов е предпочел да даде разяснения заради някогашния си избор, които стряскат (Мила Минева, Мая Грекова, Даниел Смилов), шокират (Мартин Иванов), натъжават (Петя Кабакчиева), огорчават (Димитър Вацов) и възмущават (Александър Кьосев). С други думи, всички са неприятно изненадани от реакцията на Богданов, въпреки че част от тях се досещат, че този текст не е предназначен за тях, а по-скоро следва да укрепи позициите на Богданов в НБУ.

Това, което ме кара да взема отношение, е изненадата ми от тази изненада. Според мен, всеки от изненаданите би трябвало да познава в достатъчна степен Богдан Богданов, за да не е точно изненадан. Ако някой е очаквал, че той най-накрая ще проговори с човешки глас и ще каже извинявайте! или съжалявам!, че ще изостави обичайната си поза на овладяна, мъдра и снизхождаща поучителност, чрез която ни разяснява как нещата са по-сложни и не заслужават прибързано отсъждане и укор, значи или не познава Богдан Богданов, или държи да продължава да го идеализира, т. е. да придърпва образа му към аурата на учения, интелектуалеца, всепризнатия публичен авторитет. Тъй или иначе, изненадата ще да е евфемизъм за нещо друго. В новата ситуация след разкритието колегите са очаквали реакция, която да е съответна на тази промяна. Вместо това са получили образцово типичен Богданов текст, естествено невъзмутим до безцеремонност, според както само авторът му съвършено умее. Тъй че огорчението идва от липсата на изненада, идва от безпогрешната предвидимост на реакцията на професора. След Вера Мутафчиева, която, попитана за агентурното ѝ минало, отвърна по характерен за нея начин да не я занимават с глупости, сега Богдан Богданов по познато образцов начин ни даде да разберем, че трудно можем да отсъдим за миналото на когото и да било, тъй като това би повдигнало въпроса за собствените ни биографии, също неизбежно колаборационистки, тъй че дали по-добре да не съдим според добрите постижения от днешния ден, а може би и да ги възприемем като изкупителни плодове на някогашното компромисно израстване.

За мен най-ироничното в ситуацията е повтарящият се опит на колегията рязко да разграничи Богданов-учения от Богданов-сътрудника – там, където самият Богданов не спира да внушава, че такова разделение е неуместно и че който го прави, не е прочел книгите на професора. Богданов може и да се бори за своите позиции в НБУ и по други етажи, но покрай това може да прави и нещо друго: да претендира за ненакърнен интегритет, като настоява, че цялостното му мисловно наследство всъщност дава обяснение, ако не и оправдание, за някогашната постъпка. И ако човек е внимавал в онова, което Богдан Богданов говореше още през 80-те – за хаоса и частната компромисност на делника, за възстановяващото космоса голямо настояще на сплотяващия празник, за вторичния мит, който трябва да даде отвъдна и универсална санкция на социално-психологически проблеми от настоящето и пр. – няма да му е дотам трудно да разпознае връзките и съответствията, които вършат работа за актуалното затруднение.

Всички сме го гледали този филм, макар и може би в по-малко фарсови форми. През 1986 например един белгийски студент, фен на Де Ман, решава да провери какво е писал учителят като млад в местната преса. Открива, че на своите 23 години между десетките рецензии и статии той е поместил три с антисемитски и пронацистки внушения. По това време Де Ман вече не е между живите, че да може да отговори. Дерида и други опитват да убедят младежа да замълчи, но той е непреклонен и разкритията дават импулс за една проточила се през годините разправа с деконструкцията, която, видите ли, затова била толкова критична към истината, автобиографията, субекта, идентичността и отговорността, тъй като не ѝ отървало да признае концептуалната им валидност. Така Де Ман остана като най-прост пример за това как чрез уйдурдисана теория се оправдават лични вини и грехове. На мен като верен читател на Де Ман подобно просто четене може да не ми харесва, но не мога да отрека релевантността му за определени публики, обяснителната сила на схващането му като алегория в традицията на „Интелектуалците“ на Пол Джонсън, който чрез множество примери настояваше, че за интелектуалните авторитети на модерността е характерно едно да говорят, а друго да вършат.

Ето защо намирам ситуацията за крайно иронична. От една страна, никой не посмя да приложи познатата стратегия спрямо теоретичните построения на проф. Богданов и да покаже как цялата им обтекаемост и убегливост най-после намират красноречиво обяснение в самооправдателната пледоария, непогрешимо негова и като логика и аргументация, и като тон и изказ. Единственият, който приложи техниката на сдвояване между теория и практика, между слово и дело, между сътрудничество и трудове беше самият Богдан Богданов, който с познат здравословен цинизъм пренасочи евентуалната критика, за да възстанови поразклатената си цялостност или поне своята „последователна непоследователност“ по Аристотел.

Както се видя, този ход носи и рискове: колкото и да е универсално приложим и всеобяснителен, мисловният механизъм на Богданов, личното му аристократично излъчване и консервативно обаяние изглеждат несъвместими с ролята на доносник на ДС и на комунистическа подлога. Иронията е, че съдържателно теоретичните му конструкции не изключват сътрудничеството, но публичният му стил и авторитет го правят да изглежда абсурдно и отвратително. (Моята асоциация е с калиграфа-баща на героинята от „Записки под възглавката” на Питър Грийнауей, който се оказа всякак, включително и телесно, зависим от своя издател.)

Ала успоредно със своята научна продукция и високия си публичен авторитет, Богдан Богданов достатъчно отдавна поддържа и друг, по-дискретен гилдиен имидж – на баща-господар, който винаги контролира повече, отколкото дори неговата институционална позиция отрежда. Богданов никога не е крил, че е Макиавелиев тип лидер, който прилага спорен арсенал от средства в името на разни цели и идеали. За Богдан Богданов се говори по различен начин в различни контексти и колкото по-частна е средата, толкова по-често изплуват думи като сплетни и интриги, шантаж и задкулисие, коварство и безогледност. Трябва човек въобще да не знае нищо за начина, по който функционира НБУ, че приказките за Богданов като демократ да не го карат да се усмихне. Кой не знае за прословутото му кадруване в НБУ, кой не е чувал за начина, по който издига и сваля, мести и маха хора от „своя” университет? Доскоро се опитвахме да си обясним тази конспиративна пирамидална йерархия с изключителното право на гения, с неизбежното диктаторство на великия диригент, на феноменалния режисьор, на невероятния хореограф; и асоциациите с Караян и с героя на Фелини от „Репетиция за оркестър“, със самия Фелини, с Бежар и Бауш са само първите, които идват наум. Сега обаче подло се прокрадва и другото обяснение, което би потърсило вдъхновение за въпросния тип управление в опита от и със службите. Та нали самият Богданов изповядва: в моя случай то (миналото) парадоксално премина в по-пълното разбиране и на онзи, и на сегашния свят, без което никое от добрите постигания, с които съм свързан, не би било възможно.

И тъй, исках просто да изразя завистта си за учудването и възмущението на колегията. Не успях да се учудя на сътрудничеството на Вера Мутафчиева, тъй като ендемичният, високомерен до мизантропия цинизъм, пронизващ нейния опус магнум „Случаят Джем”, ме беше подготвил за него. Не бях изненадан и на разкритието за сътрудничеството на Богдан Богданов поради това, че отдавна нищо в действията му не може да ме учуди. Дълго време и аз не можех да свикна с неизменната последователност, с която поставяше на ключови позиции и постове хора, които би следвало да са му фундаментално чужди и неприемливи. Но по някое време разбрах: за разлика от ширещата се наоколо шуробаджанащина, Богдан Богданов винаги се е водел от властова рационалност, в която интересът и ползата са доминирали над емоции и привързаности. Нима не сте се питали как финият и хладен Богдан Богданов другарува с Дими Паница, туй странно смешение на ганьовщина с ченгесарство? И имената и на други негови креатури и имитатори идват наум ведно със cv-тата им от ректори през шефове на училища за политика до министри. Мисълта ми е, че вместо да се сърдим на витиеватите опити на Богданов да се събере отново в цял, силен и незаменим, може би би следвало да се притесним от това, че 20 години не поставихме на обсъждане въпроса, че херменевтична реторика, която може да обясни и оправдае всичко, или не върши никаква работа, или върши някаква друга работа на този, който не спира да я практикува във все по-луксозни и все по-неразрязани томчета. В този смисъл, и Мутафчиева, и Богданов ми изглеждат по-честни и открити зад формалната си прикритост от всички нас, които умно и умело продължаваме да разделяме нимба на интелектуалната извисеност от мефистофелския плащ на кукловода и сивия кардинал.

И Нов български университет в този смисъл е колкото бяла лястовица на българския преход, толкова и негово въплътено отроче. НБУ действително изстъпва като едновременно еталон и алтернатива на прехода. За 20 години НБУ сякаш успя да въплъти визиите за автентично частно висше образование на своите създатели и най-вече на Богдан Богданов. Нещо повече, този университет постигна такива успехи в самоиздръжката и автомениджмънта си, че на нас от СУ отдавна ни го сочат укорително за пример.

Аз обаче не мога да видя НБУ като светлата алтернатива на прехода. Признавам, че познавам неговата институционална структура от един по-далечен етап. През последните години впечатленията ми са спорадични, но продължавам да виждам същото: НБУ е не образователна институция, а образователна сцена. Причината за това е най-вече структурна – сравнително ниското ниво на студентите не позволява друго, освен показни акции и безпоследствени шумни инициативи.

Да обясня. Замисълът на този университет предполагаше той да преодолее проблема със сравнително ниското ниво на плащащите за обучението си млади хора, постъпващи там поради нежеланието или неспособността си да се справят с конкуренцията на входа на традиционната академия. Има два начина да се преодолее този проблем: първият е тези издънки на проваленото средно образование на прехода да бъдат хванати здраво от една строга и мотивираща догонване и изпреварване образователна институция на по-високо или поне на по-модерно равнище. Условия за това несъмнено има, тъй като преподавателите в НБУ винаги са били хем много добри, хем достатъчно материално осигурени, за да не им се налага да се разпиляват в алтернативни занимания с цел оцеляване. Техническата база беше несравнимо по-добра и колцината силни департаменти отколе работят за атмосферата на точно тази сериозна посветеност.

Ала не те, за съжаление, дават облика на частния университет. Поначало беше на разположение алтернативен начин за справяне с ниското равнище на студентите и то беше да им се осигури едно образование на спектакъла, на перманентното шоу, в което самите те да са въвлечени и като зрители, и като участници. Парадирането с просперитета и размаха на учебното заведение, с неговото богатство и техническа осигуреност, с неговото разрастване и разширяване създаде една алтернативна физиономия на фасадност и показност без субстанция. Това живеене пред и на сцената със сигурност създава у клиентите на това образователно заведение усещането за събитие, в чийто състав те са включени като субекти. Ала НБУ представлява по-скоро образователен театър, предоставящ живеене насред пропедевтичния спектакъл, в който доминират перманентното прелъстяване, измамната равнопоставеност между преподаватели и студенти, насиленото добро настроение на една измъчена либералност и пр. С други думи, НБУ носеше и носи всички недъзи на частното образование, в което, грубо казано, който плаща, той поръчва музиката; и образователният продукт е стока, а консумаризмът е библия.

Тъй че постигнатото от НБУ е всъщност изоморфно на физиогномиката на българския преход. В края на краищата, ясно е, че този университет вече две десетилетия живее от децата и приятелките на играчите на прехода с техните синджири и лимузини, с гримирано-наконтената им пустота. Пяната на прехода наливаше пари в тази институция, за да превърне НБУ по-скоро във фасада и диагноза на прехода, на неговата несправедливост, илюзорност и фалш.

Впрочем, Богдан Богданов отлично си дава сметка за зависимостта на прехода от новите капитали: Така, с един вид държавно разбойничество, беше заченат по-едрият днешен частен капитал и горният пласт на сегашния частен сектор. Очевидно новото ни общество разчита на тях, още повече че не в толкова малък брой случаи те се развиха с честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество. Като оставим настрана малко проблематичните лексика и синтаксис, ясно личи признанието, че новото ни общество разчита на тези преобразувани капитали. НБУ без съмнение с годините избистри рецептата как да превръща образованието в попкултура за масите. Но в това перманентно конвертиране той не избегна съдбата на целокупния ни преход. Чистите тоалетни малко попречиха НБУ да се плъзне по вълната на чалгата.

Далеч съм от мисълта да охулвам конкурентния университет от позициите на някакво предимство на СУ. За университета, в който работя, без труд могат да се кажат други неприятни неща. Мисълта ми е друга. Когато говорим за Богдан Богданов като публичен авторитет и еталон, дали имаме предвид наистина добрите му постигания, или оставаме във властта на непомерната му интелектуална, словесна, интонационна и поведенческа аура? Богданов може да ни е научил на много неща, но част от тях дали не са и как не можем и не бива да бъдем като него? И не задължително за лошо?

* Спарагмос (от гр. – „разкъсване“) – ритуално убийство и (чрез разчленяване) разкъсване на животно или човек.

Бел. ред. Готови сме да предоставим място и на други мнения по повдигнатите въпроси.

Димитър Камбуров

- 20-02-2011|Росица Гичева – Помръкващ блестенето отговор на лицемерната критик

Г-н Василев Драгомир,

Ето един отговор на лицемерната критика на доц. Камбуров – малко помръкващ блестенето му. Мой си е коментарът, нищо че вече е публикуван на друго място (в. „Гласове“), за разлика от Вашето копи-пейст на чужд текст от в. „Култура“ без да споменете публикацията.

Доц. Камбуров,

Не Ви познавам лично, но познавам лицето Ви – от НБУ, където работя, и където и Вие сте работил не за малко време. Впечатляващо е изреченото от Вас: „Например, аз за Богдан Богданов не мога да пиша, а и да мисля като за „Богдан”, което е знак за своеобразна изключеност.” Слушах Ви за пръв и единствен път как говорите на научен форум съвсем скоро, преди няколко месеца, на 6 ноември 2010 г., на конференцията в чест на 70-тата годишнина на професор Богдан Богданов. От програмата на конференцията http://bogdanbogdanov. net/pdf/183. pdf цитирам темата на доклада Ви – „Класическа филология и некласическа херменевтика в ранните текстове на Богдан Богданов”. Освен този доклад, имаше само още три доклада (от петдесетината!), в чиито заглавия (теми-предмет!) се кипреше името на професора, за когото тук казвате, че не можете да пишете и когото сега искате да „разкъсате на парчета”, макар и уж някак иронично. Иронията е за Вас и е в пъти повече, отколкото за него. Той не я и заслужава, защото в обяснително-изповедния си текст не се преструва, че не е имал нищо общо с ДС, както Вие сега се преструвате, че не сте се облажавал от НБУ и лично от професор Богданов години наред, и че не сте славословил професора до преди малко. Пак ще Ви цитирам: „Например, аз за Богдан Богданов не мога да пиша, а и да мисля като за „Богдан”, което е знак за своеобразна изключеност.”

„Не бях изненадан и на разкритието за сътрудничеството на Богдан Богданов поради това, че отдавна нищо в действията му не може да ме учуди.” Колко отдавна – от декември миналата година?

Да бяхте казал тези болезнени искрени „истини” на конференцията (а защо не и по-рано, както бива осъждан и професор Богданов за „закъснялата” му изповед) – ако бяхте искрен и силен човек, неустоял на никакви изкушения, никога не направил компромис със съвестта си, нито когато, както професор Богданов, Ви е заплашвал затвор за шпионаж в комунистическите времена, нито на юбилейната конференция в чест на професор Богданов, когато нищо не Ви е заплашвало. Дори не сте от „онези потиснати и фрустрирани скрити дисиденти” – за какво дисидентство говорите изобщо? Останалата част от формулата, с която се самоопределяте, обаче, ми изглежда възможна (няма да я цитирам). Това разбирах и при слушането на доклада Ви – скучен, с един единствен забележим акцент – славословенето за професор Богданов. Като Ви слушах приех, че сигурно сте искрен, защото и аз понякога искрено изразявам колко много ценя професор Богданов като изследовател, мениджър, Учител, човек. Чувствата Ви на преклонение към него бликаха и от жестовете на тялото, както сега от текста Ви искрено блика изненада от изненадата на другите (не особено проникновени като Вас), които не можели да допуснат: „Това, което ме кара да взема отношение, е изненадата ми от тази изненада. Според мен, всеки от изненаданите би трябвало да познава в достатъчна степен Богдан Богданов, за да не е точно изненадан.” На какво „друго е евфемизъм” Вашата днешна (не) изненада?

Ако сега Ви е срам от скорошното и нескорошните Ви подмазвания, по-добре да бяхте замълчал, защото текстът Ви изкарва под светлината на публичността нечистата Ви съвест и огромния компромис, който сте направил с личността си – на конференцията в чест на професор Богданов, днес, а не по комунистическо време, когато отказът да се участва в безредния ред може да е бил смъртоносен. А ако не Ви е срам, т. е. не сте се подмазвал, а наистина цените и продължавате да цените професор Богданов и неговите дела извън ДС – нямаше да пишете този текст. Изглежда хем Ви е срам (искате да се забрави доклада Ви на конференцията), хем не Ви е срам (да разкъсвате живи хора). С този текст показвате, че дори и да не сте бил агент на ДС, манталитетът Ви е силно комунистическо-десарски от ранните години на комунизма – онези с народните съдилища, в които елитът български е бил избиван от разярената тълпа-полуграмотен-народ. Текстът Ви наистина е за пред друга публика – тази от народния съд.

Има и друго, което трябва да Ви кажа – предстоят Ви още много такива словоизлияния-ножове – ще Ви се наложи да спарагмосате всичките си учители и приятели. Слушала съм нтервю с Румен Борисов, главен секретар на комисията по досиетата, в което той споменава тежкия и труден, засягащ повечето от нас факт, включително и автора на коментираната статия – доцентът от СУ Димитър Камбуров – който е роден доста много години преди 1975 г.

Деветдесет процента (90%) от всички преподаватели в Софийския университет са били сътрудници на Държавна сигурност.

Ето линк към текст:

http://frognews. bg/news_14270/Rumen_Borisov_90procenta_ot_profesorite_i_dotsenti te_v_SU_sa_agenti_na_DS/

Нали си представяте какво означава това – че най-много един човек от катедра не е бил агент, и то не във всички катедри. На практика всички преподаватели в СУ са били сътрудници на ДС (има и напълно унищожени следи – и папки, и картончета). Вие също работите в този университет, към който аз не питая нищо лошо, въпреки че работя в НБУ – СУ е моята Алма Матер и ми е дал много. НБУ, обаче, ми е дал повече, защото в НБУ съм оставена на работя в свободна среда – не само че не ми се пречи да работя според моята визия за преподавателска работа, ами съм и подкрепяна за това. И на мен ми се налага да преглътна, че всичките ми преподаватели от СУ са били агенти, както и на Вас ще Ви се наложи. Тези хора са Ви създали и Вас, и Вие също трябва или да преглътнете, или да отречете-спарагмосате и себе си. Аз, обаче, за разлика от Вас, оценявам Учителите си по делата им, които познавам отблизо, а не докато има облажаване да славословя, а при крясъците на безумната полуграмотна тълпа, която без съмнение също е сътрудничила на ДС в по-голямата си част – да убивам. Някои преподаватели мога да разбера и да им простя, на други – не мога, но все заради делата им, а не заради някакъв списък (непълен!).

Само пострадалите от докладите на професор Богданов (ако има такива пострадали) до истинските изверги (щатните служители на ДС и партийната номенклатура) може би имат моралното право да го съдят, ако поискат. Вие пострадал ли сте от професор Богданов или напротив – облажавал сте се до уши (поне) до 6 ноември 2010 г.?

Право цитирате античната поговорка „Позволеното на Зевс не е позволено на вола”!

За сравнението на управлението на НБУ с десарското. Десарското управление е било шуробаджанашко, а както и Вие сте отбелязал, в НБУ не е такова. Нарекъл сте го „властови рационализъм” – все пак сте оценил поне рационализма на властта в НБУ.

По повод изкълченото разбиране на „Сега обаче подло се прокрадва и другото обяснение, което би потърсило вдъхновение за въпросния тип управление в опита от и със службите. Та нали самият Богданов изповядва: в моя случай то (миналото) парадоксално премина в по-пълното разбиране и на онзи, и на сегашния свят, без което никое от добрите постигания, с които съм свързан, не би било възможно.”

При всички случаи, за да направи човек нещо (например частен либерален университет), то трябва да разбира-познава добре и неговите противоположни неща (държавен комунистически университет като СУ с преподаватели 90% сътрудници на ДС, социалистическата „демокрация”, ДС, народен съд и др.). Като не разбира противоположното, човек не може да схване това, което иска да направи – не може да знае от какво бяга. Като не знае какво не трябва да бъде няма как да се случи да го направи. Иначе и Вие щяхте да сте направил университет.

Много сте противоречив, може би иронично, или не мога да Ви схвана. От една страна професор Богданов заемал поза на господар-баща в НБУ (вероятно искате да кажете, че НБУ е създаден и ръководен от друг), а от друга – бил с „мефистофелския плащ на кукловода и сивия кардинал”. От една страна е възможно да искате да кажете, че като създател на НБУ е „баща“ на НБУ и тогава го представяте като кукловод на себе си. Или искате да кажете, че НБУ има друг баща, на когото професор Богданов е кукловод и сив кардинал. Кой може да е другият-непосочен? Сигурно визирате ДС. Ако е така, тогава от написаното от Вас следва, че професор Богданов е кукловод с мефистофелски плащ спрямо ДС, което не е съвсем лошо – значи все пак е успял да ги изиграе, макар и чрез тежкия компромис. Може би точно с обтекаемата херменевтичност, която в ДС едва ли са можели да разберат, също както днес групичката, която е дебатирала по мейли, има затруднения да разбере?

Митове разказвате за студентите в НБУ и СУ. И в НБУ, и в СУ, и във всички университети нивото на студентите спада, за съжаление. В първите години и в НБУ студентите бяха много силни – например от първите випуски в моята програма достигахме по седем до десет докторанта на випуск (стартиращ с 50 души). Потресаващи неща чух да говори студент в магистърска програма на СУ на конгреса по Тракология няколко дни след конференцията в чест на професор Богданов. За съжаление и при нас има такива, но поне не ги пращаме на международни конгреси, а се опитваме да ги учим повече – работим индивидуално, електронно и връщаме на изпити. Отличните ни студенти не са по-лоши от тези в СУ. Можем да сравним, например, когато завършили бакалавърска степен в СУ идват при нас за магистратура – има ги всякакви. На последната сесия ми се появи студентка, която учи едновременно в двата университета, която не знаеше за какво е ставало въпрос в курса, защото не е работила изобщо. Не мисля, че в НБУ няма да работи, а в СУ ще се скъсва от работа и ще е отличничка – ако беше така, все от обща култура щеше да докара поне някаква тройка.

Заемате поза на обясняващ замисъла на НБУ, като че ли сте го замислял Вие – съвсем като по времето на ДС. На мен ми изглежда, че завистта стои отдолу на обяснението – „като преподавателите в НБУ винаги са били хем много добри, хем достатъчно материално осигурени, за да не им се налага да се разпиляват в алтернативни занимания с цел оцеляване.” Добро обяснение за тази реалност давате отново с Вашите слова: „този университет постигна такива успехи в самоиздръжката и автомениджмънта си, че на нас от СУ отдавна ни го сочат укорително за пример.”, с една корекция – НБУ не е на автомениджмънт, мениджмънтът е на професор Богданов, защото това е „властта” на Председателя на Настоятелството. А иначе укорът към СУ не е без основание (правя го като възпитаник на СУ) – държавната издръжка на студентите в СУ до скоро не е била извънредно много по-ниска от таксите на студентите в НБУ. Поне тоалетните можеше да се поддържат в малко по-приличен вид, ако средствата бяха управлявани с мисъл за студентите и преподавателите в един университет, които, като цивилизовани хора, се нуждаят и от чиста тоалетна.

- 21-02-2011|vesselina vassileva – лицемерие ли?

Моля като се говори за лицемерие да се изиска записът от конференцията за юбилея на Богдан Богданов, която се направи от СУ, за да се види как говори там Димитър Камбуров. Мисля, че по-голямо възвеличаване на Богданов – едва ли ще сте чували. Да – възвеличаване, направено от същия Димитър Камбуров, който там – два-три месеца преди сегашната си статия – едно към едно обясни как като личност едва ли не – е формиран от ББ и колко е велик той. Ето това е лицемерие, и то лицемерие в собствена полза – не забравяйте, че Димитър Камбуров си колекционира такива текстове и че часове след като умря Вера Мутафчиева – той пусна „Не-некролог за Вера Мутафчиева“, текст в който прави гавра с труп, интерпретирайки „Случаят Джем“ през ДС.

Ето давам ви и другият нелицемерен текст на Димитър Камбуров – за да му се възхитите:

Това, което следва, не е некролог. Този жанр не подхожда за Вера Мутафчиева. Но и за исторически обобщения е рано. Ще изкажа мнение, за да събудя дебат. Мутафчиева никога не е бягала от конфронтация и спор.

Присъствал съм на нейни публични лекции и после на разговори на маса. Беше отдавна. Тя беше съсредоточена, прецизна и завладяваща, без да е „обаятелна“, в официалното си изложение. В разговора беше леко отстранена и смълчана, без да излъчва досада или умора, просто едно полуприсъствие. Всякак излъчваше тежест и мощ, които не натежаваха и не извикваха уплах или плахост. Имаше в присъствието ѝ вече нещо отвъдно, някакво прекрачване, сякаш не беше вече цялата отсам и сред останалите, но не мога да знам дали това беше ефект на вече преклонната ѝ възраст, или универсално качество на личността ѝ, както съм по-склонен да предполагам. Сякаш там, където беше тя, пространството се закривяваше по особен начин и тя колкото излъчваше, толкова и поглъщаше енергия, най-вече с липсата си на желание да съучаства на всякакви разговори на учтивост и трапезно забавление. Тя някак казващо полуотсъстваше, сякаш живееше няколко паралелни съществувания.

Преди време, след поредния провал с кандидатурата на Йордан Радичков за Нобелова награда, възникна идея за инициативен комитет, който да защити като по-конвертируема именно кандидатурата на Вера Мутафчиева. Аз лично не споделях този оптимизъм. Винаги бях харесвал писането ѝ, особено „Книга за Софроний“, съгласен бях, че е сред най-непровинциалните български писателски гласове, и все пак не виждах достатъчно аргументи за Нобелова награда. Поради една причина – липсата на емпатия, на съчувствие и интерес към човека като всякакъв. Вера Мутафчиева винаги ми се е струвала силна в негативното и слаба, твърде слаба в способността и в желанието да вижда у човека потенциал и порив към себенадмогване, себепрекрачване, самоповдигане за косата против законите на физиката. И на историята.

През първата година на престоя ми в Китай бях поканен да напиша обзор на българската литература между 80-та и 2000 година. Започнах подготовката си за този текст чрез препрочитането на „Случаят Джем“ – точно романът, който се счита за неин писателски връх и най-сериозно основание да се иска Нобелова награда. От перспективата на Китай и от втори прочит книгата ми се стори потискащо ограничена. В нея няма никакъв свят, няма материя, телесност; няма плътност нито на погледа, нито на сетивността, нито на преживяванията. Има схема с цел и поука. Идеята е една все по-жалка и безсилна човешка единица да се покаже като средоточие на десетилетни политически и дипломатически борби между Изтока и Запада с цел да се създаде алегория за ужаса и цинизма на историята. Стойността на султан Джем няма нищо общо с неговите личностни качества, нито когато все още ги има, нито когато деградира и се разпада. Политическата персона според книгата е напълно празна сама по себе си; тя се изпълва само чрез силовите полета на властта, интереса, алчността, завистта и суетата. Султан Джем е заложник на политически и исторически процеси, които го третират като знаме, лозунг, символ и функцияна определени амбиции и воли. Те обаче поради това не му позволяват да бъде човешко същество и той се смирява с това, не намира сили да се опълчи. Напротив, неговият приятел, сподвижник, слуга и летописец, поетът Саади, постепенно излиза от сянката на своя господар, за да се отърси не само от неговата власт и очарование, но и от този функционален възглед за човека, в който той все повече се вписва. Така Саади постига независимостта на твореца, но и на човека, който е господар на собствената си съдба, възвръща си човешкото и естетическото достойнство.

Според имплицитния автор всичко, което има значение, са сплетни, козни, интриги, суети и борби за власт и придобивки. Това е един безкомпромисен възглед, лишен от илюзии, но неговият цинизъм го прави и късоглед, и ограничен от капаци. Идеята, че така е в политиката и историята и че те пропускат всичко останало, всякакви добри чувства и намерения, не е извинение. Възгледът е предложен като трезв и проницателен, но той все повече откънтява като предубеден и циничен. Като мизантропски по един скучен, предвидим и износен начин.

Казах си, че от тази книга Нобелова награда не става не само заради възгледа ѝ за човека, но и заради представата ѝ за Европа. Според книгата нейните култура и религия са сводими до чист ритуал, до фалш и лицемерие. С досадна неотстъпност повествователят разкрива зад всеки жест и ход, зад всяко слово и усилие все същите материалистки и персоналистки мотиви, все същия интерес и властолюбие. Такъв сплескан образ на европейската цивилизация е възможен, но той подозрително напомня една войнстваща и често завистлива перспектива, която днес пледира от позицията на не една религиозна и морална нетърпимост. При повествованието на Мутафчиева обаче такава външна перспектива няма, там няма привилегирована морално гледна точка. Привилегированата гледна точка е тази на истинския интелектуалец, на твореца, чийто поглед става все по-остър, все по-проницаващ; но и все по-безразличен към лъжата, която управлява света, все по-обезверен, че може да ѝ се противопостави нещо повече от някаква вътрешна свобода, от индивидуалното избавление на творенето отвъд предрешеността на политиката и историята.

Скоро след като препрочетох романа, излезе новината за сътрудничеството на Мутфчиева с шесто управление на ДС. Не се изненадах. И в това няма тържество или злорадство. „Случаят Джем“ излага представа за човека като за празно същество, подритвано от политиката и историята. „Случаят Джем“ също така излага една друга представа – за твореца, който постига вътрешната си еманципация, но след като целия си живот се е посветил на едно празно и безлично същество. Вера Мутафчиева ще да е носила и Джем Султан, и поета Саади в себе си. Не, няма да противопоставям историка на писателя Мутафчиева: и двете лица са от страната на твореца. Другото лице обаче е лицето на човека в модерния, още повече в тоталитарния делник. В него то се оказва и политическо, и дори историческо, ако иска да бъде фактор, да влияе, да бъде част от ставащото. Това е лицето, което става сътрудник, което се оказва пленено, което става заложник на политически игри и борби. Другото лице, на писателя и историка, е решило, че от позицията на циничното си отвращение пред игрите на политиката и историята може да изостави другото лице на делника му, да го изолира като фалшиво лице, над чиято социална успешност то мъдро се надсмива.

Всичко това звучи като оправдание: всички имаме фалшиво лице, но само малко от нас имат друго, същинско, провиждащо и творящо лице, а Мутафчиева го е имала, затова другото лице – на доносника Атанас – няма значение.

Но дали няма? Дали Султан Джем, дали доносникът Атанас не са функция на мизантропския, циничен поглед на писателката Мутафчиева, на поета Саади? Те са празни форми, които обаче се пълнят не само от политиката и историята, но и от неща като култура, цивилизация, история, етика, философия, литература. Друга литература. Не като на Мутафчиева.

Дали Султан Джем, дали доносникът Атанас не са функция на мизантропския, циничен поглед на писателката Мутафчиева, на поета Саади? Те са празни форми, които обаче се пълнят не само от политиката и историята, но и от неща като култура, цивилизация, история, етика, философия, литература. Друга литература. Не като на Мутафчиева.

*Авторът е доцент по теория на литературата в СУ „Св. Климент Охридски“. Чете лекции и в департамент Нова българистика на Нов български университет. Публикува множество литературоведски и културологични студии и статии в български и чуждестранни издания. От две години преподава български език, литература и култура в Пекинския университет.

–--------------

Нелицемерен е Димитър Камбуров, но не зная само дали всичките му фенове биха си го взели и за приятел?

* Текстът и бележката към него са взети от в. Капитал

- 25-02-2011|ВАСИЛЕВ ДРАГОМИР – КАЗУСЪТ БОГДАНОВ ВЗРИВИ ОБЩЕСТВО СЪС СВОЯ ЦИНИЗЪМ

ПУБЛИКАЦИЯ ВЪВ ВЕСТНИК „КУЛТУРА“

Поглед към ДС – позорни петна и интелектуални мъртви

Дали е трябвало или не да отваряме досиетата, вече е без значение. Те са отворени или са в процес на отваряне, който е много мъчителен, тъй като с всяка нова фаза се пораждат нови проблеми и основният въпрос е какво да правим.

С тези думи Александър Кьосев започна встъпителното си изказване по време на дискусията „Интелектуалният елит и ДС – как моралните и интелектуални авторитети съжителстват с истината за ДС?”, провела се на 16 февруари в Червената къща.

Кьосев постави и няколко подвъпроса: кой има моралното право да говори по проблема с досиетата и какви са възможните основания за морална оценка във време без метафизически основания – т. е. как можем да даваме оценки, ако не сме религиозни и ако нямаме абсолютен твърд гарант на истината и на добродетелта. Културологът се възпротиви срещу анонса на събитието, в което е използвано словосъчетанието „интелектуален елит” и което „някак неусетно преминава в морални авторитети”. Кьосев подчерта, че не се чувства морален авторитет и че прослойката, към която принадлежи, в очите на голяма част от публиката е дискредитирана. Това в голяма степен е основателно заради колаборационизма ѝ с комунистическата власт, заради участието на нейни важни членове в тайните служби, заради лично облагодетелстване, заради интелектуалния ѝ провинциализъм. В същото време тази прослойка е и несправедливо дискредитирана, тъй като е заменена с медийни звезди, а самата тя е изтласкана от чалгаджийската култура и е маргинализирана „в социалния кучи гъз на обществото.” Ето защо подобни хора нямат предварителен авторитет – морален кредит от обществото, за да могат да говорят, без да бъдат атакувани. Единственото, на което Кьосев посочи, че може да разчита, за да говори по темата, е способността му да мисли върху знанието и фактите по казуса с досиетата.

Той подчерта, че публиката трябва да бъде много внимателна, защото само информацията не може да помогне да се отговори на всички въпроси, свързани с ДС и нейните сътрудници. Факт е, че обществото ни си е формирало множество мнения по проблема с досиетата и сътрудниците на тайните служби – част от него заклеймява т. нар. „ченгета”, демонизира ги и ги определя като хора, които веднъж завинаги са се опозорили; друга част ги смята за хора, сключили пакт с дявола; трета част пък ги героизира, обладана от ероса на тайния и скрит шпионски живот; четвърта част ги оправдава, смятайки, че обстоятелствата са ги принудили и ако и те са били попаднали в подобна ситуация, вероятно са щели да постъпят по същия начин; пета част защитава позицията, че изобщо не е трябвало да се отварят досиетата, а е била необходима радикална забрава; шеста част смята, че демократичното общество трябва да извърши акт на опрощение спрямо греховните; седма част пък изпитва поколенческо презрение и е на мнение, че казусът около досиетата и сътрудниците на ДС не заслужава никакво внимание.

След като представи седемте основни обществени нагласи, Кьосев предложи и свой начин за ориентиране в „бъркотията на практически оценки”. Първо се извършват няколко редукции – махат се оценките, свързани с повика да се изгорят досиетата и с призива те радикално да се отворят, защото за първия акт е прекалено късно, а за втория е необходимо техническо време. Освен това, подчерта културологът, за да има радикална забрава или радикално покаяние, или радикално опрощение, е необходим обществен консенсус, какъвто е всеизвестно, че не може да бъде постигнат.

Така остава да се разсъждава само с два морални стереотипа, които според Кьосев са изключително важни. Единият говори за позорното петно или за пакта с дявола, а вторият – за диференцирането на вините. Метафората за позорното петно, както и метафората за пакта с дявола, според Кьосев, са важни, защото са архаични. Погледнато от гледна точка на културологията, има огромна разлика между оскверняване, грях и вина. Вината е модерна категория, особено застъпена в правото, където има своето количествено измерение – дадено престъпление получава съответното наказание и след като бъде изтърпяно, извършителят бива оневинен, тъй като обществото смята, че неговата отговорност вече е снета. В този смисъл юридическата вина е изключително рационална категория, която много лесно се измерва. За разлика от нея, моралната вина не е така лесно изчислима, но въпреки това има случаи, в които се говори за морална давност – някакви неща са се случили отдавна – преди 20 години, и е време вече да се забравят; или пък се говори за диференциране и тук Кьосев даде много конкретни примери:

– ако са те натиснали, за да станеш доносник и ти не си станал, но те са ти сложили картонче, имаш минимална вина;

– ако са те натиснали и ти си подписал, но си се отказал след две седмици, (какъвто случай действително има), имаш малко по-голяма вина, но не чак толкова голяма;

– ако пък си бил псевдосътрудник и си „пускал” псевдоинформация и в крайна сметка си бил задраскван от списъка на сътрудниците, си с по-голяма вина, но не голяма;

– ако си бил добросъвестен сътрудник и често си давал информация, макар и със свито сърце, вече имаш сериозна вина;

– ако си бил сътрудник на тайните служби и си го правел, за да се облагодетелстваш лично, като си давал доноси срещу свои съседи или приятели, имаш много голяма вина;

– ако си донасял за своята съпруга, за своето дете или като учител си донасял за своя ученик, то това е чудовищна вина и тя предизвиква особен морален потрес;

– ако си бил злорад доносник, изпитващ от акта на донасянето истинска злобна радост, то вината ти също е чудовищна.

Кьосев препоръча да се прави подобно степенуване на вината, защото в противен случай говоренето по случая със сътрудниците на ДС ще е недиференцирано и архаично. В същото време той подчерта, че в архаичния морален потрес от акта на донасянето се съдържа някаква универсалия, която пресича всякакви граници – на културите, на политическите принадлежности, а дори и вътрешните граници на онези хора, които биват оценявани като лоши. Тук бе даден конкретен пример с българските сътрудници на ДС, които много държат на разграничението между I, II, III, IV и V управление и VI управление, в което са били доносниците. Ето защо, според Кьосев, практически едва ли е възможно да се освободим от архаичната аура на оскверняването, която донасянето за близките носи в себе си.

Доносниченето е престъпление спрямо всекидневието, защото нарушава базовото усещане за доверчив и сигурен свят. Когато някой удвоява живота, заплитайки тайна интрига или вътрешна конспирация в най-всекидневната ситуация, той носи вина и моралният потрес от нея зависи от това колко близко е обкръжението, в което „вторият план” се създава. Проблемът на модерността е, от една страна, моралното диференциране на вината, а от друга – неизтриваемостта на позорното петно. Ето защо, заключи Кьосев, като рационални, морални и мислещи хора, ние трябва да разсъждаваме практически в категорията на диференциация на вината, а заедно с това всеки от нас да носи в себе си проблема за позорното петно и да знае, че и на него би могло да му се случи същото.

Никой от участващите в дискусията обаче не се изказа от позицията, че участта на сътрудника е можела да сполети и него. В изказването си Юлиана Методиева даде конкретен пример за сътрудник, който през 1987 г. за 45 лева участвал в постановка, в резултат на която било заведено дело за шпионаж и признатият за виновен бил убит.

Евгения Иванова, която подчерта, че е била против отварянето на досиетата по чисто егоистичната причина, че не е искала да разбира кой от приятелите ѝ я е донасял, посочи, че засега единствения смисъл, който вижда в разкриването на архивите, е в доволството на едни хора, които нямат никаква друга заслуга освен че не са били агенти на ДС и които в заклеймяването на агентите постигат собствената си реализация. Такова доволство се забелязва у всички онези, които казват, че НБУ е ченгесарски университет, отбеляза Иванова.

Христо Христов говори затова, че в действителност нито едно дясно правителство не е работело за отварянето на досиетата. Той подчерта и че между ДС и КГБ е имало дебела връзка По думите му във времето преди Тодор Живков – при Георги Димитров и при Вълко Червенков, България е имала своя разузнавателна система, докато след това ДС се е превърнала във филиал на КГБ. Ето защо неслучайно България била една от малкото страни с две официални представителства на КГБ – в София и във Варна.

Момчил Методиев наблегна на факта, че, за разлика от другите бивши социалистически страни, България отваря досиетата си с 20-годишно закъснение и че този период е бил достатъчен, за да може една немалка част от сътрудниците на ДС да получат възможността да формират общественото мнение в определена посока и да зададат определени теми. Тук Методиев посочи, че темата, която като историк го вълнува, е мощната поява на национализма, настъпила не без помощта на хора, бивши сътрудници на културноисторическото разузнаване.

Освен това той посочи, че благодарение на отварянето на досиетата разбрал защо определени публични фигури са говорили или говорят по определен начин. Методиев добави и че не от онези хора, които твърдят, че всички интелектуалци, сътрудничили на ДС, са лоши. „Познавам системата достатъчно добре и знам, че когато сключиш този договор с дявола, системата има начини да те накара да работиш дори и да не искаш.” Така, по думите на Методиев, основната отговорност трябва се носи от дявола – от оперативния работник, от щатния офицер на ДС. Той обаче не отрече, че има и случаи, в които отговорността за сътрудничеството е изцяло на доносниците, за които това е било инструмент за кариерно развитие. Историкът добави, че в България не може да се говори за фигурата на разкаялото се ченге, освен ако към този образ не се включи книгата на Веселин Бранев и случаят на митрополит Йосиф (митрополит на на Американско-австралийската епархия), който си признава и подава оставка, но епархията изразява подкрепата си за него и гласува връщането му на поста.

Михаил Неделчев каза, че ДС е била прислужница на БКП и заради това, когато се говори за агентите на ДС, трябва да се споменат и членовете на БКП, както и когато се говори за общите вини на едните, трябва да се имат предвид и тези на другите. Неделчев разказа, че ако не е била промяната през 1989 г., той никога нямало да стане университетски преподавател, защото му било образувано дело за оперативно наблюдение, а на подобен тип хора бил сложен определен таван. Онези обаче, които били членове на БКП, нямали проблеми с развитието си, защото членството в партията им служело като нашивките в казармата – при провинение не те изпращат директно в дисципа, а ти махат една от нашивките. По въпроса за досиетата Неделчев сподели, че срещу него има две дела за оперативно наблюдение, но второто, образувано на 30.11.1983 г. от шесто управление на ДС, заради това че бил привърженик на буржоазни теории, било унищожено. Ето защо според него с отварянето на досиетата няма да може да се прочете цялата истина.

Освен това според Неделчевзавсеки отделен случай на обявен сътрудник трябва да се говори конкретно. Случаите с Вера Мутафчиева и Георги Данаилов, например, са печални.

И двамата преди 1989 г. в рамките на ДС са се специализирали в контактите с българите в чужбина. Тъй като отивали в чужбина в качеството си на хора, свързани с буржоазното минало, старата имиграция ги приемала добре и им се доверявала. В ново време те също били свързани с българите в чужбина, ставайки представители на едноименната агенция. Според Неделчев от тези два случая може да се заключи, че и след промените висшите кадровици на ДС наблюдавали и следяли случващото се и казвали, в зависимост от специализацията на сътрудниците си, този става за това назначение, а онзи – не.

От друга страна Неделчев говори и за това, че една част от вече „извадените” като сътрудници на ДС, не са били реални доносници, а просто са попълвали бройката на офицера вербовчик, който се стремял да бъде повишен.

Най-младата от участващите в дискусията – Мария Иванчева, започна изказването си, посочвайки към залата, в която нямаше много нейни връстници. По думите ѝ това показва, че до този момент младите не разбират много ясно какво значение за техния живот има миналото на България. Освен това, докато учила философия в Софийския университет в периода 2000 – 2004, в нито един курс не били разглеждани проблемите на комунистическото минало на страната. „По отношение на миналото, ние, младите, винаги трябва да преодоляваме един тип дихотомия. Ако искаме да знаем нещо повече, ни се казва, че не можем да съдим за този период, защото не сме живели в него, ако пък решим, че миналото не е наш проблем, ни упрекват, че не се интересуваме.” Тя призна и че е развила алергия срещу полярния тип на осмисляне на комунистическото минало – пълното очерняне, от една страна, и приятната носталгия, от друга, и заради това е избрала да пише дипломната си работа не в България, а във Венецуела, където изследва интелектуалните елити по време на сега строящия се там социализъм. ”И днес, като се връщам, мога да кажа – ето, аз живях социализма, макар и не нашия,” похвали се младата антроположка.

Спокойният тон на дискусията бе прекъснат от глас от публиката, който каза, че поне 50% от хората в залата са дошли да чуят мнението на всеки един от участниците в дискусията за случая „Богдан Богданов”.

Модераторът на дискусията Мила Минева отговори, че не може да се изисква подобно нещо от участниците, защото самият Богданов не присъства в залата. Той отказал да участва с мотива, че каквото е имал да каже, го е написал в блога си. Тук Минева припомни, че дискусията е организирана с идеята да се говори за интелектуалните елити, които стават такива след 1989 г., и че е добре да се помисли върху тяхната роля след 1989 г., защото може би именно това е начинът вината да се диференцира. Може би няма нужда да я диференцираме спрямо доносите, част от които са изчезнали, а спрямо техните позиции, заемани след 1989 г., когато не са били в реда на безредните и когато са отговаря с цялостния си морален интегритет и без външен натиск за това, което правят, посочи тя.

Отказвайки да коментира битието на Богдан Богданов преди 1989 г., но не защото се страхува „да не си ритне трудовата книжка”, а защото смята, че този казус не е изолиран, Евгения Иванова припомни, че досиетата, които се разкриват, са на хора, които след 1989 г. са заемали важни постове. В момента обществото не знае имената на хиляди доносници просто защото те не са заемали ръководни постове. Така идеята в основата на отварянето на досиетата е, че трябва да се проблематизира моралът на онзи човек, който, бидейки сътрудник по време на системата, позволяваща съществуването на ДС, продължава да иска да бъде някакъв и след нейното премахване, коментира тя.

Юлиана Методиева пък прикани социолозите да изследват липсата на смелост за критична рефлексия, която тя открива в работещите в НБУ, тъй като те не си дават сметка, че многоуважаваният от тях професор сам трябва да напусне университета, тъй като това е моралният жест, който дължи на онези, които го познават. Освен това Методиева разказа как през лятото говорила с Богдан Богданов за съдействието му в НБУ да се създаде библиотека на комунизма, в която да се съберат всякакви материали, книги и филми, посветени на досиетата. Тогава Богдан Богданов приел въодушевено идеята, но днес Методиева така и не може да разбере защо той не я е сметнал за достойна да ѝ разкрие своето минало.

Александър Кьосев бе най-лаконичен, посочвайки, че според представената от него категоризация, Богдан Богданов попада в чудовищната рубрика „учител – ученик”.

Михаил Неделчев започна изказването си за Богдан Богданов с уговорката, че го познава от 1963 г. и че е бил негов кум. Той разказа няколко биографични момента от живота му, които сметна за важни: Богданов бил с диагноза, че ще живее максимум до 30 години, но бил спасен благодарение на това, че получил позволение да замине в Германия и да се подложи на сърдечна операция; в продължение на няколко години той работел в новооткрития по онова време университет във Велико Търново, защото не бил допуснат в катедрата на Софийския университет, въпреки че бил най-добрият студент по класическа филология. Познавайки добре своя приятел, Неделчев коментира, че Богдан Богданов не е можел да бъде нищо друго, освен професор в университет. Той сподели увереността си, че в текстовете, които Богданов е давал на ДС, той не е създавал образи на врагове, от които те са имали нужда, за да съществува системата им. В края на защитната си реч Неделчев припомни библейското „по делата им ще ги познаете” и каза, че бидейки шеф на „Отворено общество”, Богданов не си определил огромна заплата и не направил от организацията свои проекти, за разлика от своите наследници. Неделчев каза, че той познава логиката на поведение на Богдан Богданов и онези, които са му приписвали морална съвършеност, просто не са го чели внимателно, защото той отричал употребата на понятието „морал”.

След защитната реч на Михаил Неделчев Александър Кьосев взе думата, за да коментира не Богдан Богданов, а типологическия морален казус на онези, които са направили компромис със себе си в името на някакви постижения. В този случай трябва да се помисли за всички онези, които са действали, без да правят компромиси, и поради тази причина нямат постижения и са останали неизвестни. Трябва да помним интелектуалните мъртви, призова Кьосев. И той, по своеобразен начин, се присъедини към коментарите на останалите участници в дискусията, че Богданов е дискредитирал образа на институцията на гражданското общество – „Отворено общество”, с думите: Когато не си образцов, не ставай образец.

За неприсъстващия Богданов единствено успокоително прозвучаха думите на Мария Иванчева, която участваше в дискусията в качеството си на представител на младото неопетнено поколение. Тя сподели, че фактът, че даден човек, когото тя познава, е бил сътрудник на ДС, не променя отношението ѝ към него – и тук тя даде конкретен пример със своя преподавател по философия Димитър Денков. Освен това, тя настоя, че покаянието е вътрешен процес и не вижда причина то да се извършва пред останалия свят.

Теодора Георгиева

- 25-02-2011|ВАСИЛЕВ ДРАГОМИР – още едно неутрално мнение, авторът за щастие не е

Неприлично просто за просто неприличното

Ще взема отношение по казуса Богдан Богданов от една привилегирована позиция: не го познавам лично, не съм сред неговите ученици, не съм и сред зависимите от него в плана на кариерното си развитие. Ще говоря, опрян на здравия разум и на гражданския интерес от почистването на Авгиевите обори. А благодарение на професионалната среда, в която се развивам, съм придобил – надявам се – траен имунитет срещу ефектите от мисловни ходове, целящи да релативизират логиката на разсъдъка и да приспят елементарния човешки усет за добро и зло.

Текстът на Богдан Богданов, озаглавен „За безредния ред, компромиса и мълчанието“ и публикуван в неговия личен блог, не ме шокира, не ме и огорчи, а още по-малко ме натъжи. Ако трябва накратко да опиша как той въздейства върху афективната ми природа, ще кажа, че ме изпълни с чувство на досада. Досади ми с обърканата си логика и блудкавите си етически послания. Очаквах повече от „българския Аристотел“.

Това, разбира се, си е лично мой проблем. Но е проблем на цялото ни общество, че интелектуалният му елит е склонен да лепи подобни етикети на лица, чийто морален профил е на най-банални айхмановци, неспособни на полезен морален ход в ситуации, поставящи на изпитание умението им да разбират какво се случва и как те участват в случващото се[1]. Вярно е, че промоцията на Богдан Богданов в ранг на локален гений е със задна дата спрямо публичното огласяване на факта, че е бил доносник на ДС. Но е вярно също така, че тя някак си продължава да препарира хора и институции, заинтересовани да се произнесат по случая честно и на висок глас. Израз на пределната доблест, до която може да се стигне под диктовката на едно предмодерно схващане за лоялност или на една не докрай рационално овладяна грижа за самосъхранение, шушукането по кьошетата на българската академия (в това число и във форумите на лични блогове) съдейства за нейната морална ерозия. Да не смееш да извикаш, че царят е гол и със самото това да го заставиш да се държи по-прилично, е равносилно на донос срещу всеки потенциален защитник на академичното и гражданско приличие.

Смятам, че зад обърканата логика и блудкавите етически послания на БогданБогдановия текст прозира неприличен напън за разтваряне на моралния проблем, който поставя пред академичната общност в частност и пред обществото ни като цяло неговото агентурно минало, в политическия проблем за структурната специфика на режима преди 1989 г. За втория проблем е писано толкова много и често пъти така умно, че за познаващите съответните текстове приказките за „безредния ред“ и пр. не могат да звучат по друг начин, освен (и то в най-добрия случай) като „принос“ към откриването на колелото. Но в тях – повтарям – се разтваря проблемът за индивидуалната отговорност на доносниците[2]. Това, разбира се, е също déjà vu. Присъщо на айхмановеца е да твърди: „бях подтикнат към злото от непреодолими обстоятелства“. Или пък: „не съм знаел, че правейки едно, всъщност правя друго.“ Проблемът е, че ако продължаваме[3] да отпускаме на родните айхмановци обществен кредит, за да платят обяда си на милиционерската трапеза, един ден ще ни се наложи да поемем отговорност за тоталния морален банкрут на нашето общество. Аз лично смятам, че трябва да сме безкомпромисно стиснати в това отношение. Иначе няма как да бъдем щедри при изграждането на по-добра етическа среда за децата си.

Да им отпускаме такъв кредит, означава да ги оставяме да ни омайват с абстрактни разсъждения за „нарушения режим на конкретната истинност“, а когато това не минава, да се опитват да ни вменяват във вина стремежа да се разграничим от тях, заявявайки ни с назидателен тон, че „лъжата е в опростеното говорене“. Тези дискурсивни хватки целят да постигнат разпиляване на ретроспективната отговорност, според терминологията на Ханс Йонас, или, казано с други думи, да оневинят действително виновните за лъжите и престъпленията на един морално дискредитиран политически режим, като обвинят всички негови поданици в съучастие. Но, както много просто казва на едно място Хана Аренд, „няма такова нещо като колективна вина или колективна невинност; вината и невинността имат смисъл само по отношение на индивиди“. [4]

А ето какво казва Богданов: Да, но остава мъчнотията със сложното и простото, това, че сложното го замъглява и, нанасяйки върху него по-късни дела, го обезвинява или усилва. Именно поради това го изказвам. Не защото се чувствам виновен, че съм се оказал в безредния ред, а защото този ред в някаква степен продължава да определя живота ни и да ни кара все по-императивно и да го назовем по-точно, и да се заемем с ограничаването му. Това се отнася и до многото други проявления на безредния ред, справянето с които е по-сложно и иска повече време. С особена сила обаче то се отнася до конкретното безредие на иначе отменената институция на Държавна сигурност. Защото чрез битуващите и по днешните обществени върхове бивши нейни велможи тя продължава да спъва хода на съвременния живот.

Първо, сложното замъглява простото, ако му позволим да го стори. Ако обаче останем твърдо на неинтелектуалната, но интелигентна позиция, че всеки трябва да си плати обяда от личния си джоб, сложното си отива на мястото върху работната маса на историци и социални учени, а простото остава на дневен ред като въпрос за конкретната вина на конкретни индивиди.

Второ, много е важно да се прави разлика между това, да се окажеш в „безредния ред“, и това, да сътрудничиш активно на нещо, което дори в условията на безредие е било масово разпознавано като зло. За първото Богданов наистина не е виновен, но за второто никой не може да бъде виновен вместо него. Нито комунистическата идея, нито комунистическата партия, нито редовите комунисти, нито дори органите на ДС!

Трето, ако е имало хора, които са отказвали да сътрудничат на тези органи, а, както е добре известно и както самият Богданов признава, такива е имало, то паралелно с безредието е съществувал и един строг морален ред с хилядолетна традиция, включващ в себе си императива за несъдействие на злото (по Адорно), или възможността за неучастие в престъпленията (по Аренд).

Четвърто, напълно съм съгласен, че, макар и формално разпусната, ДС продължава да „спъва хода на съвременния живот“ чрез високопоставени днес бивши нейни велможи, но с уточнението, че, за да сме коректни спрямо фактичността, към велможите трябва да прибавим и по-ниско поставените в тогавашната милиционерска йерархия служители, както и обикновените доносници. Тук си имаме работа с една, ако не „сменяема“, то поне доста гъвкава йерархия. Бидейки ценител на простото говорене, не мога да не припомня простата истина, че няма бивше ченге, като я разширя, включвайки в нея и категорията на доносниците. В крайна сметка, става въпрос за манталитет, а той е ужасно устойчива структура на Аза.

И, пето, по-късните добри дела действително могат да изкупят един по-рано допуснат компромис със злото. Да се отрича това, означава да се отрича моралният прогрес на човечеството. Но е неприлично да подценяваш до такава степен умовете на читателите си, че да ги убеждаваш в нещо, откъдето и да го погледнеш, абсурдно: че си се хванал на милиционерското хоро, защото си се надявал, че, „бидейки умен и честен“, ще обезсмислиш безредието. Да погледнем това твърдение откъм вътрешното му безсмислие: да храниш надежда, че ще обезсмислиш безредието, като му сътрудничиш, но с ум и честност, поставя под въпрос първия елемент от самопреценката, а настояването, че тази надежда е предхождала компромиса – втория. А сега да го погледнем и откъм неговите външни условия: да твърдиш, че още тогава си имал намерение отвътре да обезсмислиш безредието, не звучи никак правдоподобно, когато го правиш с повече от двадесет години закъснение спрямо времето, когато си можел публично да оповестиш тази си стратегия, и при положение, че през всичкото това време грижливо си прикривал агентурното си минало. Ето я лъжата. А дали разгледаното твърдение е проява на простото говорене, това не мога да преценя.

Да лъжеш е неприлично, но още по-неприлично е цинично да заявяваш, че си правел „нищо незначещи“ (!) донесения, за да постигнеш полагаемите ти се неща: командировки и лечение в чужбина, хабилитация и не знам какво още. Това е не само отвратителна гавра с онези, за сметка на чието спокойствие и здраве[5] си постигал, каквото там си постигал, но и израз на неприкрита мания за изключителност. Не мога да отрека, че Богдан Богданов е качествен учен. Знам също така, че следдеветосептемврийският режим се е отнесъл враждебно към баща му, писателя Иван Богданов, и че съответно самият той е бил стигматизиран като потенциален „враг на народа“. Но познавам и други, не по-малко качествени и не по-малко тормозени преди 1989 г. български учени и интелектуалци, които са съхранили достойнството си и не са станали сътрудници на омразния им режим. И питам: на тях не са ли им се полагали същите неща? Богданов отговаря: „Имаше и друг избор, свързан с обществено отпадане и физическо страдание“. Но още в следващото му изречение се прокрадва внушението, че сякаш той единствен е имал изключителните козове „ум и честност”, с които един ден да надцака ДС и, следователно, влизането му под кожата ѝ е било донякъде оправдано. Ако не морално, то поне политически. Е, както стана ясно, лъгал се е. ДС му извади досието и спечели раздаването.

Но дали е точно така? Мисля, че отговорът се съдържа в следното парче от неговия текст: Съществен епизод в това минало на неправомерно заграбване беше развихрилото се след 1989 година изнасяне и лично ползване на българските капитали от определена обществена прослойка. Огромна, все още оставаща неразкрита акция, в която се обогатиха толкова хора. Така, с един вид държавно разбойничество, беше заченат по-едрият днешен частен капитал и горният пласт на сегашния частен сектор. Очевидно новото ни общество разчита на тях, още повече че не в толкова малък брой случаи те се развиха с честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество. Да, но има и друг по-съществен негативен нанос – заченатият по този начин капитал продължава да е интимно прикачен за държавни институции, от чиято сегашна безредност зависи.

Не мога да не призная: много точно съждение относно произхода на българския едър капитал! Но как да разбираме момента с „честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество“? Мисля, че, ако се преборим с моралната си погнуса от тази формулировка, тя не е толкова сложна за разбиране: истинските герои на прехода са онези свързани с държавата преди 1989 г. разбойници, които са преминали на страната на едрия частен бизнес. Те, както знаем, са в по-голямата си част (ако не и 100%) ченгета. Но заедно с това, оказва се, са и „честни труженици“, развиващи българската икономика. Единственият им грях е, че са ни ограбили. Само че, обременявайки се с този грях, те са станали и своего рода мъченици на прехода: опетнили са се в името на общото благо вероятно с надеждата, че бидейки иначе умни, честни и трудолюбиви, ще съумеят да изкупят греха си. Остава да се справят и със задачата да разтоварят вече демократичните ни държавни институции от интимно прикачения за тях разбойнически капитал, с който тези последните и без това не знаят какво да правят. Ние, които по една или друга причина не сме си изцапали ръцете с разбойнически капитал, е най-добре да съчувстваме на тези, които са го сторили, защото тяхната едничка цел е постигането на общество с по-добър ред.

Разбирам, че става въпрос за „мислителна формула“, измислена от сътрудник на ДС и мениджър на проспериращо частно предприятие, но тя някак не ми се връзва с блудкавото етическо послание, с което завършва неговата изповед на прелъстен и изоставен доносник: Борбата с вълните е ясна. Всеки участва с това, което може. Като интелектуалец и достатъчно възрастен, аз имам задачата, с която започнах – да помогна да не се заблуждаваме, че истината е една и пределно ясна и да разберем, че както мисленето, така и живеенето са протичания, в които простото и сложното се свързват в много комбинации в хода на безброй постигания. Те, разбира се, се пръскат. Добре е обаче и да преминават към едно или друго по-голямо постигане, в което всеки от нас да изпитва двойната радост – че се усилва от многото други хора, с които е заедно, но и че всички се нуждаят от това той да бъде именно този, който е. Такава е моята мислителна формула за обществото с по-добър ред.

Не мога да кажа нищо друго, освен че това е просто неприлично!

–------------------------------------------------- ------------------------------

[1]Вж. Gunther Anders, Nous, fils d’Eichmann, Payot & Rivages, Paris, 2003.

[2]Казвам „доносниците“, а не „всички, които имат досие в архивите на ДС“, защото отлично си давам сметка, че никой, който тогава се е оказал при едни или други обстоятелства в едно помещение с милиционер, дори и да се е държал във висша степен достойно, не е застрахован срещу изненадата днес да прочете името си в списъка с агенти на ДС. Това е част от стратегията на тогавашния, а и на сегашния милиционерски произвол.

[3]Моето „ние“ в случая е много просто за дефиниране: ние, това сме всички, които не сме сътрудничели активно на ДС и които имаме не само правото, но и задължението да искаме обяснение от доносниците и да ги заставяме да поемат морална отговорност за това, че са обслужвали репресивния апарат на бившия режим. Повече и да искаме, не можем да направим, защото сме лишени от правото да им потърсим юридическа отговорност.

[4]Hannah Arendt, Responsabilité et jugement, Payot & Rivages, Paris, 2009, p.70.

[5]Не само съм чел за психически сривове и производни на тях тежки заболявания на хора, които са разбирали, че са следени от ДС, но и съм виждал с очите си такива хора.

Емил Григоров

още от автора

Доц. д-р Емил Григоров е редовен преподавател по етика и история на философията в ПУ „Паисий Хилендарски“ и хоноруван лектор по философия и литература в Университета Лавал в град Квебек (Канада). Член на Философското общество на Квебек (SPQ), където ръководи постоянна дискусионна група, и на Канадската философска асоциация (CPA), той е автор на книгата „Драмата на cogito: една съвременна версия. Опит върху философията на Мераб Мамардашвили” и на над двадесет студии и статии върху проблемите на социалната критика, моралната философия и историята на философията, публикувани на български и френски. Към настоящия момент разработва темата „Образи и фигури на унижението. Към проблема за наследството на Аушвиц“.

- 25-02-2011|ВАСИЛЕВ ДРАГОМИР – ЗА ГОРНАТА ПУБЛИКАЦИЯ

ПОСЛЕДНИЯТ ТЕКСТ Е ВЗЕТ СЪЩО ОТ ВЕСТНИК „КУЛТУРА“

- 09-03-2011|Самолет 005 – четейки… четейки…

Като се изпоначетох на цялата тази помпозна логорея на хора преподаватели в университети, започнах да се кръстя, без да съм религиозен! То не бяха „елити“, то не бяха фанфари, то не беше пуйощина (думата идва от „пуяк“). Народът има една хоговорка – „Търкулило се гърнето, та си намерило похлупака“. Търкули се гърнето на българската интелектуалност, та си намери „случаят Богданов“. Е, ако такива интелектуалци произведе България за времето от 44-та, та до днес, то бих се радвал един ден да няма българи изобщо.

Как пък един не седна да разсъждава по същество, а именно какво отричаме, като отричаме Богданов. Като си бутнем старата кочина, имаме ли нова и по-чиста? Не нямаме… Затова е редно да мислите с главите си на хора, а не с главите на тези от кочината. Защото кочината се строи заради хората, а не заради свинете, драги интелектуалци! На свинете не им пука и тя не им трябва!

- 10-03-2011|Майя Маркова – re: четейки… четейки…
Самолет 005 писа:

Как пък един не седна да разсъждава по същество, а именно какво отричаме, като отричаме Богданов. Като си бутнем старата кочина, имаме ли нова и по-чиста? Не нямаме…

Ами като как да имаме, когато мястото за кочина е заето от съществуващата негодна такава? Да не искате да застроим целия си селски двор само с кочини? За да станеш професор, първото условие е да има място за професор. Ако всички места са заети от такива като проф. Богданов, другите няма как да станат професори и автоматично се оказват в ролята на по-низши. Същото важи за местата за посланици. Като всичките акредитивни писма се тикат в ръцете на златни кадри от Държавна сигурност, те после се оказват професионалистите, дипломатите от кариерата. И сега само се говори да се отзоват, никакво отзоваване не се очертава. Другите, щом са били тъпи и не са донасяли където трябва, да чакат да си направим посолство в Южен Судан, за да станат дипломати.

- 23-03-2011|pipi dylgoto chorapche – важна публикация

https://www. balkanleaks. eu/nbu. html

Агент на ДС ще се разпорежда пряко с активите на НБУ

Проф. Богдан Богданов, президент на Нов Български Университет е оповестен като сътрудник на Шесто управление на Държавна сигурност с агентурен псевдоним „Николов“.

По предложение на Богданов в понеделник, 21 март, е свикано заседание на настоятелството на Нов български университет.

На заседанието трябва да се гласуват предложените от Богданов промени в структурата на собствеността и управлението на университета.

Предложено е учредяването на фондация, която дава права на Богданов да се разпорежда пряко с финанисите и материалните активи на НБУ.

- 23-03-2011|pipi dylgoto chorapche – АМА НАЛИ БИЛ СКРОМЕН УЧЕН С ПРИНОСИ…

Богданов си спасява властта и парите най-безсрамно и окото не му мига!!!

Който се е навеждал, а в случая и духовно и всякак, той загубва завинаги срама си на бунището, където му е мястото! В българия, обаче, на такива се дава властта да възпитават децата ни?!?!?!? Страшен позор и нахалство, безочие и цинизъм.

- 29-03-2011|димитри гинев – да си спомним с любов за жертвите

Случайно попаднах на тази затрогваща дискусия. Нямам честта да познавам проф. Богданов. Но мисля, че написаното във форума от него в никакъв случай не е лишено от разкаяние. Но разкаяние поднесено не по елементарния морално-критикарски, себеукоряващ начин, а разкаяние аналитично, постигнато с интелектуалните и жанрови средства на мислещ човек. Аз се обаждам за друго. Ще си позволя да спомена малко биографични факти, за да направя преход към дискутираната тема. Почти цялото ми семейство е избито на 9-ти септември. Аз самият нямах право да посещавам държавно училище. Опитах академична кариера, но така и нищо не се получи. Тук вече моите лични качества са истинския виновник за провала. Но на десетки други от моите среди, които за разлика от мене имаха качествата за такава кариера, тя им бе отказана. Фактите: 564 са убитите учени в периода 1944-1989; 1012 души са принудени да станат политически емигранти в същия период, за да могат да се отдадат на академичните си занимания. (Аз познавам повече от 20 души, на които им бе отказана професионална научна кариера заради произхода им.) Мислите ли, че тези хора са по-недостойни от детищата на народната деветосептемвряшка интелигенция. Който е чул гласа на съвестта си, разкаял се е. Някои достойно и интелигентно (като проф. Богданов. Други по-нескопосано. Трети, вместо с разкаяние реагират с наглост и агресивност. Тези последните не могат да бъдат спасени. Но останалите трябва – в името на доловения глас – да помогнат да почетем паметта на жертвите. Държавата на Държавна Сигурност няма да го стори. Да го напривим ние. Ако ви интересува как, имам идеи. Във всеки случаи, апелът ми е в центъра на дискусията за бъдат жертвите. Те днес са най-забравените.

Добрите маниери в епохата на Уикилийкс

Автор: Славой Жижек

В една от дипломатическите депеши, разкрити от Уикилийкс, Путин и Медведев са сравнени с Батман и Робин. Това е полезна аналогия: а не е ли Джулиън Асанж, организаторът на Уикилийкс, реално съответствие Джокера от Тъмният рицар на Кристофър Нолан? Във филма, местният прокурор, Харви Дент, един обсебен пазител на реда, самият той корумпиран и извършващ убийства, бива убит от Батман. От своя страна Батман и неговият приятел, полицейският шеф Гордън, разбират, че моралът в града би пострадал, ако убийствата, извършени от Дент биха били разкрити, така че се сговарят да запазят името му неопетнено, приписвайки убийствата на Батман. Посланието на филма е, че лъжата е необходима, за да се поддържа общественият морал: само една лъжа може да ни спаси. Нищо чудно, че единствената фигура на истината във филма е Джокерът, неговият най-голям злодей. Той казва много ясно, че атаките му срещу Готам Сити ще спрат, когато Батман снеме маската си и разкрие истинската си идентичност; за да предотврати това разкритие и да защити Батман, Дент казва на пресата, че той е Батман – друга лъжа. За да залови Джокера пък, Гордън инсценира собствената си смърт – още една лъжа.

Джокерът иска да разкрие истината зад маската, убеден, че това ще разруши социалния ред. Как трябва да го наречем? Терорист? Тъмният рицар е по същество една нова версия на онези класически уестърни Форт Апачи иЧовекът, който уби Либърти Валънс, показващи, че за да се цивилизова Дивия Запад, лъжата трябва да бъде издигната до висотата на истина: цивилизацията, с други думи, трябва да се основава на една лъжа. Филмът беше изключително популярен. Въпросът е защо, именно в този момент, се появява тази подновена потребност от една лъжа, за да се поддържа социалната система?

Помислете също и за подновената популярност на Лео Щраус: аспектът на неговата политическа мисъл, който е толкова подходящ в наши дни, е неговото елитарно разбиране за демокрацията, идеята за „необходимата лъжа“. Елитите трябва да управляват, осъзнавайки действителното състояние на нещата (материалистическата логика на властта), и да подхранват хората с басни, за да ги държат щастливи в блаженото им невежество. Според Строс, Сократ е виновен именно в духа на обвинението: философията е заплаха за обществото. Да се подлагат на съмнение боговете и нравствения облик на града е нещо, което подкопава лоялността на гражданите, а по този начин и основата на нормалния социален живот. Същевременно обаче философията е и най-висшето, най-достойното от всички човешки начинания. Решението, което се предлага, е философите да държат ученията си в тайна – както и го правят – предавайки ги по-нататък чрез писане „между редовете“. Истинското, скрито послание, съдържащо се във „великата традиция“ на философията от Платон до Хобс и Лок е, че няма богове, че моралът е просто предразсъдък и че обществото не се основава на природата.

До момента историята на Уикилийкс се представя като борба между Уикилийкс и империята на САЩ: дали публикуването на тайни държавни документи на САЩ е акт в поддръжка на свободата на информацията, на правото на хората да знаят, или е терористически акт, който представлява заплаха за стабилните международни отношения? Но какво, ако това всъщност не е реалният въпрос? Какво, ако решаващата идеологическа и политическа битка се води в самите Уикилийкс, между радикалния акт на публикуване на секретните държавни документи и начина, по който този акт беше вписан във властващото идеологическо-политическо поле от, не на последно място, самите Уикилийкс?

Това вписване засяга не толкова „корпоративната конспирация“, тоест сделката, която Уикилийкс направи с пет големи вестника, давайки им изключителното право да публикуват избирателно документите. Много по-важен е конспиративният начин, по който функционира Уикилийкс: една „добра“ тайна група, атакуваща една „зла“ такава, в лицето на Държавния департамент на САЩ. Според този начин за разбиране на нещата, врагът са онези дипломати на САЩ, които крият истината, манипулират обществеността и унижават съюзниците си чрез безогледното преследване на собствените интереси. „Властта“ се държи от злите хора на върха, и се схваща като нещо, което не преминава през цялото обществено тяло, определяйки начините, по които ние работим, мислим и консумираме. Самата Уикилийкс почувства вкуса на това разпределение на властта когато Mastercard, Visa, PayPal и Bank of America обединиха силите си с онези на държавата, за да я саботират. Цената, която се заплаща за навлизането в сферата на конспирацията, е да бъдеш третиран според нейната собствена логика. (Нищо чудно, че циркулират толкова много теории относно това кой „всъщност“ стои зад Уикилийкс – може би ЦРУ?)

Конспиративният начин на действие е допълван от очевидната си противоположност, либералното представяне на Уикилийкс като поредна глава в славната история на борбата за „свободното движение на информацията“ и „правото на гражданите да знаят“. Това гледище свежда Уикилийкс до радикален случай на „разследваща журналистика“. Тук ние се намираме само на крачка разстояние от идеологията на такива холивудски блокбастъри като Цялото президентско войнство и Версия Пеликан, в които шепа обикновени хора разкриват скандал, който стига чак до президента, принуждавайки го да подаде оставка. Става ясно, че корупцията стига до самите върхове, но идеологията на такива произведения се съдържа в оптимистичното им финално послание: каква велика страна е тази нашата, щом няколко обикновени хора като мен и теб могат да свалят президента, най-могъщия човек на земята!

Окончателната демонстрация на мощ от страна на властващата идеология е да покаже нещо, което изглежда като мощна критика. В наши дни няма липса на анти-капитализъм. Ние сме претоварени с критики на ужасите на капитализма: книги, дълбока разследваща журналистика и телевизионни документални филми разкриват машинациите на компаниите, безскрупулно замърсяващи околната среда, корумпираните банкери, продължаващи да получават тлъсти бонуси, докато банките им биват спасявани с обществени пари, фабриките, в които работят деца и пр. Но при всички тези случаи има и един остатъчен елемент: онова, което не се подлага на въпрос при тези критики е демократично-либералната рамка на борбата срещу крайностите в системата. Целта (експлицитна или предпоставяна) е да се демократизира капитализма, да се разшири демократичния контрол над икономиката със средствата на медийния натиск, парламентарните разследвания, по-сурови закони, честни полицейски разследвания и т. н. Всичко това си остава свято дори и при най-радикалните форми на „етически анти-капитализъм“ (форумът Порто Алегре, Сиатълското движение и пр.)

Уикилийкс не може да бъде видяна по този начин. В нейните действия, още от самото начало, има нещо, което отива далеч отвъд либералните разбирания за свободното движение на информация. И ние не трябва да търсим това различие на нивото на съдържанието. Единствено удивителното нещо във връзка с разкритията на Уикилийкс е, че те не съдържат никакви изненади. Не научихме ли точно онова, което очаквахме да научим? Реалният разрив е на нивото на представянето: ние вече не можем да се преструваме, че не знаем нещо, за което всички знаят, че знаем. Това е парадоксът на публичното пространство: дори ако всички знаят за някакъв неприятен факт, публичното му изказване променя всичко. Една от първите мерки, предприети от новото Болшевишко правителство през 1918 е била да се публикува целия корпус на царистката секретна дипломация, всички секретни споразумения, тайните клаузи от държавните договори и т. н. Там също на прицел е било цялото функциониране на установените апарати на властта.

Онова, което Уикилийкс застрашава, е формалното функциониране на властта. Истинските цели тук не са мръсните подробности и хората, отговорни за тях; не толкова хората на власт, с други думи, колкото властта сама по себе си, нейната структура. Не трябва да забравяме, че властта обхваща не само институциите и техните правила, но също и легитимните („нормални“) начини за атакуването ѝ (независима преса, НПО-та и т. н.). Както се изрази италианският академик Сарой Гири, Уикилийкс „атакува властта чрез атака срещу нормалните канали за атакуване на властта и разкриване на истината.[10]“ Целта на разкритията в Уикилийкс беше не просто да бъдат засрамени хората на власт, а да бъдем накарани да се мобилизираме самите ние, с цел да се постигне ново функциониране на властта, което би могло да се простре отвъд ограниченията на представителната демокрация.

И все пак е погрешно да се очаква, че цялостното разкриване на онова, което преди е било тайно, би ни освободило. Погрешна е предпоставката. Истината освобождава, да – но не тази истина. Разбира се, човек не може да има доверие на фасадата, на официалните документи, но не можем да открием истината и в клюките, споделяни зад фасадата. Външният вид, публичното лице, никога не е просто лицемерие. Е. Л. Доктороу беше отбелязал, че външният вид на нещата е всичко, което имаме, така че трябва да се отнасяме към него много внимателно. Често ни се казва, че в наше време личното пространство изчезва, че и най-интимните тайни са открити за публично разглеждане. Но реалността е точно противоположната: онова, което всъщност изчезва, е публичното пространство, заедно с придружаващото го благородство. В ежедневието ни изобилстват случаите, при които да не се казва всичко е именно правилното нещо. В Откраднати целувки, Делфин Сейринг обяснява на младия си любовник разликата между учтивост и такт: „Представи си, че без да искаш влизаш в баня, където под душа стои гола жена. Учтивостта изисква бързо да затвориш вратата и да кажеш „Извинете, госпожо!“, докато тактът, това би било да затвориш бързо вратата и да кажеш „Извинете, господине!“ И само във втория случай, преструвайки се, че не си видял достатъчно дори само за да различиш пола на човека под душа, ти демонстрираш истински такт.

Един върховен случай за такт в политиката е тайната среща между Алваро Кунял, водачът на португалската комунистическа партия, и Ернесто Антунеш, един про-демократичен офицер от армията, отговорен за преврата, който свали режима на Салазар през 1974. Ситуацията е била изключително напрегната: от една страна, комунистическата партия е била готова да започне истинската социалистическа революция, изземайки фабриките и земята (на хората вече са били раздадени оръжия); от друга страна консерваторите и либералите са били готови да спрат революцията с каквито и да е средства, включително и намесата на армията. Антунеш и Кунял правят сделка, без изобщо да я започват: помежду им не е имало споразумение – на повърхността на нещата, през цялото време те само спорели един с друг – но те напускат мястото на срещата с разбирането, че комунистите няма да започнат революция, позволявайки с това да се създаде една „нормална“ демократична страна, и че анти-социалистически настроените военни няма да поставят извън закона комунистическата партия, а ще я приемат като ключов елемент в демократическия процес. Може да се твърди, че тази дискретна среща е спасила Португалия от гражданска война. А участниците запазват дискретност дори и в последствие. Запитан за срещата (от един мой приятел-журналист), Кунял заявява, че ще потвърди това, че тя се е състояла, само ако Антунеш не отрече същото – ако Антунеш би я отрекъл, то значи тя никога не се е състояла. От своя страна Антунеш само изслушал в мълчание онова, което Кунял бил казал преди него. По този начин, без да я отрича, той изпълнил условието на Кунял и по същество я потвърдил Това е начинът, по който джентълмените действат в политиката.

Доколкото е възможно да се възстанови ходът на събитията в наше време, то изглежда, че щастливият изход на Кубинската криза също е зависел от такт, от учтивия ритуал на престореното незнание. Гениалното хрумване на Кенеди е било да се преструва, че едно писмо не е пристигнало – нещо, което е проработило само защото Хрушчов от своя страна се е съгласил да приеме играта. На 26 октомври 1962, Хрушчов изпраща на Кенеди писмо, потвърждаващо предложението, направено по-рано чрез посредници: Съветският съюз ще премахне ракетите си от Куба, ако САЩ се съгласи да гарантира, че няма да нападне острова. На следващия ден обаче, преди САЩ да са отговорили, пристига друго, много по-твърдо писмо на Хрушчов, добавящо допълнителни условия. В 8:05 часа на същия ден американците изпращат отговора на Кенеди. Той приема предложението от 26 октомври, действайки така, сякаш писмото от 27 октомври никога не е пристигало. На 28 октомври пристига трето писмо от Хрушчов, в което той приема сделката. В подобни моменти, когато всичко виси на косъм, външният вид на нещата, учтивостта, осъзнаването на факта, че „човек играе игра“, са по-важни от всякога.

Но това все пак е само една – и то заблуждаваща – страна от историята. Има моменти – моменти на криза във властващия дискурс – когато човек трябва да рискува и да предизвика разпадането на външния вид. Един такъв момент е описан от младия Маркс през 1843. В Принос към хегеловата философия на правото той диагностицира разпадането на немския ancien regime[11] от 1830-те и 1840-те като фарсово повторение на трагичния срив на френския ancien regime. Френският режим е бил трагичен „докато е вярвал и е трябвало да вярва в собственото си право на съществуване“. Немският режим „само си въобразява, че вярва в самия себе си – и изисква от света да си въобразява същото. Ако той би вярвал в собствената сисъщност, то би ли… търсил убежище в лицемерието и софизма? Модерният ancien regime всъщност е само комедиантът на един световен ред, чиитоистински герои са мъртви.“ В една такава ситуация срамът е оръжие: „Реалният натиск трябва да се упражнява още по-силно, чрез прибавяне към него на един съзнателен натиск; срамът трябва да бъде направен още по-срамен чрез публикуването му.“

Именно това е нашата ситуация днес: ние сме изправени пред безсрамния цинизъм на един глобален ред, чиито действащи лица само си въобразяват, че вярват в собствените си идеи за демокрация, човешки права и пр. Чрез акции като разкритията на Уикилийкс, срамът – нашият собствен срам, че толерираме над себе си такава власт – става още по-срамен поради публикуването му. Когато САЩ нахлуват в Ирак, за да занесат секуларна демокрация, а резултатът е засилването на религиозния фундаментализъм и един много по-силен Иран, това е не просто трагична грешка на някакво честно действащо лице, а просто случай, в който един циничен измамник е бил надхитрен в собствената си игра.

Източник

Славой Жижек (род. 1949) е словенски философ и културен критик, работещ в традициите на хегелианството, марксизма и лаканския психоанализ.

Коментари (6)

- 14-01-2011|Златко

В типичен за него стил – и в най-добрите традиции на диалектическата логика – хитрецът Славой Жижек успява да запази и вълка сит, и агнето – цяло. Е какво, в края на краищата – за или против начина, който са избрали момчетата от Уикилийкс? Добре ли е да се разкрива всичко или не? Имаме ли нужда от безпощадна прозрачност или не? На всички тия въпроси словенецът отговаря с „де“, с което за пореден път потвърждава характеристиката, която му дава Тони Джуд: „герой на нашето време“.

И все пак: за или против методите на Уикилийкс? Моето собствено мнение е просто, надявам се: както всяка друга власт, така и властта за разкриване на обществените тайни трябва да бъде подложена на някаква ограничителна система от проверки и баланси. Без такъв контрол тя не е власт, а тиктакаща бомба, по същия начин, по който е тиктакаща бомба и идеята за световна революция.

А инак, що се отнася до моралните и практически основания на капитализма (или поне на базисните му предпоставки, като гаранции за частна собственост и основни свободи – защото всичко останало е спорна работа), то за мен този въпрос е също като въпроса за кръглостта на земята: възможно е, разбира се, човек да се съмнява в нея, но е доста трудничко, да кажем най-малкото. Искаме или не, всички ние живеем в един пост-илюзорен свят, в който единствената позната ни истина е, че общественият ни ред е най-лошият от всички възможни – с изключение на всички останали, опитвани някога в хода на човешката история…

Баналности, разбира се. Не-баналностите човек може да ги прочете по-горе. И да се почесва по главата, замислено. Герои, колко много герои…

- 16-01-2011|В. Кандимиров – без

Работата е там, или поне би трябвало да е там, че понятията отвореностили публичност не могат да бъдат абсолютни. Всяко абсолютизиране на каквото и да било обезсмисля абсолютизираното, и това се знае от всички. В общество, където няма тайни не би могло дори да се играе покер, да не говорим за останалия ужас.

А всяко разкриване на нечии тайни има за крайна цел укриването на други. Когато болшевиките публикуват царските тайни архиви, те не правят това в името на откритостта. Иначе щяха да си публикуват и собствените. А виждаме, че даже и наследниците им не го правят.

„Уикилийкс“ е поредната левичарска изгъзица, породена от съчетанието на преситен стомах с интелектуално отегчение. Един ден, ако съпротивителните сили на обществото отслабнат достатъчно, нещо подобно може и да срути цивилизацията.

- 31-01-2011|Майя Маркова – Браво за коментарите

Към следващите читатели: прочетете коментарите, те си струват, основния текст можете и да го пропуснете :-).

- 01-02-2011|Доброслав Бакалов – …

За господина, който мисли, че това са левичарски изгъзици-аз неведнъж тук, съм споделял, чисто Сократовските си виждания(които признавам са анархистки и повече деструктивни отколкото градивни). Много хубаво е, че лъснаха придворните задници, много хубаво, че се появиха на бял свят твърде недемократичните интервенции на така наречените демократични и цивилизовани правителства. Чистата истина може и да подкопава и дори да срути едно общество, но е по-добрият избор от това, което автора нарича „такт“. И да признавам, живея в Европа, не съм отишъл в знак на протест да живея в Узбекистан да речем. Но не е ли време да си признаем, че благата, с които се ползват Европа(ЕС) и САЩ и Русия са много често плячкосани от други страни или платени с цената неистовия труд на мизерно платените работници в Азия, Африка и Латинска Америка. И моят протест не е към демокрацията, а към псевдодемокрацията и корпоративната олигархия. Аз съм напълно убеден, че и в САЩ и Англия, има некорумпирани политици, които не са искали войната в Ирак да речем, но САЩ се управляват от Федералният резерв(група от частни банки) не от Белия дом(няма нормална страна, която би избрала кретен като Буш, два пъти, който, два пъти банкрутира като бизнесмен, да не говорим, че през 2001 имаше силно основание за съмнение легитимността на изборите и печелившият щеше да е Ал Гор, ако във Флорида, не бе губернатор братът на Буш). И това е най-демократичната държава, американската мечта и прочие идиотщини. САЩ действа като някогашната Римска империя, тя и следва нейната идеология, а сиреч ако си гражданин на Рим, може да просперираш, ако не си роб, феодал или враг. САЩ поставят диктатори и ги махат, когато си пожелаят, според интересите си. Правили са го в цяла Южна Америка, Азия, Африка и къде ли не. Действат точно толкова железно, колкото и сталинизма, но по-меко като Ни карат да се мислим свободни! ДА Свободни да пием кока-кола, да ядем макдоналдс, да караме форд и да слушаме Джони Кеш. ЦЯЛА Германия пропътувах на стоп, всяка бензиностанция беше съответно с Бургер кинг и Макдоналдс:D. Признавам не съм много навътре в политологията и международните отношения, разчитам на документалните и здравия си разсъдък. Крайно време е да разберем, че не радикалния ислям и така нареченият световен тероризъм са злободневните проблеми, а прекомерния консумеризъм и алчността, жаждата за бърза печалба на мега корпорациите. Ние живеем днешния лукс, защото това е лукс, само и само поради петрола и затова нищо чудно че Ексон Мобайл има по-голям бюджет от Норвегия примерно. Тук спирам, за да не звуча съвсем като пича от Теория на конспирацията. Аз и Вие сме част от това статукво на премълчаното, на привидните демократични ценности и благоденствието платени с цената на невинни животи. И май никога не ще се промени, винаги има шепа хора, са властвали и са се облагодетелствали от труда на другите, но никога досега не е било толкова мащабно. И докато някои си философстват за световната икономика в Давос и Сейнт Мориц, то други търпят последствията я от нефтени разливи(БП), я от нечовешки, робски условия на труд(Ашанти, Фокскон) или пък остават без гори(Несте ойл). За всичко това си виновен Ти, който искаш всичко на ръка разстояние, Консуматора, че и евтино, е да Ви е сладко! Отдалечих се твърде много, от Уикилийкс, но все пак разбирате защо, трябва да ги има и защо хора, като тях макар, цинични са полезни, но както историята учи, гладният като се наяде, престава да е недоволен. Сигурен съм, че ако ЦРУ не ги застави да млъкнат, ще намери начин да ги купи

- 01-02-2011|Доброслав Бакалов – …

Ето, някой, който по-добре го е казал от мен и поне на мен ми се струва, потвърждава моите съждения-http://www. librev. com/component/content/ article/175. Моля, извинете ме за правописните грешки и изпуснатите предлози на места(макар да твърдя, че съм филолог, никога не таял, голяма почит към правописа, ако и това да е единствената ми прилика с Джойс :D, пък и отдавна не бях писал на български!)

- 04-02-2011|Г. Гочев – Някои предпочитат Жижек…

… а други – Уилкилийкс. Има и такива, които предпочитат себе си („имат се много“ казваше Любен Коев) и в тома няма нищо лошо. Лошото е, ако се злобее. А по медиите и – особено – в коментарите към медийните изяви – се излива много омраза. За съжаление, защото едно основно условие за просперитет е обединението около национални цели. Дали ще го доживеем?

А… ако можеха да говорят?!

Автор: Сава Василев

Литературният двор е често посещавано място. Из него шетат хора и животни. Случва се да пробягат и човекоподобни. Понякога – звероподобни.

Най-опасен се явява дворът на Радичков. Писателят дълго се главоболил като как да подреди менажерията си, понеже традиционната не задоволявала вкуса му. Не, не че в нея не се мяркат човеколюбимци като коня и кучето. Даже таралежи и лисици има тук; срещат се още кози, свраки, прасета (мамени и попържани), замръзнали на слънцето крокодили, изпълнени с реализъм овце, черни и мръсни като дявола циганчета, на които старите цигани викат лебеди, но породата у тези създания е по-скоро привидност… В повечето случаи Радичковите животни говорят и вероломстват иночовешки, влизат и излизат от сюжета когато и както си пожелаят. Може би защото световете в творчеството на този писател са едновременни. Покрай тях едновременни стават хората, животните. Обитават всичко и навсякъде. А уж населяват една литературна държава, един сюжет. И за времето май може да се каже същото.

Голямо чудо е този писател!

По причина на това книгите му преливат от чудеса. Подобно върбово кошниче с яйца. Трябва да се стъпва меко, да се внимава някое яйце да не изпадне от кошничето и да се счупи. Тогава нова беля – не се знае какво се е замътило и какво ще се пръкне от полога. Понеже в радичковите яйца блаженстват и чакат реда си всякакви твари – верблюд, тенец, зелено дърво. Дори някой скандинавец или скандинавка може да изскочи, стига наблизо да има река и биволица. Съвсем в духа на авторовата – българосветовна – едновременност. Подобна едновременност не признава граници. Пък и границата е като жената – трябва да се връзва, инак шава насам-натам, за да главоболи мъжете и международното положение.

Въобще, много тайнствени, много едновременни и несвършващи неща има в неосветените дворове на Радичков. Един наш преподавател и довчерашен колега във Великотърновския университет даже издаде книга – „Неосветените дворове на душата“. И други писаха, пренаписаха – все за фантастичния свят на писателя. Трети пък гледаха отстрани, подсмихваха се критически и заядливо питаха: „Четете ли Радичкова?“ Но за това по-късно…

Моите прочити започнаха относително късно. Помайвах се, затулвах се зад какви ли не литературни стени и дувари, белки не ми влезе под кожата пустият Радичков, че да му плащам данък, както сториха мнозина. Четях и препрочитах сезонно. После ме погълнаха сезоните на възрастта. Не зная от това спечелих ли, изгубих ли… Но един ден си казах, че и този писател, подобно на другите преди него, е разказвал на свой глас тъжната история за вдобичаването на човека и вчовечаването на животното. Както и за мистичното им слияние, за живеенето им в едно общо, космическо време и пространство. Защото неговите герои, като никои други, населяват времепространствата на физичното и метафизичното, на тукашното и отвъдното. Е, сродяването не винаги е в полза на човека. А ако се случи човекът да е критик (понеже човекът, както е речено в една книга и един великолепен филм, бидува човек, но бидува и магаре), проблемът Радичковстава друг, направо опасен в сравнение с преживяното от невинния читател. Под невинен читател тук разбираме всеки, устоял на изкушението да обсъжда писмено любимата си книга. Или ако все пак го е сторил, е било интимно, без ничие насърчително свидетелство. Иначе стоим зад идеята, че смисълът на литературата е да побутва читателя към дописване, доразказване и обясняване. От друга страна модерните времена направиха така, щото да лелеем надеждата за някакво девство, за незнайно, като по чудо оцеляло племе, залутано из амазонията на безписменото четене. Блажени нисшите, които ще познаят радостта да се разтворят в света на писателя. Блажени онези, които ще се наситят. Блажени всички, които стават част от сюжета и пътешестват с героите, без да се опитват да ги променят…

Критикът и ученият, дори когато се възхищават на нещо, обясняват защо го правят. В това няма нищо лошо. Понякога тези двамата (нерядко те са едно и също лице) правят-струват, опитват се да заместят – не, да избутат – писателя и да убедят читателя, че знаят за текста повече от създателя му. Може и така да е. Особено когато писателят именува себе си Ръка Божия и твърди, че пише под Негова диктовка… Но да се върнем на критика и учения, накратко към учената глава. И към въпроса, като как мирише една учена глава. Това Радичков знае. Но и той се чуди защо учената глава все нещо обяснява, все се сили да изучи другите на обясненията си. Ще кажете, това е най-човешкото в човека. Най-висша природа, връх на пирамидата, градена милиони години. И ще сте прави. Самия себе си, поне заради професията, която практикувам, трябва да преброя за част от стадото на учените глави. Ето защо не ми отива да подгаврям и одумвам. Но и учените глави, подобно на животните, си имат своя миризма. Бамбашка работа. Когато тия са от женски пол, титулуват ги „учени юрдечки“. Синдромът на учената юрдечка патентова един от най-артистичните ни критици – Кр. Куюмджиев. Мир на праха му! И се оказа обидно, пророчески прав. Особено що се отнася до редица екзотични метаморфози в постмодерното ни литературознание…

И аз, като всеки изтерзан браншовик, съм имал своите срещи с неизтребимия вид. Спомням си една от последните, при това с предмет нашия писател. Не, не съм противник на терминологичните гарнитури, нито на високия стил. Май и нямам право да бъда. Но и трудно преглъщам едрите залъци, любими на юрдечото племе. Ако сте поживели поне малко на село, няма как да не сте помирисвали невероятния микс от трици и коприва – мечтана храна на всичкия пернатия добитък. Прибавете към него земен червей, деликатеса на юрдечето племе, и гледайте сеир!… Та, исках да кажа, в подобни случаи нещото, наричано вторична литературна система, наистина се оказва вторично, само че в качествено отношение. Вторичното нехае за първичното, петлае си езика и плещи врели-некипели. Защото иска да окряка себе си. Маха с крила, вдига шум до небесата, и заявява умност…

Не съм правил статистика, но може да излезе, че купешкото писане за Радичков ще наброи най-много страници. Измежду тях ще прочетете, че творчеството му е панхронистично. Може и така да е. Аз пък, ако река, ще поправя малко думата и ще го опиша като парахронистично и все ще съм прав. После ще се заема с доказателства в името на паравремевите ипарапространствените системи в радичковия хронопот. Все нещо ще излезе. Но при толкова „пара-“ трябва да се внимава да не иде всичката пара в свирката. Виж, ако е окарина, ако е правена с радичковите думи и помишления, то е друго. А аз тук говоря за друга една пара и друга една свирка. За металитературни писъци от вида на: „минимална семема на максимално голям брой взаимно-пораждащи се семиотични полета“. Подире им тишина и жестомимичен превод (резултат от трайни и други увреждания).

Но да не се разсейваме с рецидивите. Проблемът е, че не малко от тях са стоварени върху главите на горките радичкови животни. По-вярно върху гърбовете им. Нали и те на свой ред носят част от свещения товар на Смисъла! На безбройните критически тълкувания, преломили не един литературен самар. Следователно кой съм аз, че да вървя подире им и да ги избавям от мъките. Оная свирепа мома времето си знае работата. Тя и само тя има право на последен изстрел…

При най-скорошното препрочитане на Радичков си рекох, че откъдето и да го захвана този писател – от първата или от последната книга, – все до ковчега на дядо Ной стигам. Няма как авторът да не е знаел това. Вървял е към своя Ноев ковчег и е мамел всичко, което е смятал, че трябва да се пренесе и оцелее подир потопа на модерните времена. Мамел е подире си и онази рядка порода хора черказци, заедно с всичките им животни. Всяко животно, всеки човек с името му. Ето така единият писател чете Другия. Подобно на Йовков, и Радичков не само знае да мами, ами мами патриаршески. Именуването може да е второто, но е най-човешкото измежду човешките раждания. Понеже тогава нещото става себе си. Имаш ли име, значи Си. Започнал си да живееш и светът е разбрал за това. Казваш се Гоца Герасков, Иван Гамаша, Иван Гелов, даже Иван Гаврилов – също като онзи герой от романа „Низината“ на Васил Попов. (Има кой да се главоболи за това, познават ли се тези двама мъже, приличат ли си, или не, кроени са като лице и опако, за да си подвикват един друг и да спорят за световни неща.) Та казвам – много Ивановци. От кал да си – Иван да си. Е, според други пък, сложиш ли на героя си име Иван, или си казал всичко, или си се отказал от именуване. Можеш да го заместиш с всякакво друго… Поради тази и други причини писателят Радичков прикача на героите си – ивановци и неивановци – фамилни имена, някакво нарицание, прякор и такива подобни (Шишо, Торлака, Петьофи Лудия…). Те повече говорят за героя, фотографират го в ума на читателя – простичко казано, правят го семиотично неповторим. Случва се хората така да се слеят с прякорите си или предметите, които са им ги дали, че в някой разказ да разговарят Флигорната, Тъпанът, Басът, Барабанът…

Но да не забравяме за какви гъби сме тръгнали… Вървим по дирите на радичковите животни, а те, освен чудати, са многобройни. Подразбира се, тук всички няма да одумаме. А и добитък – домашен и дивобитуващ – в българската литература дал господ… Чак сега открих нещо, което по-рано ми е убягвало. Свързано е с разказа „Патицата“. Ще кажете патица като патица. Малко ли ги има, особено при писателите ловджии. Милата птица, толкова е услужвала, толкова пера и сюжети са хвърчали покрай нея, а виж, само един да вземе да ѝ даде думата. Почти в буквалния смисъл. (Понеже той, идиомът, живее заради едната преносност – няма как някой да вземе в шепа която и да било дума, да я изтърколи другиму в шепата, и да рече: „На, вземи таз дума!“) Та в „Патицата“ писателят галантно предоставя на пернатото животно правото да разказва и умува за онова, което виждат очите му. Изобщо, оставя я да говори. Излиза, че Радичков посвоему дописва знаменитото заглавие на предшественика си Йордан Йовков „Ако можеха да говорят“. А то – заглавието – може да бъде разбрано поне по два начина. Например: колко различен щеше да бъде светът, ако животните можеха да говорят. Или: какво бихме научили за себе си, ако се видехме през техните очи… Радичковата патица разказва с вътрешния си глас за животните и хората, с които живее, при това го прави по своя си (патешка) логика (с нея човекът все се подгавря). Купешки казано, прави го зооморфно, а не антропоморфно, поради което човешката порода изглежда леко вдобичена и необяснимо абсурдна. Иначе защо стопанката ще седи в леглото, увита в юргани, ще киха и ще си бърше човката, което от гледна точка на патицата е повече от смешно, понеже патешката логика сочи при кихане да си триеш човката в тревата, а не да носиш някакви си парцали, за да вършиш тази работа… Да не говорим за случаите, когато хората се търкалят с дрипите си в троскота, крещят си един друг, а после някой си държи човката и от нея капе нещо червено!

Но и за това по-късно. Сега да изневерим на спорното си литературно възпитание и да признаем, че понародному въпросното животинче се именува юрдечка. Именно така, а не гъска (сиреч патка), понеже градският човек рядко прави разлика между (дива, домашна) гъска и (дива, домашна) патица и в повечето случаи не знае какво яде. Дори в китайските ресторанти, когато си поръчва класиката в жанра – патица по пекински. Радичков се е погрижил да ни информира надлежно за това блюдо. А в разказа си „Бибино лице“ ни е дал преизобилна информация за патешкия вид, за яйцата му, както и за човешките (на бибата) подобия. Що се отнася до другия голям писател и ловджия Емилиян Станев, той не се застоява много в домашния двор, все го тегли дивото. Поради това, когато през сюжетите му прелита патица, то тя непременно е дива. И Радичков, подобно на своя герой Павлето, обича да дебне диви патици. Като се таи в тръстиките или в специално направено за случая укритие, наречено гюме. Павлето използва за примамка мюре, което е кръстил на себе си. И твърди, че е кръстоска между питомна и дива патица. Дали това е истина, не може да се каже със сигурност. И не истината е важна тук, а статусът на мюрето. Сигурно има малко чужда кръв под перушината му, но все пак е с домашен поминък. Накратко, дворен добитък. В този смисъл мюрето е човешка направа. Оттук следват някои важни въпроси. Например как домашното примамва дивото и го превръща в плячка. Така някоя градска мома може да примами в полога си подивял черказец, да го омагьоса и оплячкоса завинаги. Но и жената се случва да даде фира, сиреч питомното да се помами по дивото, особено ако дивото е верблюд и върши всякакви пакости. Така станало, когато неизвестен черказец една нощ се прибрал и намерил в леглото си коза, вместо жена. Ето защо у Радичков не всяко нещо е себе си. Не винаги козата е коза и не винаги жената е жена (според този писател жената също има козя брада, и ако се потърси по-внимателно, тя може да се намери). Обаче мюрето шашардисва стопанина си, после самия автор – скъсва прогнилия газов фитил и отлита подир дивото ято. Толкова много е мамило, толкова лъжливи обещания и истинска смърт е донесло! Докато накрая отлита с парче от фитила и се спасява от насилствената си служба у човека… Отвързано по заповед на случая, мюрето избира да живее с опасно свободните. Да бъде мишена, а не примамка. Птица с птиците, вместо самотен мелез, преживяващ в двора на човека в очакване на смъртоносния танц във водата. И за какво – заради едното име и едната кожена торба от язовец…

ІІ.

До появата на Радичков всичко е ясно – конят е кон, а кучето куче. И патицата – патица. Даже волът е вол. Може да е шут, ама е вол. Сивушка, нищо и никаква дръглива крава, също се представя достойно (е, и малко по човешки), но принципно погледнато я кара по кравешки. И когато оре браздата, и когато пада връз нея. Даже у Емилиян Станев патицата си е патица. А не биба. Вярно, веднъж отстреляна по погрешка, не умира как да е, а някак философски; инак се държи достойно за вида си. Какво като не е бърне, а обикновена черна лиска…

Изобщо отношението на българския писател към животните е топло, понякога ласкаво. И сред най-зловещата символика на така наречената Септемврийска литература срещаме кротък лирозооморфичен персонаж, благодарение на който бива удържана високата апокалиптична температура, за която на свой ред имат вина други представители на животинския род… Има, има тук братство и топлота, и недоизречена споделеност между човека и животните има на фона на кръвта и страданията… Самият Радичков не подминава проблема с одомашняването. Неговият герой Павлето се надява, че едноименният му питомец ще се надивее и някой ден непременно ще се върне при стопанина си, защото „щом едно нещо е живяло при човека, то не само че се е опитомило, а в известна степен е и очовечено“. Добавя и друго –монголският фазан по причина на полукокошия си акъл не подлежи на опитомяване, но пак някакси се одомашнява и обича да живее близо до човека. Да не говорим за градинската жаба, домашния молец, къщната муха…

Не, не че Радичков не обича домашните животни и въобще представителите на всичката флора и фауна, пази Боже да изречем подобно кощунство. Само че този човекописател малко-нещо наумява делата на генния инженер. И как иначе, щом дръзва да вземе от едно и да го сложи на друго, сиреч да меша глави, опашки, гърбици – остави сред животните, и сред хората, сетне между едните и другите, а като се забравя, посяга и на растенията. Кой не знае за опитите му да свали от планината зеленото дърво и да го присади в двора на човека. Обаче дървото умира бодилно. Не се дава. Човекът – също. Ето така върви историята на двуногия род. И може да бъде разказана цялата тази история само с помощта на едно зелено дърво и на един човек, зад който се крие цялото човечество с амбициите си да променя и надвива над всичко, а когато не успява – да открива смисъла на желанието си да надвива и да продължава да го прави, докато… Докато какво? Не се знае. Там писателят хитро мълчи и се подсмихва. А читателят се размисля. Наблизо критикът възбудено обяснява, уловил в едро изплетената си мрежа неколцина любопитни читатели…

Та като стана дума за зелено дърво, дойде ми наум за днешния хал на зеленото и за модерните европейски държави, у които степента на цивилизованост зависи от броя на природозащитните организации. Най-много от отношението към животните и зелените площи, преследвани от същите тези модерни държави с тяхната промишленост и безумно строителство. Предизвикани от човека, животните все повече се вчовечават, сиреч адаптират се към хорската среда и на свой ред започват да притесняват тази среда, понеже са останали без своята. Обичайна гледна в северните канадски земи е лосовете да пасат и преживяват по дворните поляни; бели и черни мечки да тършуват из кофите за боклук, а не рядко и да закусват с някой недобре надзираван домашен любимец. На юг пък алигатори влизат в басейните, пренебрегвайки табелите „Частна собственост“ и опасността от третираната с препарати вода. Случва се домашни любимци от вида котки така да се вчовечат, че да ползват фаянсовата тоалетна и да си служат с устройството за пускане на водата. За разлика от доста хора, които не го правят. От друга страна тъкмо тези хора са катализаторът на едно от най-великите открития през изминалия ХХ век – услужливата и всеотдайна фотоклетка…

Вярно е и друго. Поради своята забързаност, най-вече поради вроденото си високомерие и егоизъм, двуногият през повечето време подминава пернатите, чифтокопитните и нечифтокопитните. И все пак литературата, преди нея древните ѝ прародители, са сторили така, щото животното да има своя история, герои, светци, следователно и правото да назидава гръморечиво: „О, неразумни и юроде, поради что се срамиш да се наречеш патица…“. Да не говорим за случаите, когато някоя литературна глава зине да отрече чудото, наречено анималистична литература.

Ето че стигнахме до най-важното. Ако прародителите на модерната литература са признавали предимно правото на животното да бъде пренасяно в жертва, да служи като разменна монета при купуването на жена – на една или на много жени в зависимост от кесията, традициите и потребностите – днес никой не оспорва статута му на самостоен герой и дори на господар на цяла една литература. И тук, така да се каже, прогресът е казал тежката си дума. В старозаветното право например има закони, които повеляват, ако някое животно убие човек, да се убие не само животното, но и стопанинът му. Позагърбим ли свирепата страна на това предписание, ще трябва да признаем, че иде от свещените времена, в които човеци и хора живеят единни в божия съсъд и приемат смирено съдбата си.

Модерната литература разделя хората и животните. Обявява за особено важна граничната линия между дивите и питомните; на едни дава имена, на останалите отказва всичко друго, освен ролята на трофей и удоволствена мишена. Е, обяснява и кои са за отстрел, кои не стават дори за това, но грешки, споменахме, се случват и такава една грешка пише цял разказ, при това не какъв да е. За по-убедително въпросния разказ го кръщават безименно – „Смъртта на една птица“. И за да не му е самотно в голямата литература, друг автор, само че лирик, пише стихотворение със същото заглавие. Това е поетът Петър Алипиев, а стихотворението излиза през един от най-суховейните периоди на родната словесност – през 50-те години на миналия век. При това в самата му среда, за да предизвика умопомрачителна полемика. Причината – имало поети, во главе с нашия, създаващи обществено неангажирани стихове. В конкретния случай за някаква си кадънка, погинала заради птичата си глупост (Вл. Топенчаров).

Ако за другаря Топенчаров и себеподобни кадънките са неподходящ литературен обект, то за това вина сигурно има и самото понятие анималистична литература. Остави това, но познавам професионални литературоведи, готови да обвинят последната в несъстоятелно излишество. Тъй като се пише от човеци, тя, анималистиката, не е никаква анималистика, а прехвърляне на дертове от една глава на друга. Освен това самата анималистика на свой ред проявява пристрастност, макар да не я афишира – едни животни толерира, други пренебрегва. Сетете се колко животни никога не стават нейни герои. Толкова ли са грозни, чудим се, та ги прогонва от литературния двор! Има и такива, които рядко се канят на сбора на сюжетите – поради недоказаната пригодност появата им остава епизодична…

Аз не зная дали анималистиката има право да постъпва така, дали се преструва на прекалено голям естет, или просто не е доживяла времената, когато в литературния двор най-сетне ще се появят животни като тапирът, африканското бодливо свинче и ще заявят своя повествователен потенциал. Ами мършоядите? Хайде напишете разказ за този отвратителен плешивец лешояда, или за посестримата му хиената, която троши и поглъща всичко, дори костите и кожата, изоставени от най-кръвожадните хищници. Не, литературата, вчастност анималистиката, колкото и всеядна, колкото и наивистично-възторжена да ви изглежда, трудно би допуснала в двора си подобни герои. В такива случаи Нейно Величество предпочита да се самозаточи зад килийните стени на големите епически събития – най-паче на войните и революциите; дори изместването на памучния и вълнения текстил от страна на найлона и останалите модерни материи при направата на чорапи и долни гащи за жените ѝ се струва тема по-привлекателна и достойна. В сравнение с лигавия, бактерийно-отровен комодски варан и откровено непривлекателната мутра на брадавичната свиня подобни сюжети изглеждат интригуващи и пазарни…

Да, много дължи литературата на животните. Въобще хората не биха били хора, ако ги нямаше животните. Ето няколко примера. Много от племената ползват билки по примера на животните. Орелът например носи в гнездото си бактеропрогонващи растения срещу червеите и паразитите, които се развиват при гниенето на месото. Враната застава с разперени криле срещу дима или се оставя да я ухапят мравките, защото мравчата киселина действа като инсектицид и предпазва от паразитите. Лемурите, тези странни на вид животни, хващат и нахапват стоножки, за да се намажат със секрета им срещу насекоми. Течността на стоножките обаче им действа като наркотик – изпадат в блаженство; допуска се, че се пристрастяват. Също като хората. Таралежите пък смесват слюнката си с отрова и също мажат бодлите си, за да се предпазват от враговете си. Но като че ли най-голямо е чудото, сътворено в кожата на делфина. Изградена е така, че да абсорбира вода, да се хидрира, но има и маслен слой, който помага на животното да се изплъзва. Очите му се мажат от особена мастна течност, която ги държи чисти, независимо от скоростта. Сигурно малцина са се питали как тези животни и подобните им пият вода. Нали са бозайници, а солената вода, подразбира се, не може да се използва… Делфините си я набавят от рибите, които ядат, подобно на някои от сухоземните животни. Ето и най-интересното: делфинът сменя кожата си на всеки два часа. Обновяването – истинско природно чудо – я поддържа мазна и хлъзгава.

Но май пак се увлякох и забравих най-важния ни герой – патицата. Именна или безименна, тази птица често влиза и излиза от радичковите сюжети. Ако е мамец (мюре), мами не само дивите патици, но и питомните от съседните села. Последното, естествено, предизвиква раздори. Само че в началото имало истински диви мамци, а сетне направили модерна кръстоска между местна домашна патица и полудива шотландска зеленоглава. Резултатът – както почти всички модерни неща – новият мамец повече мисли, по-малко работи. Иначе казано, оказва се дрямава издънка, която дори забравя да си смазва редовно перата, поради което във водата заприличва на мокра кокошка, и ако стопанинът ѝ се забави и не я извади навреме, рискува да се удави. Ето такива неща се случват с патиците на Радичков…

Ще попитате, ами онази от едноименния разказ? Вярно, за нея уж беше думата. Тя действително върши всичко по патешки, и когато я предизвикат, съвсем по патешки се възмущава. А помните ли, че и тя се оказа помамена. Сиреч изкушена, привлечена, замаяна от момента, в който вижда пред себе си реката и другите патици. Тогава това съвсем обикновено, навиквано и нарицавано животно се разнежва. Разнежва се от гледката, а не от лекомислие. Разнежва се поради вътрешна убеденост. От близостта със себеподобните, изтръгнали я от пустотата. Нещо, което учената глава, вчастност учената юрдечка, не винаги може да изпита, носейки се по меките вълни на науката. Освен това радичковата патица живее с великата надежда, че един ден човекът ще я признае и ще изрече заветните думи – „Хубаво нещо е патицата!“. Сиреч ще възтържествува дворната справедливост, ще ѝ се въздаде заслуженото. А академичната го прави безнадеждно…

Но да не се задяваме браншово. Вместо това да надникнем към чифлика на често споменавания тук Йордан Йовков. Отново по причина на знаменитото заглавие с полисемантично оперение „Ако можеха да говорят“. Посланията на това заглавие стоят някак отворено, нечифтокопитно. Ако попитате учената юрдечка, тя непременно ще ви каже, че това е латентно зададена структура на металитературен диалогизъм или направо деперсонализирана форма на квазилитературен еуфоризъм с висока полемична температура. По скромното мнение на друга представителка на породата обаче иде реч за сотирологична концепция в менталността на народностно-поверийното и битовото като поведение и форма на изразяване у чифликчийски живеещия човек (разбирай предимно селянин, а не спорадично пътешестващ собственик, друг характерен представител на добруджанския локус, свързващ ареала на града с този на селото за извършване на контрол и здравословна разтуха). И тук се явява една тънка, деликатна граница, която родното литературознание от недоглеждане или поради откровен страх и некадърност не желае да пресече. Това е границата Йовков – Радичков. Обективно погледнато, тя е плашеща. Страхът от преминаването ѝ може да се развие в неочаквана посока, да се превърне във фобия, отчаяние, а може да доведе и до продължителна агресия. В смисъл на поклонничество спрямо единия и отрицание на другия. В това аз се уверих с очите си, всъщност с ушите си, когато преди не знам колко си време посетих Пловдивския университет и се застоях прилично в един от неговите литературни кабинети. Та при този престой във въпросния кабинет връхлетя известен български професор, достолепен човек, вършал много десетилетия литературния двор. За него аз знаех и много, и малко. Много, защото бях чел почти всичките му книгите, и малко, защото не го познавах лично, т. е не знаех нищо за безписмените му литературни навици и убеждения. Рекохме си „добър ден“ и, докато се усетя, бях зинал под хладното дуло на въпроса: „Четете ли Радичкова?“. Бре, дявол! Ами сега? Откъде да зная какво има наум и защо ме гледа изпитателно, сякаш ми е казал парола! Да си призная, досещах се, чувал бях нещичко недотам ласкателно за Радичков от отделни писатели и критици. Дори от такива, което не оспорваха таланта му, а имаха концептуални, патриотически и други съображения. И докато се чудех как да реагирам – да се измъкна от разговора с нещо усукано, или да потроша време в спор с предизвестен край, професорът безапелационно заяви: „Радичков не е никакъв писател!“. Както се казва, средно положение няма.

Не слаб, не посредствен, не различен, а неписател. Хайде, де! Тук лошото дяволче ме погъделичка по опашката (или по онова, което бе останало от нея след хилядите години еволюция), но слава богу взех правилното решение. Може да ми е помогнало и телефонно обаждане, може аз да съм се оправдал, че се налага тозчаз да телефонирам някъде, все едно, мобилният апарат се оказа изключително полезно нещо и аз искрено му благодарих за появата. Но след като напуснах съобразително кабинета… Навън си представих предизвестения край на нашия професионален спор, пропиляното време и нерви, докато приятелите сладко раздумват в приземното барче, именувано „Дупката“. И най-позорно избягах, т. е. не се върнах, за да воювам за Радичков. Жив беше по онова време писателят, викам си, я по-добре да пийна за негово здраве, вместо да го одумвам, и заслизах към пъклото на „Дупката“. Слизах, слизах, слизах, докато накрая забравих съвсем за професора, който ме чакаше на върха и навярно държеше реч за лошото възпитание на по-младото литературно поколение. И понеже неведнъж бях опитвал горчивия вкус на критическото сирище, обратно на навиците си, заръчах си бира. Отпих голяма глътка и запитах пристигналия подир мен Иван Русков, невинен свидетел на случилото се горе: „Не е ли станало същото по времето на Захари Стоянов, макар и с друг подтекст? Защо си мисля, че след късното му откриване някои от съвременниците му, в това число и писатели, са се разпознавали по това, дали четат знаменития медвенчанин?“ Тук Иван Русков пунктуално отговаря: „Може и така да е било, не зная, но първом Захари е разпознавал други с въпроса „Четете ли Либена?“ Да, не за пръв път в литературата се здрависват съзаклятнически, проверяват се един друг с въпроси за четенето. Прилича ми на парола за влизане в тайно общество. Дали пък нечетенето на Радичков означава същото? Има ли такава партия? Тук някой подвиква по ленински: „Да, има такава партия!“ И дори предлага партиен билет. Аз обаче не се интересувам. В онази не бях, че в тази ли!

И тогава се сетих за Йовков. Нали самият професор благоговееше пред „певеца на Добруджа“ и бе писал книга за „Старопланински легенди“. И въобще беше йовковед. Следователно, мразят ли йовковедите радичковистите? Трябва ли? Бяха ли двамата писатели лице и опако?… Мина много време, докато се върна към този въпрос. Сложна работа. Точно тези двамата изглеждат непримиримо различни. И все пак не разговарят ли през оградата на времето? При това без да се карат и прекъсват? Ако питате покойния бай Йордан Вълчев, такова чудо трудно може да стане. Неговата везна без колебание се накланя в полза на Йовков. И според други двамата са антиподи. Трети обаче подкрепя тезата за огледалната им различност, четвърти направо отсича, че сравняването поначало си е губене на време. В случая – и поради естетически, контекстуални, стилови, идейни и какви ли не още противоречия.

Сякаш напук един ден ми хрумна, че тайно и полека, по свой неповторим начин, Радичков е дописвал Йовков. А може би Йовков е предговарял Радичков? Или Радичков му се е наслаждавал и му е завиждал заради блаженото време, което е обитавал. Все едно дали Йовков го е измислил това блажено време. Нали се е чувствал щастлив в онази близост и слияние. Между хората, между тях и животните. Между миналото и настоящето. Между физичното и метафизичното… И сигурно нашият съвременник е потърсил свой ключ към същото – ключа на радичковското си светоживеене. Само че за разлика от своя предходник първо е разглобил всичко, преправил е много от частите, съставящи хората и природата, преименувал ги е, и пак ги е събрал за употреба. А иначе? По принцип? Кой знае, може да е имал наум същото, каквото и Йовков… Не са ли у Радичков хората и животните част от великото повторение на живота с всичката му мъдрост (и ако все пак някъде за кратко тази мъдрост отсъства, то е по причина на абсурдната ни направия, на магарешката упоритост на човека, който все нещо потапя, наводнява, прекроява, присажда, мести, преиначава и преразказва както му отърва). Героите му, както и при Йовков, не враждуват пунически. Не воюват и не се мразят смъртно (отчаяно) – дори когато се опитват да си надвият един друг. Какво по-йовковско от идеята да се спре целият живот, цялото околовръстно човечество, за да се спаси едно дете („Горещо пладне“)! Е, съвсем иначе стоят нещата, като дойде ред до героичното и патриотичното, до любовната романтика и женската красота. Тук рогатата гадинка си подава опашката и много-много не се церемони. Може би защото писателят знае какво е станало с цената на думите през епохата, в която му е отредено да живее. И защото се залавя с най-трудното – да извърши паричната реформа в системата на словото. Той, литературният министър, поема риска по девалвирането на паричната единица, за да спаси литературата и нейния читател от фалита на мисловната икономика. Отлага окончателния ѝ крах в името на едно по-добро бъдеще, което обаче предвижда и такива парадокси, като справяне със самия него. Със собствената му словесна валута. Ще рече преодоляване на феномена Радичков в името на следващото раждане, без старият да се повтаря или да му се подражава. А това е бая трудна работа…

Да, Радичковите герои имат свой начин за оцеляване. Излиза, че ако тръгнем по стъпките им, ще намерим притаена и някак объркана цялата ни предишна литература. И, заедно с това, Радичков е писателят, който най-малко прилича на когото и да било от своите предходници и съвременници. Видно е това най-много, когато го сравняват. Когато критически го успоредяват с герои и сюжети на Йовков, Георги Райчев, Гогол, Хашек, Елин Пелин, Ивайло Петров, Емилиян Станев и др. Дали по причина на самите герои – на антиподобната им природа, толкова различна и едновременно съизмерима само с природата на Светослав-Минковите им събратя? А ако се окаже, че тази антиподобност също е измамна – както всичко у Радичков, понеже уж е такова, а после излиза, че не е съвсем себе си? Тогава ще трябва да признаем, че самата иноприродност, както инопородността на разказите му въобще, си има верен образ и подобие. Измежду нещата, сред които съществуваме. Трябва само да се обели обвивката; понякога да се разменят местата на значението и смисъла. Едва тогава ще стане ясно защо писателят спори със себе си и се главоболи над небивалицата живот.

ІІІ.

Подир всички тези безумства, литературни терзания и недоизкусурени желания, една сутрин се събудих с доста налудничавото намерение да проверя как Радичков би разказал вкратце (да речем на досадното съседско дете) Йовковия цикъл „Ако можеха да говорят“ и въобще нещичко от този писател. При това опитвайки се да се дистанцира (доколкото е възможно) от себе си, но и да не преповтаря дословно литературния си събрат. Получи се странно резюме, което реших да споделя с приятелите си. То звучи приблизително така:

На един нашенец му избягал волът. Шут бил, ама вол. Тръгнал селянинът да го търси – тук вол, там вол, няма го. И не само го търсел, но и го мамел. Мамел го, мамел го, обаче волът хитър, не се показва никакъв.

В Балчишка околия воловете си имат имена. И не само воловете. Всяко животинче си има име. Това селяните правят по причина на изгубването. Хайванче нали е, губи се. А така, като си чуе името, рано или късно ще се обади и ще се намери. Даже циганите по чифлиците си знаят имената. И управителите на чифлиците, и чифликчиите, и жените на чифликчиите. Същото се отнася и до останалите малцинствени групи. Ако си старейшина на чифликчийските аргати например, може да се казваш чичо Митуш и да приличаш на старите българи с широколикото си като луна лице и кривите си крака. И дори да измислиш заглавие на разказ – „Всеки с името си“, понеже вече си се писал кръстник на чифликчийския добитък…

Та викал селянинът, мамил шутия вол, а той, нали е шут, изобщо не се обаждал. Тогава срещнал един овчар. Овчарят се подпирал на гегата си и мърдал пръсти по някакъв пискуняк. Да си виждал тъдява един вол, попитал нашенецът и тутакси получил отрицателен отговор с думи и жестове. Тцъ, рекъл овчарят, и поклатил глава. Шут един такъв, не мирясвал селянинът, а онзи се заинатил: нали виждаш, няма никакви волове, само овце. И две кучета се въртят, колкото да ми ядат хляба. Чак тогава нашенецът се загледал в кучетата и познал едното от тях. Било жълтото куче. Я, рекъл, че това е наше, чифликчийско куче. Поседи-поседи, току се запилее и после пак се намери… А-а, отвърнал овчарят, кучето си е мое, храня го с овчарски хляб и сирене, ти не се май тука, ами въври да си търсиш вола.

Нашенецът не му било до кучето, затова си взел пътя и вървял, вървял, докато му се изпречила онази невярна жена границата. Хората от неговото село право казвали, че по-шавливо нещо от жена и от граница няма. Затова трябва да се връзва. Не ги ли вържеш, току се изплъзнат и дадат някому нещо, дето въобще не му принадлежи… Та стигнал селянинът до граничната застава и взел да разпитва войничетата за вола си. Вол не сме видели, рекли войничетата, ние предимно с коне и кучета се занимаваме. Имаше тука едно жълто куче, хитрец и миткало, обаче изяде порциона на старшината и търти нанякъде да го не застреляме. Зная, рекъл селянинът, това куче аз го зная, но то сега ми не трябва. Тръгнал съм да диря един шут вол, а не мога да го намеря никъде. Изобщо напоследък в нашата Балчишка околия взеха да се губят разни неща. Изгуби се например и друго едно куче – Балкан. Голямо такова, барачесто, като се засили, целия Балкан прескача. Ама като взеха да местят границата, се изгуби. Викахме ние на околийския да върже тая пуста жена границата, че да седи мирна и да не ни бърка работата, а той, не може, вика, ще се развреди международното положение. Май с човека! Че то от това повече развреждане накъде! Ето така взеха да се губят и да се явяват добитъците ни, след това и хора почнаха да се губят и явяват, както и когато им скимне. Маса народ се изгуби и намери, но след намирането го броихме – по-малко, – а и се оказа недотам същият. Все заради тази жена границата. Поселят се добруджанци от едната ѝ страна, а на международното положение му текне да тегли чертата по-инак, и ей ги, идат си, натоварили колята с цялата покъщнина. Сетне – наопаки! Забъркахме се, че и добитъка забъркахме!

Ние също знаем, че границата трябва да се връзва, рекли войничетата и тръгнали да сменят другарите си по наряд. Залепил се подире им нашенецът – да си дошият приказката. Аз не зная защо международното положение не се допитва до нас селяните, дето знаем всичко за връзването, подтичвал подире им селянинът. В нашия чифлик има една жена, Василена. И хубава, и работна. И едно цингане има, Аго, обаче много лакомо. Яде за четирима, работи за трима и улаво за петима. Това цингане, ако се напъне, целия чифлик може да излапа, барабар с овцете и конете. Рекохме на чифликчията да върже Василена, не рачи. И като е тъй, грабна я другоселец. Да, ама умря и Василена се върна. Преселнишка работа. Вярно, рекли войниците, нали виждаме ние като минават на тъй и на тъй преселнишки коля. Отвързана работа. Отвързана и отнемаща, добавил нашенецът. Покрай хората и конете намаляха. По причина на кражби, но и на убийства. На убийства ли? – наострили уши войничетата. Ами, потвърдил нашенецът и взел да разказва как околийският фелдшер наредил да убият най-хубавия кон в чифлика. Най-буйния и най-бързия. За едното нищо. Може да е фелдшер, ама е градски човек. Учена глава! Взел си магаре за домашен любимец. От такова животно любимец става ли, айол! Магарето трябва да се търси за работа, а не за любимец, нищо че е надарено животно. Не го впряга, храни го под час и му вика Богдан. Наклал го като шопар… Та да вземе туй магаре нещо да изстине и да се залежи. Залежа се и нашият кон. Замириса ми мене на учена глава, ама нейсе. Нали знаете как мирише учена глава? Знаем, рекли войничетата, които вече се били разменили с другарите си. Хайде да вървим назад, че да ни доразкажеш. Аз да ви доразкажа, рекъл си нашенецът наум, ама ще е наполовина работа, защото хич не ме бива да повтарям, само че махнал с ръка и продължил. То няма много за разказване, рекъл, умряло магарето на фелдшера, а той решил, че е било шапаво. Излезе, че и конят е шапав. И нареди на едного да убие коня, а онзи тоз час взе, че го уби. Отиде хубавият добитък. Вярно е бил шапав, рекли войничетата, ама не конят, фелдшерът. Така е, съгласил се нашенецът, то после много работи се разбраха, само добичето не можахме да върнем. Разбра се, че една нощ магарето на фелдшера побягнало в Румъния подир румънските вълци. Прескочило тая невярна жена границата и ги изяло на тяхна територия. А като се върнало, умряло от топлинен удар по вина на румънския студ.

Войничетата много се чудили на това магаре, но побързали да се нахранят и да си починат от наряда. Седнал нашенецът до главите им. Аха да пита и тях за шутия вол, спряло го юнашкото им хъркане. Буден бил само постовият. Но и той гледал на прозявка… Искаха да главят за управител на чифлика един скандинавец, подел нашенецът, за да привлече вниманието на постовия, обаче околийският рече, че още било рано. Така ли, попитал вяло онзи, че защо рано? Ами тъй, рекъл селянинът, поради забавено-ускореното развитие на литературата ни… Какво, какво, зяпнал го изумен войникът и прещракал затвора на пушката си. Абе, ти подиграваш ли се с мене! Видял селянинът, че работата отива на зле и хукнал по обратния път. Не щеш ли, насреща му другоселец. Накъде, побратиме, попитал нашенецът. Търся една телица, нощес трябва да е родила, по мене идват още двамина. Ами защо я търсиш по горите и пътищата? Трябвало е да я запрете да ражда в дама. Трябваше, рекъл другоселецът, ама е диво, първескиня. Телицата ние ще намерим, обаче мене лани ми умря кон. Ха, рекъл нашенецът, ти ли беше онзи с коня, дето искахме първом да го глобяваме, пък сетне… Аз, аз бях, зарадвал се другоселецът. Ами то като ти умре конят, каруци много, рекъл нашенецът и хукнал на другата страна да си дири шутия вол. А другоселецът – телицата с теленцето.

ІV.

Аз пък да ти кажа, от твоите магарета и коне се е пръкнал катър – обажда се друг един именит пловдивчанин, Владимир Янев. Не блъска това твоето ни на единия, ни на другия писател. И започва да разказва нещо за любимия, вече о бозе почивш кокер-шпаньол, след това за седемте котки на брата Гошо и голямото Южно литературно лозе, но общо взето животинският персонаж не са Владова стихия, поради което на помощ бива повикана дежурната по рота велика руска литература… Опитвам се да му обясня, че тази работа е повече на шега, обаче махвам с ръка и бързам да догоня разговора на останалите. „Дупката“ е почти запълнена, задимено е дотам, че трудно се взема визуална линия с бара и Васил Одаджията за нова поръчка. Аз обаче успявам. Зная, че като се смени питието, трябва да се смени и мезето, но не го правя по причина на ума си, а той все още е зает с радичковите патици. Ами йовковите? Ами дивачката от едноименния разказ? За нея кой да се сети? Да не се захващам сериозно, току виж и дивите им патици – на Йовков и Радичков – излязат едно и също люпило. Освен това и двамата знаят, че патицата трудно се свърта на едно място и не мъти. Тази работа я вършат кокошките. Пише го надлежно единият, отбелязва го и другият. Е, как да не се сетиш пак за учената юрдечка. И тя не се задържа много-много на едно място, и тя чака чужди умове да ѝ излюпят люпилото. После предимно окряква и цитатничи…

Ама това е друга бира, недоволства колегата ЛокоЯнев, а аз се чудя на Одаджията ли се кара, че е объркал поръчката, или на мене, дето все мешам патиците и питиетата… И започвам да обяснявам, че докато у Радичков патицата гледа към света и човечеството (гледа укоризнено, дори изумително), при Йовков човекът (кротката Галунка) гледа патицата и ѝ се възхищава. Видян през птичи поглед, човекът на Радичков си е жива карикатура – седи хремав в големия си курник, загърнат в юрган, и се грижи за хремавата си човка. А у Йовков човекът и животното не само другаруват, но и някак се допълват един друг. Ето, дивачката от едноименния разказ е измътила на най-непристъпното място и сама се грижи за потомството си, а гъската и гъсокът са в ролята на щастливото и кресливо семейство. И вижда Галунка в съдбата на сивата патица нещо от неопитомената, от дивата порода на човека: „Колко жени, докато са момичета, само защото са по-весели, по-палави /…/ смятат ги за некадърни да свъртят дом и къща, а те отпосле стават най-добри къщовници и най-добри майки“. Ето така животното живее в двора на човека и му услужва, а човекът понякога го забелязва и се умилява… То не се знае какво щеше да напише Йовков, ако беше поживял още двайсетина-трийсет години, обажда се някой от другия край на масата. Не се знае, съгласяват се останалите. Тъй и тъй написа „Приключенията на Гороломов“, можеше и радичков ум да му дойде, докато гледа безумствата на соца. А можеха и да го „командироват“ в някоя задруга на мистичния див северозапад, подмята най-черногледият скептик и си туря пепел на езика („Дай една цигара!“).

Усещам, че нещата започват да стават сериозни. Поради това гледам да обърна разговора. Първо пробвам да разкажа историята за юрдечките на двамата писатели и техните литературни посестрими, но очевидно не съм улучил ни интонацията, ни мястото, защото женската част от компанията се премества на съседната маса и нарочно, на висок глас, подема разговор за последния роман на стоически избягвана от мъжкото литературознание писателка-феминистка. Нафиле се оказва и народната мъдрост за опита – почти веднага правя нова грешка, пробутвайки рецептата за патица по пекински. Класика в жанра, неподмината от самия Радичков. Естествено, първо го увъртам по научному. В смисъл – проблемът е априори рецептивен, особено що се отнася до кулинарно изкушения български читател. Няма как да не се разсее този читател и да не си представи въпросната патица (юрдечка) или гъска (патка) препечена, изящно положена върху сочно канапе от кисело зеле. Това също е класика в жанра. Формално погледнато, нашенският вариант може да ви се струва малко просташки, обаче, хайде да се обзаложим като каква част от здравомислещото мъжко население би предпочела китайския вариант и дали няма да си изпросим боя, ако, да речем, започнем да обясняваме, че вместо зеле трябва да се прибавят такива неща като 24 палачинки, 2-3 лъжици шери или вермут, 3 супени лъжици мед, 2 чаени лъжици захар – без значение дали обясняваме как се приготвя марината, соса или работим непосредствено върху месото. Който не ми вярва, има и друга класика – патица с портокали. Тук боят наистина не ви мърда…

Абе, ти нали обичаше уиски, обажда се подкупващо срещу мен един изтерзан езиковед и поръчва две големи с надеждата да не изгубя и мъжката аудитория. Какво им става на тези хора, питам кротко седящия от лявата ми страна Димитър Атанасов? Не знаят ли, че кулинарната и литературната култура от край време делят една маса? Мани ги, простаци, промърморва Митко цитатнически, и започва да разказва за седемте си премиери в Германия. Бре, пък аз си блъскам главата с добитъци, рецепти и си играя с женското търпение в науката. За едното нищо! Дай още две големи – и на екс!

V.

Е, това е. Вече не съм сигурен дали съжалявам, че животните не могат да говорят. Васил Попов, съвременникът на Радичков, май повече умува над обратното – кога хората имат нужда да говорят с животните. И защо. Неговият Босьо чака да чуе от птичката нещото, което не знае и не може да разбере от хората. Една думичка му трябва и ще изрече отведнъж онова, което се е събрало в душата му. Което е измълчал. Гласът на птичката казва всичко – като я чуе, Босьо знае, че нищо повече не може да има… Сетне птиците се скълбяват и заживяват в къщата му. Обичат го. Подобно Йовковия Серафим. Сами се развъждат. Може би защото са разбрали чий дом обитава мълчаливото, неуязвимо добро…

До Босьо е Иларионката – най-представителният трансгерой у Васил Попов. Истински Джони Уокър. Не прави изключение и Радичков. Крачат литературните Джони-Уокъровци напред-назад, влизат и излизат – от разказ в разказ, от разказ в роман. Именуват се Иларионката, Сусо, Татаровите. За обезкоренените няма покой. Тях ги викат земята, птиците. Къщите. Мъртвите им предци. И други знаят да говорят с предците – хората на духа. Последните живеят в голямата книга на безвремието. Модерните градски герои на Васил Попов препрочитат и дописват тази книга, разговаряйки със себе си. В техния свят рядко се открива широко място за четириноги и пернати приятели. И все пак се случва животно да прелети в спомените им, да се застои в мислите, или да пресече пътищата им. Кратки, бързи срещи-разминавания. И за тях има място във фотографската лента на паметта. Ще се явят неочаквано, отключвайки онази, отдавна търсената дума. Точното сравнение. Поетичната метафора… Нерядко хората наумяват някое животно. Без да знаят. Както в разказа „Розови фламинго“. Уж стълпотворение от всевъзможни зверове, а зоологическа градина. Модерна изнамяра – с клетки и огради за разходка и наблюдение. Дефиле на арестуваните пред скучаещото човечество. Ето ги животните – чакат тълпата да отече, за да останат със себе си. Да бъдат себе си. Един тих, животински екзистенциализъм, приватизиран от двуногия надзирател…

Опитомена, самотна и тъжна изглежда тази природа. Не става дори за отстрел. Ако не броим най-безнадеждната мишена на Съдбата – човека. В „Оставете балкона отворен“ той се опитва да цери черния си дроб с реза – камък, който се завъжда в черния дроб на животното. И още нещо има тук – една мълчалива, вървяща към смъртта черда („партида говеда“), над която виши гърбица дъгата. Чердата спира равния си марш, за да даде път на траурната процесия, поела към близкото гробище. Сетне продължава към нищото. Защото пътищата към гробището и към кланицата се пресичат. Странно и страшно… Съвсем друга е картината у Йовков с връщащите се от кладенеца волове. Като стигат чифлика, заковават се на място, сякаш са им свършили силите, но то е защото усещат дъха на прясно сено. Защото времето някак ги предразполага към отпуснатост. За това спират Йовковите животни. Всяко с името си. Те, дори когато воюват, го правят мързеливо, като на шега…

Май накрая излезе много сериозно. Ние българите все така я караме – почваме с шега, с викове и наздравици, а прибираме масата плачешком. И се заричаме повече да не се срещаме. Чуват се клетви, вайкания и думи, според които е по-добре да се другарува с животните, нежели с човека. Но животните кой ли ги пита!

А… ако можеха да говорят?

Може да се случи. Ще разберат оживелите след Потопа. А дотогава?

Хвала на думите!

Сава Василев е преподавател е във ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“. Автор е на белетристичните книги „На лов без кучета“ (1993) и „Летище за пеликани. Роман партитура“ (2000), както и на множество литературно-критични трудове.

Коментари (2)

- 24-01-2011|mira d.

Оригинална и артистична статия.

- 11-04-2011|преподавател в СУ – за Радичков

От тази статия за Радичков до читателя не достига нищо ново за писателя, въпреки самочувствието на автора да се представи за последен писък на литературно-критическата интерпретация. Комична логорея, на която митичният мой колега Никола Георгиев снизходително може да се усмихне и спокойно да продължи поредното си изследване, тъй като нищо ново не се е появило под родното небе. Резултатът от наблюденията в предложената статия на прозаика и критика Василев е повече от плачевен и може единствено възторжено да разхълца поетеси като Мира Душкова.

Горното течение на Амазонка

Автор: Петър Краевски

Винаги съм подозирал, че най-умни от всички са японците, защото са си направили държавата най-далече от нас. Само хора с висок интелект и болезнено чувство за самосъхранение ще населят архипелаг на девет хиляди километра от Балканския полуостров. Може би затова се учудих на обявата в интернет: „Японско семейство търси да закупи къща в Родопите, по възможност – близо до Хижа „Здравец“.

Имах една съборетина в Бойково, ти си рекох – излезе ми късмета. Стягам я криво-ляво и я пробутвам на японците!

Направих си финансов разчет. С мизерната заплата на акушер-гинеколог бях заникъде, но се надявах на хонорар от последната ми публикация в списание „Science“: „Нови техники при израждане на бебета – уникалният метод на д-р Шандурков“. Парите щяха да стигнат, колкото да варосам дувара и да удря една боя на черчеветата. От там нататък да се оправят новодомците.

Взех парите и след седмица бях готов. Къщурката изглеждаше като нова – бяла, спретната, с две елхи отпред. Имаше всички удобства, ако изключим клозета, който беше в далечния край на двора и се падаше малко на баир. Това, последното, разбира се, го спестих в офертата, просто написах: “Еко къща с възможност за уединение сред природата“. И японците клъвнаха.

Близо месец си разменяхме опознавателни имейли. Изпратих снимки на съборетината, но в такива ефектни ракурси, че по едно време ми се досвидя да я продавам. Семейство Ямашита беше във възторг. Оставаше да финализираме сделката. Тъкмо уговорих нотариуса и дойде проблемът с парите. Неочаквано се оказа, че д-р Шуджи Ямашита е мой колега акушер-гинеколог, който едва крета на една заплата. Смятал скоро да се пенсионира, затова искал да прекара старините си в по-евтино място като България. Предложи ми бартер – моята къща в Бойково срещу неговата гарсониера в центъра на Токио. Обещаваше да ме уреди и на работа в най-голямата Токийската болница, където да усъвършенствам метода „Шандурков“.

Сериозно се замислих.

Съдбата често си играе с простосмъртните на лотария. Веднъж в живота идва момент, когато трябва да изтеглиш печелившия билет. „Късметят е кат фтиче!“, казваше дядо ми Стойне, „Га кацне, фатай га, инак жъ тъ несере!“. Наистина, не беше ли време да взема съдбата си в ръце? Везните наклони неочаквана вест от Япония. Поканиха ме на международен симпозиум в Осака. Колеги от тамошния университет “大阪市立大学“, (Ōsaka shiritsudaigaku) горещо желаеха да изнеса доклад за опита си с проблемните родилки. Приех на часа. Скроих хитър план – претупвам доклада в Осака и се появявам в Токио, за да разгледам гарсониерата на семейство Ямашита. Сварвам ги неподготвени и откривам разни кусури в жилището. На това основание си запазвам половината от родопската мера при бартера – баирчето с клозета.

Оправих формалностите по пътуването, грабнах лаптопа и се качих на самолета за Япония. Полетът мина без проблеми. Жив и здрав пристигнах в Осака. Излишно е да казвам, че залата в „Шайритсу Дайгаки“ беше пълна с японци. Изнесох доклада си в лапидарен стил и стегнато темпо. Ако съдя по възторжените аплодисменти, все трябва да са разбрали нещо. След лекцията десетина журналисти ме заклещиха в ъгъла с молба за интервю. Нямах време за губене. Симулирах стомашно неразположение и хванах влака за Токио.

Японската столица ме посрещна с проливен дъжд. Взех такси от гарата. Показах адреса на шофьора: “世田谷区“.

– Уакаримаска?

Той кимна с глава и потеглихме.

Не мога да се оплача от японските таксита. Возят бързо и леко, на поносима тарифа. Нещо, което не бих казал за колегите им от летище „София“. Дъждът се плискаше по стъклата на жълтата мазда и унасяше приятно. Извадих българо-японския разговорник, за да преговоря това-онова. Всичко вървеше по план. Вече предвкусвах удоволствието от предстоящата среща… Натискам звънеца на семейство Ямашита, вратата се отваря и аз нахлувам с шише гроздова, уж домашно производство. Хазяите са в шок, очите им се разширяват от почуда, но след първите наздравици нещата си идват на мястото. Оставям ги да изтрезняват по фотьойлите и започвам критичния оглед на жилището.

В Япония често стават земетресения, дограмата няма как да не е поддала. Сигурно има и пукнатини по тавана. Да не говорим колко е шумно, все едно трафика минава през спалнята! Ех, д-р Шуджи, къде е тишината на Родопите… В банята ще търся следи от течове и хлебарки. Я, клеясали кранчета! Лошо. Вероятно и ел. инсталацията не е наред. Наред била? Добре. Гарсониерата е на петнайстия етаж. Ще кажа, че на идване съм заседнал в асансьора. А между другото колко е таксата за асансьор? А за чистачка? Не е ли твърде много? И какви са тия петна по тапета?… Щях да ги съсипя. После – чаша саке и потупване по рамото: „Докторе, хайде да поговорим за бизнес“. Сиреч – смъквам цената наполовина…

Таксито спря.

– 世田谷区. – каза шофьорът.

Ясно, улица “世田谷区“. Отворих врата на маздата. Дъждът беше спрял. Стъпих в нещо мазно и лепкаво. Кал! Огледах се. Навсякъде – строеж. Кранове, тухли, вар, арматура. Табели на английски информираха, че в този район се изгражда галерия на триизмерното изкуство. Бяха стигнали до втория етаж.

Измама!

Шишето гроздова се изплъзна от ръцете ми, блесна за миг и се пръсна върху разкаляния асфалт. Насред Токио замириса на джибри и балкански алъш-вериш. Ако не бях се довлякъл до тука, за схлупената къщурка в Родопите щях да получа цели седемдесет квадрата въздух в идеалния център на японската столица и то над Галерията за триизмерно изкуство. Какъв удар! Каква далавера! На този фон заиграването ми с клозета в Бойково изглеждаше като наивен опит за мушенгия на аматьор.

Взех стая в близкия хотел. Стоях под душа, докато дойда на себе си. Водата шуртеше по мен, хладна и пречистваща, а аз разсъждавах на глас:

– Ето защо учените не трябва да се занимават с бизнес! Това важи и за интелектуалците по принцип. Големите умници постоянно сме прецакани. Той, народа, си го е казал: „Да си изпатиш от много акъл!“ или „Акъл море, патки пасе“. Направо да те свие сърцето! Но така е то – хората по света се гордеят със своите постижения, а ние, българите, се гордеем със своите инфаркти… – абе, общо взето, говорех ги разни такива.

Банята винаги освежава, особено, ако е съпроводена от малко логорея. Дори насаме. Докато съхнех на балкона, включих лаптопа, за да чекна българските информационни сайтове. Имаше сензация! МВР провело акция с кодовото название „Шогуните“. Бяха закопчали д-р Шуджи Ямашита – брокер от Цалапица, известен на органите като Кънчо Парцела. Злодеят дебнел в интернет за апетитни имоти и ги заменял срещу несъществуващи апартаменти в чужбина. Докато хората се усетят, продавал всичко на трети лица и си замитал следите.

Бях се отървал на косъм. С две думи – историята приключи.

Резервирах самолетен билет до София. Излитах след ден и половина – достатъчно време да разгледам центъра на Токио. Малко туризъм щеше да ме откъсне от черните мисли за саморазправа с Кънчо Парцела от Цалапица.

Няма да ви описвам градските забележителности на Токио. Ако се интересувате, идете ги вижте. Любопитното е, че от улица на улица неусетно попаднах сред изумрудената зеленина на 葛西臨海公園. За по-неосведомените това е ботаническата градина до пристанището, срещу местния Дисниленд. Всички пътеки водеха към кея. Там чакаше малко туристическо корабче. Не си падам по баналните атракциони, но този път не знам какво ме прихвана и се качих на борда, за да разгледам Токийския залив. Пасажерите като че само мен чакаха. Незабавно вдигнахме котва и навлязохме навътре в морето.

Хубава беше гледката. Небето – като японска коприна, чайките – като летящи йероглифи, вълните – като намачканите картини на Кийно, небостъргачите – все по-малки и все по-далече… Въпреки тез красоти, обаче, все още ме беше яд за похарчените йени. Изплюх се в залива и тогава…

Тогава всичко се разлюля. За миг хоризонтът стана отвесен. Писна сирена. Капитанът се развика по мегафона като изтърван. Без да знам японски, го разбрах – земетресение! Започнаха да раздават спасителни пояси и свирки срещу акули. Господи, но защо?! Погледнах на изток. Задаваше се цунами. Хората панически наскачаха във водата. Корабчето щеше да потъне и да ни завлече към дъното. „Всички зад борда!“, навярно крещеше капитанът, „Спасявайте се кой как може!“. Опитах се да направя това, но без резултат. От ужас не можех да помръдна. Стоях на палубата сам срещу чудовищно цунами.

Когато дойдох на себе си, часовникът на стената показваше три без петнайсет. Мъж с фуражка се надвеси над мен и каза:

– Здравствуйте, кто вы такой?

– Меня зовут товарищ Шандурков. – отвърнах по стар соц-навик. – Я акушер-гинеколог из Болгарии.

– Хорошо, братушка! – извика оня и се нахвърли да ме прегръща.

Бях спасен от руска подводница, която патрулираше край Японските острови. Видели ме през перископа как се боря с гигантската вълна. Маладец! Извадиха водката, сервираха сельодката, развърнаха полковите хармоники… То бяха песни, то беше казачок… Стигна се до там, да си разменяме откровения с капитан Давиденко:

– Когато съм пиян, никога не дразня жена си. – изфъфлих аз. –Тогава тя има числено превъзходство!

А капитанът ме затапи на развален български:

– Ако искашь незабравым праздник, сложи пиратку в салатку.

Пробвахме го това, работи. С други думи – смях, наздравици, прегръдки… Напихме се като казаци насред Тихия океан.

Изтрезнявахме три дни и три нощи, точно колкото да стигнем до Австралия. Само мога да гадая каква е била траекторията на подводницата. Както разбрах по-късно, самолетоносачът „Саратога“ ни следял от остров Шикоку до плитчините на Миядзаки, но оттам нататък ни изгубил дирите безвъзвратно. Американците все още не са изобретили сонар, който да прихваща руска подводница с капитан в делириум тременс.

Братушките ме оставиха край бреговете на Австралия между Сидни и Волонгонг. Сърце не ми даде да им откажа касата с водка, която ми харизаха за из път. Акостирах успешно и шитнах алкохола в крайбрежната бензиностанция. Купих си билет за Канбера. Нямаше какво да се моткам, отидох право в българското посолство. Позвъних.

Много приятели са ми казвали: „В нашите посолства те гледат като човек, когото държавата е готова да пожертва!“. В моя случай дипломатите бяха по-меки:

– Г-н Шандурков! – обади се глас от интеркома. – Събота е. Днес не работим. Обадете се в понеделник след 11 часа. Приятен ден.

Толкоз. Трябваше да оцелея до понеделник. Нашите я караха по националната доктрина „Оправи се сам!“.

Да ви призная, Канбера е средна хубост. Не видях много забележителности, защото попаднах в Уестън парк, където се провеждаше състезание с балони. Взех участие и аз. Не ме питайте защо. Просто се случи. Качих се на един балон, уж да видя какво е, но за лош късмет, въжето се скъса и аз елегантно прелетях над езерото „Burley Griffin“. Когато смятах да се приземя върху моравата на Кралския клуб по голф, вятърът рязко смени посоката си и аз поех курс към океана. Цяла сутрин стриктно следвах въздушните течения поради повреда в навигационната система. По икиндия напуснах акваторията на Австралия и ето ме над самолетоносача „Саратога“.

С два залпа ме свалиха на палубата.

Трябва да призная, че с капитан Роджърс се сдушихме веднага. Сближи ни любовта към медицинските сестри и студената кока-кола. Дълъг път ни чакаше до Персийския залив, добре че и двамата бяхме разговорливи по душа. Често, когато излизахме на мостика да наблюдавахме излитащите изтребители, капитанът ми разказваше за мистична руска подводница край остров Шикоку.

– Very strange submarine! – дивеше се старият морски вълк. – Чудо на техника! Движи се на зиг-заг, прави подводни лупинги, дори се обръща по корем! Накрая изчезва от мониторите…

Цъках с език, правех се на учуден, а вътрешно се скъсвах от смях.

Вълнуващо беше на самолетоносача „Саратога“. Веднъж на втора палуба се засякох с Манди Прескот – главната медсестра в стационара. Когато мина покрай мен, очите ми се залепиха за дупето ѝ като дъвки. Жените наистина имат шесто чувство – Манди извърна глава и ме видя.

– Готин задник! – казах от неудобство.

Тя се засмя.

– Nice sense of humour! – изчулурика. – How do you do!

Запознахме се от немай къде – от един конфуз, дето се казва, но именно той стана повод за чудесното ни приятелство на сексуална основа. Манди имаше голямо сърце, спеше с целия екипаж, включително и с капитан Роджърс, а това ни даваше допълнителна тема за разговор, както с нея, така и със стария моряк.

Общо взето капитан Роджърс ценеше добрата компания на чаша кола. Искрено се забавляваше на разказа ми за мнимия д-р Шуджи Ямашита от Цалапица. Самият той не престана да ме изненадва със странното си чувство за хумор.

– Любимата ми дестинация е Аденския залив. – призна ми веднъж Роджи. – Там пътуваме нощем. Без светлини. Ще си кажеш – танкер минава. Идеална стръв за сомалийските пирати! Те идват към полунощ. Оставяме ги да приближат на около миля. Не можеш да си представиш каква веселба настава, когато пусна светлините на „Саратога“ и загърмят оръдията…

При друг случай капитанът ми сподели:

– Мисля, като умирам, да си спретна едно последно развлечение. Ще събера всички мои роднини край смъртния си одър и ще им кажа: „Опечалени наследници, искам да знаете, че съм скрил една торба с долари във… във… хррр!“ И ще пукна. Голям майтап!

Така, сред шеги и закачки, пристигнахме в Персийския залив.

Слязох в Кувейт с много пожелания за здраве, щастие, целувки от Манди Прескот и два кена кока-кола за из път. Още на пристанището се опитах да пласирам стоката в магазина за чужденци: لا أَتَكَلَّمُ الْعَرَبيَّةَ. Както виждате, той носи сполучливото име „Не говоря арабски“.

– Няма да забравя как се опули на касата! – смееше се по-късно Халил, докато разпрягаше камилите. – Този поглед ме спря да не те гръмна.

Накратко – отвлякоха ме талибаните.

Камилският керван изобщо не е отживелица. С отряда от муджахидини взехме разстоянието до Афганистан за има-няма две седмици. Щяхме да стигнем и по-рано, ако не бяха престрелките с разни групировки по границата. Халил успя да прекара 35-те камили като през иглени уши, а с тях – товара от хашиш и бракувани калашници. Труден е обратния път на коприната! Преди това не бях предполагал какъв кеф е да се настаниш в пещерата Тора-Бора. Пет дена лежахме по гръб и ядохме фурми. Тъкмо бях започнал да се адаптирам, когато в района кацнаха израелски парашутисти. Завърза се бой. Този път талибаните се огънаха. Не знам за вас, но в критични ситуации, мен ме избива на смях. Наоколо свистяха куршуми, гърмяха гранати, а аз си мислех за чичо ми Дончо от Кокаляне, който беше ветеран в парашутното дело. Никога няма да забравя момента на неговия триумф. След повече от три хиляди скока, той неочаквано спечели републиканското първенство по парашутизъм и се провикна: „Най-после и на мен да ми се отвори парашута!“…

Падна голям смях. И от двете страни. Иначе битката беше с предизвестен край. Талибаните си изгърмяха патроните и капитулираха. Халил, разбира се, офейка с една камила хашиш, но нас, останалите, ни натовариха на „Херкулес C.5“ и хайде в лапите на МОСАД!

Убеден съм, че евреите са разбрани хора, нищо че не повярваха на моята история. Особено в частта ѝ за руската подводница. Добре, че получиха информация за мен по линия на евроатлантическото сътрудничество! Вече знаеха кой съм – известен акушер-гинеколог, автор на уникалния метод „Шандурков“. Имах и научна публикация по въпроса. Поне петстотин родилки можеха да гарантират за моето човеколюбие.

Държаха ме в ареста на МОСАД още един месец. За всеки случай. Там научих най-важното в иврита: ארוחת ערב – ארוחת צהריים – ארוחת בוקר т. е. „арухат бокер, арухат цаораим, арухат ерев“, а именно: „закуска, обед, вечеря“. Струвах точно трийсет от тях на израелското правителство. Това ми даде време да обмисля своето положение, а то никак не беше розово. Странни работи ми се случваха напоследък. Кръстосвах света без цел и посока, явявах се на разни места, забърквах се в международни конфликти. Оставаше да цъфна на Северния полюс в каютата на ледоразбивача „Челюскин“ или да подгоня пингвините на остров Ливингстън, където е бивакът на българската арктическа експедиция. Нещо се случваше с мен, но не можех да схвана логиката на събитията. Очевидно евреите имаха същия проблем, защото ме качиха на самолета за София.

– גליק און זייַט געזונט – „Довиждане и късмет“, казаха ми на идиш и кой откъдето.

Летях над Средиземно море без никакви проблеми. Всички фактори бяха в полза на успешното ми пристигане в България. Вече се виждах на вилата в Бойково като тартор на шумна тайфа – тракам с маша над барбекюто и пресушавам бира след бира. Бях замислил да инсталирам и една клепсидра пред къщата за разтуха на моите гости. Ако не знаете, клепсидрата е античен часовник, който се задвижва от водна струя. Аз обаче смятах да „навивам“ клепсидрата с руйно вино от съседното село Брестовица, за да изследвам на глътки тръпчивия вкус на времето…

Мечти.

Талибаните се включиха отново. Отвлякоха самолета. Халил бе сформирал нова група от муджахидини и отмъщаваше за поражението в Тора-Бора. Завихме към Ню Йорк.

– Защо ще удряте Америка? – попитах. – Нали ви наритаха израелците?

– Докторе, не се меси в голямата политика! – отвърна Халил, с когото бяхме станали приятели като последица от стокхолмския синдром.

Не споделях идеите му за борба с глобалния империализъм, особено доктрината „Камикадзе“. Водехме продължителни спорове по въпроса, които завършваха по един и същи начин – с опрян в главата ми пистолет. Признавам, няма по-добър аргумент от браунинг девети калибър. За добро или лошо, по време на една от дискусиите, той случайно задейства бомбите по себе си. Последваха малки цветни експлозийки. Какви ти бомби! За оная камила с хашиш му бяха пробутали Коледни фойерверки от „Илиенци“. Горкият. Убеди се на практика в непобедимостта на глобалната търговия. По очите му познах, че никога вече няма да се довери на доктрината „Камикадзе“. После нещата се развиха светкавично. В пилотската кабина стана меле и Халил бе арестуван от верните си другари, които работеха за МОСАД.

Два на нула за израелците.

Подминахме летище „JF Kennedy“, за всеки случай, и кацнахме в Мексико. Арабинът бе пренасочен за Тел Авив, а на мен ми дариха свободата. Отново бях сам, в милионен град, без пукната пара.

Потърсих връзка с българското посолство. Повтори се процедурата от Канбера. Учтиво ме нахокаха, че им развалям рахатлъка през уикенда. Правилно, доктрината „Оправи се сам!“ трябва да се прилага последователно и навсякъде. Кой бачка в събота? Посланието беше ясно: „Бегай там, разхождай под звездите, па ела в понеделник след 11:00 часа, но не преди 12:00, защото тогава сме в обедна почивка до 13:00, а след това не работим с български граждани.“

Започна леко да ми писва. От няколко месеца не можех да се прибера вкъщи. Носех японски панталони, руска риза, австралийско сафари, американска вратовръзка, арабски пантофки и една мексиканска шапка, която ми подариха израелците от благодарност, че съм баламосвал Халил, докато провеждаха секретната си операция. Бях заприличал на клошар. Що за карма беше това? Какви грехове изкупуваше бедната ми душица?

По улиците на Distrito Federal падаше влажен, лепкав мрак и се утаяваше в душата ми. Направи ми впечатление, че наоколо става все по-тихо и безлюдно. Вървях покрай дълги складове за сол, захар и брашно. Вратата на едно от халетата беше открехната. Влязох вътре, свих се в един дървен сандък и заспах.

Нямам ни най-малка представа как съм се озовал в хеликоптера над Амазонка. Сандъкът от халето беше отворен, аз – вътре, а в гърлото ми – дуло на калашник.

– ? Niño, que su usted. – нещо подобно изръмжа мургав тип в смисъл: „Къв си ти бе?“. – ? Policio. ? Agente.

Нямаше смисъл да обяснявам, че нито съм полицай, нито агент, нито бивш сътрудник на ДС. Беше ясно, че съм забъркан в трафик на наркотици. Летяхме ниско, почти докосвайки водата. Надушвах, че някъде тук са плантациите с кока и марихуана, следователно нямаше да ме бъде. Нарко-бароните не оставят свидетели. Стиснах очи в очакване на изстрела.

– ! Guerrilleos. ! Guerrilleos. – стресна ме оня мургавелник, направо ми изкара душата!

Долу джунглата оживя. Партизани! Запаткаха ни с трасиращи куршуми. Слава богу, те отскачаха от бронята на хеликоптера с онзи характерен звук, когато на стрелбището целиш капачки от безалкохолно. Отвърнахме на огъня с калашници, по които висяха етикети с усмивката на Халил. Това, че патроните се оказаха халосни, изобщо не ме учуди.

Държахме се до първата ракета.

Докато съм жив ще паля свещичка на безименния мучачо, който караше въртолета. Спаси ме пределно ниската височина. Когато ракетата се пръсна в резервоара, взривната вълна ме изхвърли във водите на Амазонка без сериозни поражения. Перката на хеликоптера профуча над главата ми на забавен каданс, овършавайки крайбрежната папрат. Вкопчих се в някакъв дънер и поех към водопада.

Анхел е красив водопад по горното течение на Амазонка. Реката се излива от рекордните 979 метра с дебит от 6500 литра в секунда, гарантирам това, убедих се лично. Изгледал съм купища филми, в които главният герой скача от водопад, но нищо не може да се сравни с усещането на живо. След вълнуващото свободно падане, се забих в разпенения ад като торпила, ударих дъното и водовъртежът ме изстреля нагоре. Поех си въздух и отново в центрофугата. Така – десет пъти. От опит ви казвам, японското цунами е за предпочитане.

С усилие доплувах до брега. Силите ме напускаха. Проснах се върху тревите с ясното съзнание, че оттук измъкване няма. Всеки момент щеше да ме ухапе някаква гадина – я тарантула, я отровната змия суруруку, а може би в сенките на дърветата ме дебнеше ягуар или пригладняла десетметрова анаконда… Да става каквото ще. Дотука бях. „Отче наш, Който си на небесата, да се свети името Ти, да дойде царството Ти, да бъде волята Ти, както на небето, така и на земята…“

– ! Viene. ! Viene. – чух викове сред гъсталака.

Лианите се разтвориха и оттам изскочиха туземци с голи тумбаци. Сграбчиха ме. Задърпаха ме към джунглата. Това беше краят. Прекръстих се: „…и прости нам дълговете ни, както и ние прощаваме на нашите длъжници, и не въведи нас в изкушение, но избави ни от лукавия. Амин!“

– Радваме се, че най-после дойдохте! – каза един от диваците на сносен английски. – Молитвите ни бяха чути. Да побързаме.

Понесоха ме на ръце през шубраците. Какви молитви? Каква радост? Защо ме третираха като дар от Бога? Нима ме бяха измолили от Всевишния за разнообразяване на менюто?

Не след дълго стигнахме до селото. Внесоха ме в колиба със сламен покрив. Ритуално бях положен на пода като рохко яйце. Срещу мен, върху рогозка от листа, се мъчеше родилка – младо момиче на около четиринайсет. Около нея бабуваха старици с увиснали гърди и един отнесен шаман, който мърмореше нещо под носа си и хвърляше в огнището листа от кока. Моментално схванах ситуацията. Проблемна бременност с голям риск за детето и майката. Нямаше време за губене.

– Agua caliente! Rapido! Rapido! – спешно поисках топла вода с оскъдните си познания по испански.

Бабите се разтърчаха като размятаха цици. Без да искат внесоха комичен елемент в иначе драматичната ситуация. Запретнах ръкави и с усърдие приложих метода „Шандурков“.

Какво и как съм правил, не е ваша работа, ако се интересувате, може да го прочетете в научната литература. По-важното е, че бебето изплака в ръцете ми някак си на испански. Момче! Беше одрало кожата на шамана. Значи за това е било всичко? И д-р Ямашита, и цунамито в Токийския залив, и наздравиците в руската подводница, и балонът над австралийската столица Канбера, и туристическият круиз до Персийския залив със самолетоносача „Саратога“, и престрелките по обратния път на коприната, и сражението с муджахидините в пещерата Тора-Бора, и дългата ръка на МОСАД, и хеликоптера на колумбийските нарко-барони, и атаката на партизаните в южноамериканската джунгла, и водопадът по горното течение на Амазонка… Всяка брънка от веригата ме е водила до тази схлупена колиба, където аз и само аз можех да помогна на една малка туземна Богородица!

– Mi hijo Cristo! – каза майчицата и прегърна детето си. Беше му дала име – Христос.

Това е.

Ако финалът на тази история ви звучи патетично, ваша си работа. Аз просто подредих фактите такива, каквито са като направих усилие да бъда кратък, да не изпадам в излишни подробности и, разбира се, да не изопачавам действителността.

Сега съм в Африка. Пътувам с катер по река Замбези. С мен са и колегите от ООН. Връщаме се от финалната си мисия на добра воля. Основахме последната клиника от веригата здравни заведения, които работят по метода „Шандурков“. От мен да знаете, невидима ръка насочва всеки от нас там, където от него има най-голяма нужда. Щастлив съм, че най-накрая Съдбата ми показа верния път. Аз изпълних своя дълг към нея и тя ме остави на мира. Може би е време да се захване и с вас? Не се плашете. Вземете пример от моя милост. Преживях поредица от удивителни перипетии, за да спася родилка и нейното дете. А след това разпространих познанията си в повече от сто клиники по целия свят. Какво повече? Дори да ви звучи нескромно, заслужил съм си днешното спокойствие. И сега всеки метър по Замбези ме приближава до Родопите, където има бяла спретната къщурка с две елхи отпред, а между тях – една антична клепсидра, от която шурти червено брестовишко вино. Вече се обадих на тайфата. Утре вечер слагам скарата и започваме да мерим времето на глътки… Завиждайте ми, чувствам се чудесно!… Ей, момчета, защо спряхме насред реката?… Изгорял моторът?… Какво? Отсреща е водопадът Виктория?… И какво прави тоя крокодил в лодката?…

Петър Краевски е български журналист и писател, автор на няколко книги. Последният му роман, Чат или сбогуване с Аркадия, излезе в началото на 2009 г.

Коментари (7)

- 23-01-2011|Петър Петров – Българино, вместо да гледаш мрачно, смей се винаги

Не искам и да си помисля какво би станало, ако родната полиция не беше закопчала Кънчо Парцела и не беше потвърдила за пореден път версията на Веско Маринов ! Просто нямаше да го има този разказ на абсурда. Абсурд ли писах ? Че това си е живата реалност на съвремието ни ! А и още колко много има за описване. Очакваме го ! :)))

- 23-01-2011|Златко

Авторът на този разказ – така поне ми се привижда – по някакъв начин е успял да улови под лупа това толкова променливо и инак неуловимо животинче, героят на нашето време. Този наш Ганчо, позволете ми да го наричам така, за да не го бъркаме с другия, голям Ганьо, та този Ганчо аз долу-горе така си го представям:

Някъде към 129 кила е, едър мъж, с хамбургери хранен, безработен, някъде към средата на тридесетте, с работеща съпруга, която между другото се оправя и с децата, щото той Ганчо нали го знаете… Облечен е наш Ганчо от горе до долу в Адидас или Найк, някога чисто нови, купени с парите от последния банков кредит неща, от времето преди да ни резне кризата, мамка му! Седи Ганчо от сутрин до вечер пред телевизора, зоби ги всичките 138 канала от сателитката като мисирка – царевица и където и да го бутнеш по световните проблеми, веднага по всичко ще те освети (той и Интернет си има, що да си няма). Всичко си има Ганчо и всичко знае, само дето не знае ни на кой свят е, ни на кой свят ще отиде, скача така от канал на канал и от едно световно събитие на друго, събужда се я в Афганистан, я в Япония, я у Вашингтон… и живее, Ганчо, живее! Само дето, „абе к‘ви са тия крокодили тук бе? Ще ми подпалят къщата, помощ!“

Помощ, Ганчоу!

- 24-01-2011|Стела

:) В тази хумористична история всеки вижда най-различни неща – я космополитен веселяк-неудачник, я Ганчо пред телевизора, я себе си. По-скоро първото. Така разчитам нещата аз. Изненадващ наистина е прочитът на Златко, но това му е хубавото на четенето, че винаги е различно. :)

- 25-03-2012|Симеон – Още

Дайте още свежи разкази от този автор!

- 25-03-2012|Симеон

Дайте още разкази от този автор!

- 25-03-2012|Greta Finkelstein – Gornoto Techenie na Amazonca

Otdavna ne se biah zabavliavala taka, cheteiki kakvoto i da bilo. More please! :)))

- 27-03-2012|Николай – Петър Краевски е пич

http://liternet. bg/publish19/p_kraevski/index. html

Go East!

Автор: Герхард Гнаук

Лвов (Лемберг). От Европейския съюз до тази стара европейска метрополия е само час път с кола. След което изведнъж сред хълмистия пейзаж на север от Карпатите се изправя галицийският Лемберг, някога четвъртият по големина град в Хабсбургската монархия. Архитектурни перли в различни стилове – от Ренесанс до Югендстил. И един истински неравен паваж, от който на всичко отгоре стърчат и релсите на трамваите. Един голям град, чието наследство би могло да включва и отвореност към света, ако при Хитлер и Сталин населението не би било почти напълно изтребено или прогонено. И все пак Лемберг се опитва да си припомни наследството. Да, присъединяването към ЕС и свободното пътуване все още са далечни мечти за украинците. Но пък през 2012 светът идва тук на гости (без виза!): тогава, заедно с Полша, Украйна е домакин на европейското първенство по футбол. Старият град вече демонстрира нови улични табели: имената на улиците са изписани веднъж на кирилица и още веднъж, на латиница.

Но при цялата си отвореност Лемберг е все още – или по-скоро, отново е, както винаги е бил, тайната столица на украинския национализъм. Жителите му все повече и повече се идентифицират с партизанското движение от четиридесетте и петдесетте години, независимо от това дали се хранят в новия „Суши-остров“ или във Виенското кафе. Любовта, както е известно, преминава през стомаха. Заведението за познавачи тук е партизанският ресторант „Kryjivka“ на пазарния площад, директно срещу входа на кметството.

Човек може да го открие само чрез подсказване от страна на местните хора. От реклама нужда няма, а табела не може да се постави: на украински „Kryjivka“ означава партизанско скривалище. Гостите трябва да чукат. След което започва ритуалът: тежката дървена врата се отваря със замах и в рамката се появява мъж с окачен на врата автомат. „Слава на Украйна!“, реве той войнствено и прави път едва когато му се подаде подходящия отговор: „Слава на героите!“.

Споменатите герои се виждат в естествен ръст на пазарния площад. И преди всички други – Степан Бандера. Тук, в първите дни на немско-руската война, водачът на националистите обявява независима Украйна – само за да се окаже много скоро в концлагера Заксенхаузен. В Галиция бандеровците, които след войната са продължили партизанската война срещу Съветската власт, междувременно са обявени за отци-основатели на свободна Украйна. В Русия те биват свеждани до ролята на нацистки слуги и антисемити. Но собственикът на „Kryjivka“ обслужва повече от един вкус. В стария град той притежава още един, еврейски ресторант, плюс трети, „масонски“. Последният ви призовава нахално с рекламата: „най-скъпият ресторант в Галиция“. Вътре е напълно празно.

Ивано-Франкивск. Следващият областен град, три часа по-навътре във вътрешността на страната – и, поне на пръв поглед, не особено привлекателен. Седалище на писателска колония и място на дълбока депресия. Юрий Андрухович и Тарас Прохаско живеят в Ивано-Франкивск – автори, които задават образа на страната си пред Европа. Като граждани, гледащи с надежда към Запада, днес те са безнадеждно депресивни. Тромавият Виктор Янукович, разобличен като фалшификатор на избори преди шест години, този руски любимец, беше избран на власт с помощта на русофилските гласове от източна Украйна. Страната отново се намира в неизвестност.

Всяка нация от Източна Европа си има своите пост-революционни фрустрации, но никъде другаде те не са толкова дълбоки, колкото тук. „Ние сме отново там, където бяхме преди тридесет години, когато започвах да пиша“, казва Андрухович. „На етапа, Совок‘.“ тази ругателна дума може да бъде приблизително преведена като „съветска подлога“. „Тук в Галиция ни омръзна да си играем на Сизиф.“ Андрухович вижда само едно, радикално решение: ако приятелите на Русия от изток го желаят толкова силно, то нека ги оставим да си ходят. Вървете тогава оттатък, станете 84-та руска провинция и оставете нас, европейците, на мира!

Черновиц. Едно място, което черпи сили от собствения си мит: Чрновиц, на украински Чернивци. Това е град, казвало се е някога, „в който тротоарите се метат с розови клонки и където има повече книжарници, отколкото хлебарници.“ Сякаш от желание да запази тези думи завинаги, Черновиц е издигнал паметник на уличните метачи: ръката на един невидим човек мете тротоара с три рози от бронз.

И не само това: родният град на Паул Целан наистина се е накиприл, от подновената улица Коблянска с пищните ѝ фасади, до заплетено-византийската резиденция на православния митрополит (днес седалище на средноевропейския университет с най-красива сграда). Тук-там, нетипично за тази страна, на обществени места се срещат обекти на модерното изкуство. През нощта сградите са облени в светлина – един проект на местните художници.

Тулчин. Междувременно сме проникнали дълбоко в изтока, на същата географска дължина като Санкт Петербург и Киев. Тук е свършвала някогашна Полша. Тук се намира Тулчин: един замък приблизително на големината на Сан Суси, с две крила, но двуетажен. Фасадата на главното крило е подновена и боядисана, блести в бяло и розово. Източното крило е само наполовина обновено. Западното изобщо не е подхващано. Тук полските графове Потоцки са си издигнали паметник, малко след като Фридрих Велики е построил Сан Суси. Тук са били имотите им.

Съдба – или изкушение – на географията: когато Прусия и Русия са започнали да завоюват Полша, мощният Станислав Потоцки се е бил на страната на царицата, което му донесло генералски чин. Оттогава насам той е известен като един от най-големите предатели в полската история. Днес замъкът му запада. В Тулчин има висше училище, което обучава народни музиканти и библиотекари. От време на време в двора на замъка спира по някоя раздрънкана Лада и грижливите родители разхождат децата си наоколо.

В библиотеката висят портретите на графското семейство. Директорът Леонид Трачук разказва как преди няколко години е получил за ремонта няколкостотин хиляди евро. „Оттогава насам, както знаете, тук цари кризата.“ Ние не се усъмняваме в това нито за миг.

Строителят на Тулчин, казва библиотекарката, преди това е издигнал Версай – което, за съжаление, не може да бъде вярно. Но, ако човек следва Рилке, „бедността е голям блясък отвътре“… Ако този замък някога е бил красив, то още по-красива е била Зофия Потоцка. Каква съдба! Полският пратеник в Константинопол се влюбва в младата гръцка куртизанка. След него – един ужасно грозен полски комендант на крепост. Двамата се женят, и заедно с него красавицата обикаля европейските столици. Среща се с Фридрих Велики, с Мария-Антоанета, с руския граф Потьомкин. След което започва връзката ѝ с Потоцки. И славата, която стига чак до наши дни.

Уман. Недалеч оттам – Уман. Пред кметството Ленин продължава да сочи пътя. На края на града, „Sofijiwka“, английската градина, някога направена за Зофия. А някъде между двете населени места – нещо, което човек едва ли може да си представи тук, в областта, където някога е вилнял Холокостът: кварталът на хасидим, ортодоксалните евреи. Между девететажните жилищни блокове, между съветския бетон и пост-съветската разруха: стаички за молитва, изолирани с гофрирана ламарина. Отделно за мъжете и жените. Преди двеста години тук е бил погребан равинът Нахман фон Бразлау и, за да бъдат по-близо до него, ултра-ортодоксални евреи от цял свят са се заселили тук. Продава се кошер-храна, виждат се надписи на еврейски език, голям магазин за религиозни потреби. По време на Рош ха-Шана, големия религиозен празник, тук идва равинът Ейбрахам Василски от Бруклин – и тогава всички хасидим танцуват. Миналата година са били 25.000.

Днес тук е празно. Само двама възрастни украинци седят на пейката пред жилищния блок. До тях, облегнат на мотопеда си, по-добре облечен от тях, стои млад евреин. Той ги слуша внимателно. Един от двамата старци казва с измъчена физиономия: „Нямам нищо против евреите.“ А след това повтаря: „Наистина нямам нищо против евреите“, и поема дълбоко въздух, за следващото изречение. Какво ли ще последва?

Ние сме дискретни, не искаме да подслушваме и отминаваме по-нататък.

Източник

Герхард Гнаук е немски автор и журналист, кореспондент за Полша и Украйна на „Ди Велт“.

Коментари (3)

- 23-01-2011|stan – нищо не се разбра

Освен, че авторът е бил на бърза обиколка с кола до 3-4 западноукраински града. Изглежда му е за първи път.

- 23-01-2011|Златко

Тук съм съгласен, постничка е статията, но това го забелязах едва към края и не ми се хвърляше готовата работа, пък и в последно време ми се струпа страшно много друга работа, така че нямам време за истински дълги и трудни текстове. Време за пости е, няма как. Ще ви помоля всички за малко търпение и солидарност в трудните времена – не да ми спестявате критиката, благодаря, Стан! – а просто за малко повече търпение. Захванал съм да довършвам нещо голямо – или поне за моите мащаби голямо, с което се боря вече пета година, боря се, тъй ми се види, като Яков с ангела, или поне доколкото очите ми могат да видят през мъглата що е това чудовище, с което се боря, така че, имайте търпение, пак повтарям. „Прегледът“, надявам се винаги ще си остане с мен и с вас, може би не с тази интензивност и всеотдайност през всичките години, знае ли човек какво го чака – но при всички случаи няма да захвърля и вас, и себе си на прасетата, така ми се привиждат нещата, когато гледам в кристалното си огледало. А инак се задават промени, проооооомени! Усещам го това с всяка фибра на тялото си, като жадна камила вода го подушвам, устремил съм се към него с всичката енергия, която имам, само дето душицата ми пърха, горката (оттук и това излияние тук, дето май нещо дългичко стана, но какво ли неправи човек в самотията?), та не мога да се сдържам понякога и вместо в буталото – в свирката отрива парата, както може би и с този постинг. Та така. Стискайте ми палци, стискайте палци на всички ни! Не пропадет ваш скорбный труд. И дум высокое стремленье. Това не съм го измислил аз, знаете.

- 24-01-2011|басакож – интъерено

На мен пък ми беше много интересно да науча нещо за тази западна Украйна, за която в Москва, а и у нас преди 1989 г., се говори като нещо на луната. А там наистина живеят европейци по свестни поне от ирландците

Натюрморт с потна баба и Пасат

Автор: Светослав Терзийски

Според Ангел хората бяха простаци и животът постоянно доказваше това му убеждение. Особено съседите от кооперацията. Добре, че не му се налагаше да ги вижда често. Работата, с която се хвана беше мизерна, но заради нощните смени не му се налагаше да се разминава със съседите си, за които твърдеше, че са пълни дебили. Нощем прекарваше времето си в компанията на една машина за белене на картофи и няколко посърнали от безсъние женици, но с тях общуваше само мимически, заради постоянния шум. Благодарение на Ангел, на здравия му гръб и търпеливата му душа, доста хора ядяха готови салати – руска, италианска, европейска и най-вече картофена. Понеже постоянно му се спеше, беше свикнал да пие по десетина кафета на смяна, а когато на другия ден се събуждаше в ранния следобед пак почваше да пие кафета, защото пак му се спеше. Така се движеше Ангел през живота – едър, със смъкнати дънки, в ръка с чаша двойно кафе, силно до синкавост. От постоянната борба със съня веждите му бяха повдигнати, очите примижали, а челото набръчкано, като на мислител, който в миг на прозрение пита света накъде отива.

А това, което беше прозрял Ангел е, че не бива да чака щастие от общуването си с хората. Търсеше същество, което да му даде чистота, простота и вярност и напоследък след дълги размишления все повече стигаше до извода, че това ще бъде Пасат, модел деветдесет и втора, задължително комби.

Как трябва да изглежда истинският Пасат? Той трябва да е бял, а тапицерията да е на сиви и по-тъмносиви квадратчета, защото това създава една необяснима интимност, като в роден дом. Моторът трябва да е 1,8 бензин, никакви дизели, никакви автоматици. Ако няма лети джанти му се слагат, но не е задължително, защото той си е хубав и с оригиналните. Махат се всички лепенки, останали от предишни собственици, особено от задното стъкло, защото Пасатът има изчистена и прибрана задница, като на свестен човек – мъжкар и приятел, за разлика от навирените курвенски задници на някои други коли. За Пасата може да се говори още много, но само с хора, които разбират.

След като окончателно взе решение за Пасата, Ангел с изненадваща организираност направи няколко финансови трика, дръпна един малък кредит и ето, в един юлски следобед пред блока спря съвършеният Пасат. Пасатът беше силно измит, пастиран и полиран, само че когато слизаше от него Ангел беше вече тъжен. Оказа се, че и той като другите е зле проектиран и не може да употреби голяма доза щастие, когато се наложи. Но най го подтискаше мисълта, че е сам. Любовното преживяване с Пасата трябваше да се сподели с още някой.

В съседния вход имаше кафе. Ангел паркира Пасата на метър и половина от масичките, взе си едно двойно и придремвайки зачака – все щеше да мине някой жалък тип. Първо се появи един, после още няколко, взимаха си бирички за събуждане и гледаха нагло към Пасата. И всеки много разбираше. Такива бяха съседите на Ангел – шофьори, дребни крадци, бачкатори на смени и обикновени боклуци. И тъкмо да им тегли една майна, Ангел видя нещо, което не трябваше да се случва, така че скочи и в страшна поза се изправи до Пасата.

Десет минути преди тая случка се случи една друга. Баба Катя, точно на седемдесет години, ѝ прилоша от притеснение, но не умря пред гишето – най-вече от гняв. Една млада кокошка ѝ обясняваше с надут и леден тон, че в автобуса се приемат само пътници с предварително закупен билет. Закупен! Защото това е международна линия, а не селския автобус и ако обича да отиде до офиса на фирмата и да си закупи билет. И да побърза защото автобусът тръгва точно след един час и не чака никого. Ами сега!

Ама и аз съм една – викаше си баба Катя – една изкуфяла бабичка, това съм аз. Катьоо, Катьо. А уж всичко беше наред. Апартамента го продаде преди две седмици и живя при една Мария, докато оправи нещата преди заминаването. Половината евро ги внесе в банката, а другите бяха зашити отвътре на роклята. Беше свикнала цял живот да дава и не можеше да си и помисли на дърти години дъщеря ѝ да я храни. Дъщеря ѝ се омъжи за французин, роди се и внучка – и баба Катя реши, че няма какво повече да прави в България. Осигурена и без ангажименти, както пише по вестниците. Дали щеше да е по-интересно да умре във Франция?

Но беше по-вероятно да умре сега – в следобедната юлска жега, търсейки офиса на проклетата фирма. Божичко, какъв резил на дърти години! Как можа да забрави толкова важно нещо – да си купи билет. А сърцето ѝ думкаше в гърлото и предметите ставаха синкаво-розови по краищата. В такива моменти е добре човек да си брои. Броиш десет крачки и спираш да си поемеш дъх. И ако не си умрял, броиш следващите десет крачки и така. Един американски войник бягал в иракската пустиня три денонощия, но броял до сто – така казаха по Дискавъри. Докато бягал от хората на Саддам и броял до сто си мислел за градинката пред къщи и за жена си. Ех, Дамяне, Дамяне!

Дамян беше мъжът на баба Катя, който изчезна преди трийсет години. Какъв хубав мъж беше- едър, с едни лъскави ококорени очи, в които Катя колкото и да гледаше, не можеше да проумее мислите му. По някой път си мислеше, че изразяват любов и възхита, друг път – стаен бяс, и все не знаеше какво ще направи в следващия момент. Така един ден, преди трийсет години, Дамян хлопна вратата и не се появи повече. От тогава Катя започна да усеща сърцето си и всеки път, като я стягаше, тя повтаряше името му.

Кога беше, май преди година, пак по Дискавъри даваха за един тигър, който си беше уловил едно козленце и се готвеше да го яде. Козлето се опитваше да побегне, но тигърът с ловко движение го връщаше при себе си, и го разглеждаше с лъскавите си тигърски очи. В тези очи нямаше кръвожадна злоба, а по скоро любопитен интерес към бъдещата вечеря. Същия жълт облещен поглед, като на Дамян. Ето това си бил ти, ех Дамяне, Дамяне…

На десетата почивка баба Катя си помисли, че може и да няма следваща. Подпря се на някаква кола и започна безпомощно да се оглежда. Колата беше бял Пасат и ето как стигнахме до завръзката в нашия разказ. Между другото на френски думата натюрморт означава мъртва природа. И понеже в момента, когато баба Катя се подпря на Пасата, тя беше по-скоро умряла, отколкото жива, ми се стори по-удачно да нарека тази картина натюрморт.

Когато Ангел се изправи пред баба Катя, за да я премахне от Пасата, той се уплаши, защото бабата освен, че изглеждаше много зле, му се стори и луда. Баба Катя не се уплаши, а помисли, че вече пътува в тунела към смъртта, защото пред нея се изправи Дамян, същия Дамян, само че очите му не бяха жълти и тигърски, а кафяви и кротки. Този Дамян я разтърсваше за рамото и нещо ѝ говореше и мина доста време, докато тя се свести и реши, че не е на небето. Всъщност за последно се беше подпряла на една бяла кола и сега този младеж ѝ говореше да не се подпира на Пасата. Значи колата се казваше Пасат. Какъв резил на дърти години! Добре, че момчето не беше толкова страшно, колкото изглеждаше в началото. Но как приличаше на Дамян! Същите едри плещи, голямата глава, само очите бяха други. Тя го попита къде да търси офиса на фирмата с автобусите и му показа адреса.

Ангел взе листчето с адреса и се загледа тъпо и така продължително, че баба Катя успя да разкаже цялата си история и почти целия си живот, само дето не спомена за Дамян и за това, че са като две капки вода. Ангел нищо не чу от историята, защото не можеше да се сети къде точно беше улицата от адреса, а това го дразнеше много. Не обичаше да се ядосва, но животът не предлагаше много поводи за щастие. Наместо свестни приятели – квартални боклуци; наместо двайсетгодишно гадже – потна баба. Ето това е животът. Само Пасатът е супер. Бабо, качвай се!

Това, което се случи после, баба Катя също го беше гледала по Дискавъри, само дето не ги гонеха полицаите. Моторът на колата ръмжеше, гумите свиреха, а тя се опитваше да се държи за една дръжка, за да не политне и да затисне момчето. На всичкото отгоре не я беше страх. Господ си знае работата. Господ взима, Господ дава, Господ разделя, Господ събира. Това момче не го е пратил друг. Това е Дамян, само че прероден и поправен и пратен на покаяние. Защото не може двама души така много да си приличат. Господ не прави хората просто така, случайно!

А да не би да е друго? Това може да е син на Дамян и не Господ, а самия Дамян да го е пратил на помощ. От години може тайно да е бил по следите ѝ и сега праща сина си да изкупи бащиния грях. Катьо, Катьоо, съвсем изкуфя, Катьо. Ама как бърза това момче, ще вземе да си счупи хубавата кола.

– Момче, ти си ангел!

– А?

Бабата е екстрасенс – мислеше си Ангел. Те, общо взето изглеждат така – пълни вампири. Оставаше сега да започне да му гадае. Само да си отвори устата на тая тема, ще спре и ще я изхвърли. Но бабата говореше някакви други бабешки работи. Ставаше дума за дъщеря ѝ във Франция и за някакъв Дамян, който неслучайно се казвал така, защото бил подобен на демон. А животът бил такъв, животът бил онакъв. Бабо, стигнахме!

Бабата излезе от Пасата на заден ход и затопурка с нечовешка походка нанякъде. Къде съм го виждал това – помисли си Ангел. Едни животни по Дискавъри май ходеха така. Бабата помоли да я чака и той зачака удобно отпуснат в седалката. Само след минута леко заспа, но никакъв сън не го споходи, защото сънищата спохождат будните хора, когато заспят. Ангел, понеже никога не се събуждаше, така и никога не заспиваше. В сивкавия мек покой на своя полусън той забрави за бабата и се върна при едничкия си Пасат, който сега му се струваше някак несъвършен и недостатъчен. А най-точната дума за Пасата беше „самотен“. Пасатът беше самотен като самия Ангел. Какво щяха да правят двамата заедно?

Когато Ангел отвори очи, видя черното табло и кормилото на Пасата и това му вдъхна успокоение. Част от огромната, прашна светлина на юлския следобед, примесена с миризмата на печени чушки, се процеждаше през леко отворения прозорец. Някаква незнайна жена на някой от балконите печеше чушки за някого. Миризмата беше така потресаващо интимна, уж проста, а недостижима като отказана любов. Ленивият, топъл вятър носеше блестящи паяжини и далечното гукане на пресипнали гълъби. Ангел запали, включи на първа и леко отпусна съединителя, точно както трябва да се отпуска съединител – леко. И когато пред колата изскочи една потна баба в десетата от секундата, когато натискаше спирачката Ангел си помисли, че я познава отнякъде. Пасатът спря идеално, само на няколко сантиметра преди да сгази баба Катя. Фактът, че Ангел я беше забравил и щеше да тръгне без нея някак се потули от динамиката на събитията.

Бабата явно си беше купила билет, намести се в колата и потеглиха.

Ангел повтаряше същия репертоар от шофьорски умения, както и на отиване, но вече не му беше особено забавно. Може би щяха да успеят да хванат автобуса. Това ангажираше вниманието му, но не повече от някоя скучна видеоигра. Бабата щеше да замине по пътя си, а той трябваше да се върне на кафето до входа. При идиотите. Бабата започна някак да избледнява, като всеки друг безсмислен житейски епизод, когато е към края си. Може ли този ден да мине просто така, без животът нищо да ми подари – мислеше си Ангел. Това не е честно, това ще е окончателното доказателство, че не могат да се внесат никакви подобрения. Ангел знаеше да скърца със зъби, беше се научил да си ляга в самотното легло без капка надежда, само с мрачната решителност да доживее до сутринта, но сега се усещаше разбит и безсилен. През този юлски следобед той беше подмамен от сянката на отсъстващото щастие, което му се яви като далечен гълъб и изчезна като неуловимата миризма на печени чушки.

Когато Ангел изпадаше в подобно състояние, си купуваше пет големи дюнера и два литра кола, поглъщаше ги прав за десетина минути и после отиваше да спи. Сега обаче не искаше да направи дори това, нямаше нито едно нещо, което искаше да направи, затова шофираше мрачно и не даваше вид, че някога ще спре. А автобуса го изпуснаха. Само за няколко минути. Баба Катя пак захвана да умира, всъщност от сутринта тя умираше неуспешно на няколко пъти, но този път беше ясно, че всичко пропадна и можеше да се умре окончателно и наистина. Сега сърцето ще заблъска нагоре към гърлото, светът ще посивее в периферията, а тя трябва да се огледа къде да падне, за да не стане никога повече. Интересно, че не я споходиха някакви глобални житейски прозрения. Единственото и чувство беше голямото неудобство, което изпитваше към момчето – този печен-недопечен Дамян. Никога не си беше помисляла, че на човек може да му е неудобно да умре. Да умре от неудобство – да. Но да не умре от неудобство?

Последната мисъл ѝ се стори доста заплетена и баба Катя временно престана да мисли. Стовари се на седалката до шофьора, гледаше да диша повече и да закачи погледа си на нещо, нещичко да я разсее.

Пред себе си виждаше Ангел, който стоеше гърбом към нея до гишето, а там се криеше надутата млада кокошка и сигурно я беше страх да се покаже. Не можеше да се види как изглежда Ангел отпред, но в гръб беше доста страшен. И хубав. Тези широки, леко смъкнати плещи, сухи крака и никакъв задник. Затова ли никога не сядаш, Дамяне – задяваше се навремето баба Катя – защото си нямаш на какво да седнеш.

Анегел се запъти към Пасата, където баба Катя береше душа. Той беше не просто страшен, а страховит. Без да продума запали колата и потегли. Посоката явно беше запад, защото огромното слънце се облещи срещу тях, а Ангел караше право към него сякаш искаше да го настигне и да го сгази. Баба Катя знаеше, че момчето кара към границата, въпреки, че не беше минавала никога по този път. Уморена да чака смъртта си, която ту идваше, ту не идваше, тя започна да диша по-спокойно. Някак си беше сигурна, че вече няма да изпуснат автобуса. Този младеж щеше да го настигне със сигурност. Сега вече не и приличаше толкова на Дамян. Дамян щеше да се изблещи и да се измъкне през вратата, Дамян не можеше да събере толкова ярост и да я насочи на някъде. Баба Катя ги разбираше тези неща, както когато още беше само Катя. Чак напоследък мислите ѝ почнаха да стават лениви, бабешки, все по-малко мисли и все повече измишльотини. Събираше парчета от спомени, замесваше ги с недоувяхнали мечти и си градеше свойто защитено, бабешко убежище. Там беше и голямата тенекиена кутия от бисквити, пълна с лекарства, и малкия телевизор SONY с дистанционното. Там можеше да се умре спокойно и по всяко време, а сега нито времето, нито мястото са подходящи за умиране, изобщо умирането в момента е крайно неудобно. А този младеж е наистина трогателен. Той не може да си представи, че преди да стана баба съм била и нещо друго – си мислеше Катя. Защо Господ не ми го прати него навремето, наместо Дамян! Сигурно бърка и Господ понякога. Колко му е да сбърка с някакви си 40-50 години. Сигурно този младеж с мрачните кафяви очи е бил приготвен за истинския герой в живота и сега пристига без да знае нищо, горкия. А докато го е нямало, наместо него се е появил лъжегероя, оня лукавия, с жълтите очи. Божието време не е човешко време. За Господ е минал един миг, а на мене ми мина животът – така си помисли баба Катя и без да иска докосна някакво копче на вратата. Изведнъж прозорецът се плъзна надолу и топлият вятър с гръм нахлу срещу лицето ѝ. Вятърът ухаеше на напечен асфалт, тъмнозелени треви и тление. Миризмата на нещо умряло сигурно идеше от сгазените жаби, от размазаните по стъклото мушички или просто от ежесекундното умиране на буйстващия летен живот. Така миришат и устните, след дълга целувка с език. Ето в такава вечер трябваше да се появи истинският Дамян, с тая хубава бяла кола – и целият живот щеше да е съвсем друг. Такъв хубавец и с такава хубава кола. Не, че навремето имаше такива коли, навремето кой се вълнуваше от материалните неща, но представяш ли си, Катьо, как щяха да гледат съседките!

– Момче, ама много ти е хубава колата! – каза баба Катя ей така, без да знае защо.

– Верно ли, бабо? – отвърна Ангел. – Да ти дигна стъклото да не настинеш?

– Няма нужда, няма нужда.

– Абе няма нужда. Има нужда. Чакай, не пипай по вртата. Готово.

– Между другото – продължи Ангел – това е най-успешната версия на Пасата, с двигател 1.8, моноинжекция. Ето – стигнахме границата за 50 минути.

Наистина бяха стигнали границата. Наоколо се валяха разкъсани кашони от цигари, около хилавите дръвчета миришеше на пикня, а неоновите лампи светеха безутешно. След малко щеше да пристигне автобусът на баба Катя, който бяха задминали преди малко без тя да разбере. Бяха спрели до някакви будки и Ангел се канеше да поговори за Пасата, но баба Катя излезе от колата, както каза, да подиша въздух. Тя просто искаше да поседи сама в прииждащия здрач, да вдишва мириса на живот и тлен, загледана в огромните червенеещи небеса. Чувството, което изпитваше беше твърде голямо и приличаше най-много на задоволство от въздадената справедливост. Накрая нейният човек се появи. Ако не го беше срещнала сега, тя беше убедена, че ще го срещне там горе на безкрайното небе, но по- добре, че стана сега. Това беше явен знак, че има още неща, които ще се случат тук на земята, че има още живот за живеене. И нямаше да умре от сърце. Сърцето ѝ си седеше на мястото и послушно работеше, а топлият здрач се стелеше в краката и като покорно море.

Автобусът пристигна и тя не можа да се прости с момчето. Минаха няколко минути докато си намери паспорта и се разбере с шофьора и кондуктора. Когато най-накрая си седна на мястото и погледна през прозореца видя, че момчето не си е тръгнало още. Стоеше леко разкрачен със стъпалата навътре, по оня така добре познат начин и гледаше в тъмното по посока на автобуса. Тя се опита да му помаха, разгневи се на модерните автобуси, че не им се отварят прозорците и се укроти чак когато го изгуби от поглед. Ангел се повъртя известно време около Пасата, чакайки да се сети какво да прави. Къде ме довя вятъра – мислеше си той. Сутринта като отиваше да си взима Пасата беше радостен и притеснен, после беше тъжен, после ядосан, а сега? Сега ми няма нищо – така определи той състоянието си. Не усещаше постоянната нужда от сън и мудното притеснение, че животът изтича някъде там, без него. Не знаеше какво ще прави утре, но му се струваше, че го чака много работа, която щеше да върши спокойно и без страх. Все едно, че беше зарязал беленето на картофи и беше постъпил на нова работа.

А всъщност се беше случило точно това. Ангел дори не предполагаше, че Господ за свойте си дела по някой път набира и хора от улицата. Когато има спешна мисия, Господ хваща първия попаднал човек, стига да е готов за любов и да има тъжни, кафяви очи. Това става така изненадващо, че човекът отначало не разбира, че вече е ангел.

Между многото си други ангажименти Светослав Терзийски пише и проза. Автор е на сборника разкази „Безпризорни ангели“ (изд. „Жанет 45“, 2008), части от който представяме тук.

Коментари (9)

- 21-01-2011|Златко

В тези неща всичко е въпрос на вкус, разбира се – но за мен това тук (както и целият сборник с разкази „Безпризорни ангели“) е една малка перла, май почти незабелязана досега. Е какво пък – никога не е късно…

- 22-01-2011|про – това е Писател

Наистина. Бях се отчаял, че е изчезнал от нашите земи.

- 22-01-2011|Златко

Похвалите, разбира се, са хубаво нещо, но аз бих препоръчал и да позакупите някоя и друга бройка от книгата му, хора. Писателите, щат не щат, се нуждаят и от тази още по-рядка порода – читатели, които са способни да ги оценят не само на приказки.

- 23-01-2011|Дедо Йоцо – Приятна изненада

Този мъж подобри настроението ми в студената неделна утрин. Прав си, Златко, още утре отивам в книжарницата на Кристал и си купувам книгата! И разбира се, ще разтръбя на всички приятели, че трябва също да го направят.

- 23-01-2011|virginia zaharieva – naturmort s potna baba i passat

Прекрасен разказ! Браво! Такава нежност и цял свят!

- 23-01-2011|в.

И на мен ми хареса много!

- 24-01-2011|Лили Петрова – Брависимо,

Светльо! Светлото ти терзийстване съвсем се припокри с моята представа за ангелското присъствие в нас – като нещо простичко, достъпно, естествено. Почти като дишането.

Продължавай да благовестваш за него със същата лекота. Наградата си знаеш – ставаш все по-готов за Любовта, която идва отгоре, за да облагороди жадната ни за нея земя. С най-искрени поздравления: Лили

- 24-01-2011|Лили Петрова – Брависимо, Светльо“

Светлото ти терзийстване съвсем се припокри с моята представа за ангелското присъствие в нас като нещо простичко, естествено и достъпно. Поздрави: Лили

- 25-05-2011|Гост

Може и без „курвенски задници“. Иначе е добре написано.

Нов принос в двустранните отношения на църковници и гейове

Автор: Любомир Милчев-Dandy

Наскоро отбелязах нерадо участие в TV-диспут по повод на връчените от пловдивския митрополит Николай ордени за антигей принос в администрирането на Пазарджика града от богоносния му кмет и прокурор и тъй се експонирах в безбрежната шир на телевизионен кич в жанра на една надупена, много гореща, пари, пари, Венета Райкова, взряна любопитно в нетленните костици на Йоана Кръстителя. Бла-бла! Отидох сериозен християнин, излязох си разсмяно еврейче… Церемонията по връчването на тези антимъжеложки ордени – „Свети апостол Ерм“ – бе тъй смразяващо сериозна и величаво обвинителна, че би могла като нищо да се състои в Кремъл, в Георгиевската зала, по времето на Леонид Брежнев. „Да здравствует…“

В словото, съпътстващо удостояването, се говори за силите на мрака, за сатаната, който бил формалист и се криел зад закони и едва ли не около гейовете се носят серните изпарения на ада. Добре зная, че нашето свещеничество не умее да проповядва и в по-голямата си част не е извървяло пътя от един преподаден в академията формален църковен език към кризиса на срещата му с други, светски езици. Това е проблем и на всяко светско образование – да се преуговори и озрелости след понякога болезнена среща с онова, което не е чиста сциенция. Но при епископа нещата са минали всякакви граници, дали са кесарю кесаревото, скрили са Божието и са се озовали в безрадостен, ала смехотворен религиозен формализъм, нехаещ за истината, защото християнството има култ към истината, а не към благоприличието.

В студиото пък поканеният за разговора православен свещеник, взрян дали от носа ми не ще се покаже червей, раздипли банални медицински аргументи в полза на демодираното твърдение, че хомосексуализмът бил заболяване, което трябвало да се лекува и не счете, че по му приляга да се аргументира с Библията, а не да изпада в наукоподобна профания с хапчета. Тогава аз реших да угостя зрителите с цитат от Библията по въпроса, при все че се явявам по-скоро светско и свръхсветско, нежели духовно лице: „Така и мъжете, като оставиха естественото употребление на женския пол, разжегоха се в страстта си един към друг, струвайки безобразие мъже с мъже, и приемаха в себе си заслуженото въздаяние на своето нечестие“. На сутринта след предаването получих заплахи от пазарджишки гейове, че щели да ме съдят за хомофобия и докато добавях в отговор на таз хомопрофания, че съм в приятно очакване и на отлъчване от лоното на светата църква, ме сепна догадката, че и двете групировки много са се сепарирали и объркали с подобаващите им роли – нехаят за тайнството на любовта, в което се открива истината и изглеждат нестоплени с грях.

Църковниците се държат като великия инквизитор, търсят да уличат в смъртен грях и нехаят за скрития, макар и грехопаднал, ала истинен порив към любов, а гейовете търсят отново скрити, законспирирани гейове сред църковниците, за да им спретнат компромат и да добавят и това срамно наяве към обичайната си лудост всичкото да си покажат в порнопарад. Една от неприятните склонности на гейовете е да си спретват компромати, тъй че имат значителен ресурс да станат политици в българския смисъл на понятието. Те вече и толкова са показали, че скрито не остана. Изглежда са забравили, че след като Мадона си показа всичкото, и в най-всевъзможни пози, се вманиачи в идеята отрочето ѝ да бъде кръстено ни повече, ни по-малко от Негово светейшество папата.

На простака е присъщо да си въобразява скритото като срамно, а истината като разкриваща се срамотна тайна и голодупство. Ала щом и църковници и хомосексуали сепаратно търсят взаимно да се уличат в срамна тайна, забравили са същността на истината, колкото повече се разкрива, толкова да остава в скритост, то те са изпаднали в езичество. Видите ли, прочее, как и грехопаднало паство и проповедник се самозадоволяват, едните имитирайки върху православни клишета религия, а другите, полегнали връз хомоклишета, разврат и не се срамят от мистерията на таз мастурбация?! Затова най-категорично отказвам да гледам на спора им сериозно и ще потърся весело решение!

Някои гейове са толкова непостоянни, че току виж утре им хрумнало да се замонашат, досущ като православния херой Дамаскин и в светлината на това им непостоянство се съзирва спасителен изход от крамолата. Ето как виждам в двустранното недоразумение и омраза да тлее въгленчето на бъдеща любов и богоугодно споразумение. Необходима е фигура – обединител на враждуващите общности. И ние, я внимавай, я имаме! Няма по-подходящ от монаха архимандрит, а напоследък и епископ на разколна истинно-православна гръцка църква Дамаскин Дуков Помирителя и Обединителя! Той е пич и секссимвол на модерното хомо-, хетеро-, би-, интро, уни- и асексуално поколение, което си прави гаргара със секса. Извънредно големият му талант на борец за голямата кауза за извоюване правата на гейовете и блестящият му пример върна много хомосексуали в лоното на хетеросексуалността. Под лозунга „не ще приличам на Дуков“ тече кампания на „Атака“ за оздравяване на българската младеж и поставяне на научни основи на сексуалното ѝ възпитание, далеч от уловките на мъжеложството.

Големият му и противоречив религиозен опит го прави мастита фигура на ойкуменически обединител на Католическата църква, Православната църква, Църквата на адвентистите от седмия ден, баптистите, фарисеите, мюсюлманите и дори Църквата на сатанистите и содомитите от първия ден и Партията на жените християнки от щата Айова. Но не с това свършват подвизите на тоз Мики Маус на Стария завет и мюсюлманството – той отвори светли перспективи пред изостаналото и назадничаво православно монашество в необятната територия на свободните професии – вече имаме монаси коафьори, монаси конфитюри, монаси нудисти, монаси педикюристи, размонашени монаси либертини и дори, какъв сюрприз – волнонаемни монаси архимандрити, супер стар. Дучката сложи в малкия си джоб сексскандалите на Ватикана, като развя пред монашеството и църквата байрака на сексуалните свободи.

В Нюйоркската консистория, както и в тази на Маями, усилено се говори, че е патентовал противозачатъчни средства във вид на хостия, адаптирани за духовни лица, под лейбъла Дъ Спирит Протекшън енд Пърфекшън. Нов клон на софийското му хеър-студио в Ню Джърси обещава индулгенция за оплешивели след несполучлива ондулация братя от ордена Опус Деи.

Тъй щото, Боже мой, ако се отвори един монастир за гейове с игумен Дамаскин, спорът е во веки веков решен. Амин!

Източник

Любомир Милчев-Dandy е български фотограф, писател и журналист.

Коментари (24)

- 22-01-2011|Златко

Няколко думи за този тук текст (и човека, който го е написал).

Попаднах на текста случайно разбира се. Зачетох няколко изречения, засърбя ме носа (което си е моят таен знак за това, че „тук има нещо“) и го оставих за по-късно, да поузрея малко.

Вчера го зачетох отново, поабстрахирах се малко от нещата, които не споделям напълно, и отново се убедих, че това е стил на не случаен човек. След което се разтърсих из мрежата, намерих повече неща в „Литернет“, зачетох отново, после му писах…

За да стигна поне отмалко до сърцевината на нещата (или до началото, както ви харесва): пътят на духовния човек (не на така наречения „гений“, което е посмъртна категория и по принцип не си заслужава да бъде обсъждано)… та, този път, по някаква вселенска неизбежност, е свързан с минимум няколко десетилетия на бавно, доста изнурително, доста скучно и доста тежко ферментиране, което, ако бъде доведено до край, понякога (понякога!) води до места, дето останалите, за да погледнат към тях, първо трябва да им паднат капите. В това няма никаква хипербола, тъй като акцентът, ако съм успял да се изразя правилно, пада върху пътя, а не върху целта му. Повечето от нас, то се знае, никога не успяват да стигнат кой знае колко далеч по този път, дори да го започнат, въпреки инак прекрасните дадености (кой е луд да си търси доброволно тръни?), но някои хора – Господ ги знае кои са, можем да знаем единствено, че те съществуват не само в приказките – някои хора просто са лишени от тоя избор, те просто не могат да се откажат, по същия начин, по който Марк Твен не може да се откаже от тютюна, ако и да е опитвал поне хиляда пъти. Пътят, в тези сравнително малцинствени случаи, не е път, а река, която влачи всичко, що ѝ попадне на пътя, без да задава въпроси, и единствената задача на понесения тук е не толкова да умува дали, аджеба, да продължава или, що пък не, да им тегли една солена на всички и да си гледа живота. Казано с по-малко думи, единствената задача тук е оцеляването.

Пиша всичко това не само за да ви покажа колко, ах, мога да бъда сладкодумен, а защото, с типичното самочувствие-заслепение на аутсайдера (аут-сайдер, между другото, не означава „губещ“, каквато гражданственост думата не знам защо е получила на български език, а просто „човек, който се намира извън нещо си“)… та, с типичното самочувствие на този си там човек аз понякога си позволявам да изказвам тук мнения и оценки, за които може би само си мисля, че са ми по ръста.

Та така. Любомир Милчев – така ми се види от малкото, което успях да докосна до момента – притежава всички качества и дадености на човека, комуто е дадено да върви път. Засега ми се вижда доста огорчен, може би дори обиден, наежен срещу всичко и всички (то кой ли у нас, пък и в цяла Източна Европа, не е?), но ако му е писано да надмине всичко това, от този човек със сигурност можем да очакваме неща, които някой ден ще ни карат да цъкаме с езици.

Така ми се видят нещата, дано да не греша. Останалото, както съм казвал неведнъж, не е моя работа.

- 23-01-2011|Дедо Йоцо – Не вярвам на очите си!

Златко, ама ти сериозно ли говориш?!

Хванах се и аз да погледна нещо от творенията на това денди и се зачетох в „Дисти-Филисти или галантните SMS-и“. И мен като теб почти веднага ме засърбя носът, но повярвай ми, когато ми се случи да чета подобни неща, започвам искрено да съжалявам, че българският език не е толкова сложен, колкото китайския например. Тогава доста по – малко хора биха го ползвали, за да осветляват света за това, което се резхожда из главите им.

Не се излагай, приятелю! Това денди е толкова писател, колкото Венета Райкова е журналист!

А Дядо Николай си е луд за връзване! Не мога да повярвам, че има още хора, които го възприемат сериозно. /Както и 90 % от владиците ни/

Извинете ме, ако съм обидил някого, но това, което ме накарахте да чета в неделя, в 9 часа сутринта пребори моето търпение.

- 23-01-2011|Златко

Сериозен съм, да. Което ще си проличи и през следващите дни, защото ще продължа да публикувам тоя човек. А това за „излагането“ ще го пропусна покрай ушите си, просто като нашенски начин на израз. Човек среща какво ли не по пътя си…

- 23-01-2011|д-р Гонзо – Факт е

че за пръв път чух за Любомир Милчев в предаване на Сблъсък с отново някаква безумна тема. Невероятно е как изгражда образ на интелектуалец с изключителна ирония и чувство за нещата. Определено въобще да решиш да балансираш между академичност и българска публичност е задача за титани, особено ако се справяш толкова успешно. Ако се изминава някакъв път наистина, то важното е как минаваш през огъня, според Буковски.

И ако това може да бъде подложено на дискусия, за мен е несъмнено, че има невероятно чувство за думите, независимо от сферата, в която ги ползва. Талантът е прекалено голяма рядкост за сферата му на работа, за да се отбегне с лека ръка.

Та да, само добри впечатления е оставил и у мен Милчев и ще се радвам на още работи тук.

- 23-01-2011|Иванов – Просто не е за вярване

Струва ми се, че този маниерен текст просто е образец на псевдоинтелектуални напъни, типично гейско творение…нямам нищо против това сексуално малцинство, но има някаква огромна разлика…Елтън Джон е гей, но прави хубава музика. Любомир Милчев не знам какво е…но просто не може да пише нормално и според мен, Енев, губили сте си времето да четете толкова елементарно – претенциозен текст няколко пъти…но какво да се прави, отдавна границата между стойностното и пошлото е заличена… тъй че един Денди в повече… все едно.

- 24-01-2011|Иванова – Иванов, повярвай!

Интересно, кое според вас е нормалното писане? И какво му е ненормалното на това писане?

За горния текст може да са каже, че:

– определено има стил, макар че да пишеш в стила на маниеризма, романтизма или декадентството сега и тук – по нашите географски ширини, си е истински подвиг, или по-скоро самоубийство, а Денди вършии този подвиг успешно, с една вътрешна убеденост и осъзнатост;

– съдържа умни, актуални и полезни за обществото ни неща;

– на фона на комиците, трагиците и вся остальная шоу-волоч, която уж ни поднася социална сатира уж в най-различни разновидности, а всъщност в една безумно уеднаквена мерзост и простащина, текстът на Денди е една сатира, която всяко друго общество би разпознало и оценило като блестяща.

И изобщо – респектирана съм от безрезервността, с която Л. Милчев „възпроизвежда“ духа на О. Уайлд -остроумие, интелигентност, хапливост и провокативност, съчетани с абсолютно сериозно и отговорно отношение към текста и стила при писане. И което е най-невероятното за мен – той е верен на духа на Уайлд дори и в това, че изгражда и поддържа този стил не само в текстовете си, но като Уайлд е избрал самия му живот да е като едно „овеществяване“ и прокламация на неговите позиции и вкусове.

- 24-01-2011|Vivendi – ЗА ДЕНДИ

Текстът на Денди наистина е своеобразен и оригинален феномен за българското литературно пространство-този текст несъмнено не е просто излияние, а чиста литература! Споделям мнението на човекът с псевдоним Гонзо: „И ако това може да бъде подложено на дискусия, за мен е несъмнено, че има невероятно чувство за думите, независимо от сферата, в която ги ползва. Талантът е прекалено голяма рядкост за сферата му на работа, за да се отбегне с лека ръка.“

Тук, в това писание специално, няма значение неговата сексуална ориентация, още повече, че тя е спорна. В сравнение с объркания, самомнителен и подъл текст на друг негов събрат по хомо-принадлежност – проф. Б. Богданов, Денди е с белези на истински писател и се чете с лекота, съпреживяване, усмивка и засилен интерес! Това странно и много интересно същество експериментира и със себе си, и с думите, и със самото си присъствие сред извратената пошлост на българския културен социален и културен живот, факт, който го прави истински. Маниерността му, дори самоцелна, носи белезите на собствен стил и характерност. Иронията му е не само чудесна и артистична, но и твърде добре премерена и насочена. В него няма арогантност, нито дори агресивност, а блестящо обобщение на сегашния контекст и хомо-дискурс не само у нас, но и в сложния променен свят въобще. Той е безспорно интелигентен и съвременно информиран, което обаче не е само на ниво демонстративна ерудиция, а е претопено през оригинален поглед и преживяно низвергване-негово лично и такова спрямо евтините в целите си „модерни“ превъплъщенци в секса. Умишлено претенциозен в словесността, той печели със своята липса на претенция и смиреност спрямо социална си позиция на аутсайдер и това го издига на ниво истински автор с преживяна и изстрадана съдба, която ни поднася откровено. Денди не иска нищо, той споделя и иронизира-издигнал себе си над цялото статукво с някаква насмешка дори спрямо самия себе си, а това вече буди голям интерес. Той пише така, както никой не пише у нас. Още малко му трябва, за да издигне тънкия си хумор на ниво обобщаващи метафори и да въведе в засега неизяснената си жанрова принадлежност героите на нашето време с ракурса на един непознат за нас поглед и проникване. Пожелавам му успех!

- 24-01-2011|Златко – Само между другото

Милчев, струва ми се, се разграничава повече от ясно както от едната, така и от другата страна в спора, който представя в статията си, така че – поради негативната оцветеност на понятието в България, а не по някаква друга причина – според мен никой няма право да го нарича „гей“ или каквото и да било подобно нещо, преди самият той да е счел за целесъобразно да направи някакви публични изявления по този повод. Елементарен такт, господа и дами, нищо повече.

- 24-01-2011|Любомир Милчев Dandy

Четенето на един текст, подчертавам – четенето, а не харесването или недолюбването му, е въпрос на свободна воля. Освен ако не сте цензори, или имате склонност да пишете доноси. Почитателите на „нормалното писане“, каквото и да означава това, имат богат избор на четива, а също и възможността да синтезират нова поетика а ла Боало. Витаги съм се съмнявал в лица, които ползват думата „стойностно“, калка от английски, намирисваща на курсовете на валутите. Казва се „ценно“, а онова, което няма цена е скъпоценно. Както се казва – евреите избягаха от Египет, но той не избяга от главите им. Комунизмът свърши, но не и в някои глави, боравещи със „стойности“. Благодаря на всички, които бяха свободни да намерят нещо хубаво в това, което съм написал.

- 24-01-2011|Владо – забавен текст

„На простака е присъщо да си въобразява скритото като срамно, а истината като разкриваща се срамотна тайна и голодупство.“ Хора, как можете с мрачна сериозност да спорите за един толкова забавен текст? Как другояче могат да се коментират изявите на пловдивския Николай? Не са ли те подобни по своята пищна абсурдност на гей парад? Няма ли тук наистина стилистично сродство? Политически некоректно сродство. И не е ли преднамерено разгащения маниеризъм на Денди най-подобаващия тон, с който може да се регистрира това смущаващо сродство?

Друг е въпросът дали бих прочел цяла книга в този стил, ако не е достатъчно забавна. ( Забавно не означава пошло. На мен например чалгата, в която също има доста манеризъм – но пошъл – не ми е забавна, а скучна.) Този стил е разходка по ръба на пропастта и човек наистина трябва да е виртуоз, за да не се катурне към едно море от сладникавост и фалш. Този стил изисква да се казват важни и сериозни неща, но като несериозни. А това никак не е лесно.

- 24-01-2011|в.

Аз също не определям текста като елементарен; претенциозен – може би, но това определено е търсен ефект. Според мен човекът е имал какво да каже и го е казал добре. Хареса ми как е подредил думите, хареса ми и как ги е избрал. Допадна ми и това, че някои от използваните думи са като негови собствени измисления. Защо да не ни допадат измислячите на думи?! Темата, която е забавлявала автора и без това е… „щекотлива“. Не мисля, че някога е била смислено поставяна на дневен ред в рамките на каквато и да е дискусия, без значение от измеренията на последната. Дори не знам дали изобща е дефинирана някаква чувствителност към нея. Зад привидно претенциозния текст прозира иначе ясна мисъл. Авторът е подходил с прилична доза себеирония и без претенции да го приемат насериозно. Поне така ги виждам аз нещата. Бих прочела и други негови неща

- 25-01-2011|Иванов 2 – Милчев…Милчев…

Не знам какво сте, защото от това, което съм видял по тв от вашето мимолетно присъствие, просто съм бил потресен. Не знам как е правилно да се нарича – стойностно или ценно, струва ми се, че и двете, но все пак едно нещо не мога да отрека – с вещина пишете по проблемите на сексуалното малцинство, което обича да си ляга със себеподобни. Не ме вълнува това, но понеже тук досега бе запазена територия за такива като вас, които явно много се вълнуват от мъжките срамотии, не знам въобще защо точно такива като вас все се чувстват дискриминирани, а най- нагло ни демонстрират колко са различни. А за Енев, в една по свободна дискусия бих анрекъл Денди гей, не знам защо трябва да се обиди, камо ли пък да чакаме той сам да се определеи какъв е…просто щеше да бъде тъжно, ако не беше толкова смешно и инфантилно…

- 25-01-2011|Златко

Иванов 2, свободата има някакъв смисъл само там, където я съпътства някаква цивилизованост, инак, както казваше един мой съученик, когато бях на 15-16 години, „свободата – това е, когато всеки може да се изтакова на улицата“. Та така и по форумите днес – много народ, включително и ти, включително и други, обича да я споменава тази думичка, сигурно защото хората се свиват и не знаят какво да кажат в отговор – хем, как иначе, свято нещо е свободата, толкова народ е измрял за нея – а инак чувстват всички, с душите, със сърцата си чувстват хората, че не е свобода това да отидеш и да се изтаковаш, пардон, провикнеш в тоя или оня форум, „ей, слушайте, хора, тоя тук човек е…“ след което се лее разноцветно обагрена помия, в различни консистенции и десени, според вкуса и степента на липса на обоняние на говорещия.

Аз не съм тук, за да възпитавам, Иванов 2, тъй че, не ме принуждавай да го правя! Казвам ти, дъще, сещай се, снахо!

- 26-01-2011|Иванова – Иванов…Иванов…

„Добре зная, че нашето свещеничество не умее да проповядва и в по-голямата си част не е извървяло пътя от един преподаден в академията формален църковен език към кризиса на срещата му с други, светски езици. … и са се озовали в безрадостен, ала смехотворен религиозен формализъм, нехаещ за истината, защото християнството има култ към истината, а не към благоприличието.“

„… и грехопаднало паство и проповедник се самозадоволяват, едните имитирайки върху православни клишета религия, а другите, полегнали връз хомоклишета, разврат и не се срамят от мистерията на таз мастурбация?!“

Иванов, нима не виждаш колко стойностен:-) и неконвенционален поглед върху темата служене на църквата/осъзнаване на греха ти предлага Люб. Милчев и то хейтъй! -бадева ти го поднася, а ти …

- 26-01-2011|Любомир Милчев Dandy – откъс, който импонирва

„Така мусаката на намусеност за респект се последва от чорба-кашата-боб-фасул на възкисело-кисела веселост за осмивание на онуй, що не е лъжица за устата им. Той, разбира се, не им поверва. Едно от най-неприятните му, но и неотстраними прозрения, бе, че националното богатство на възлюблените му сънародници, българете, не ще да е ритон, чудотворна икона, ил небето-като-от-коприна, а огромен, практически неизчерпаем ресурс на обществено лицемерие, единствено който се капитализира, додето всичко останало подлежи на похищение и разхищение.“

„Приемът“ 2010 г. Сиела

Похищението и разхищението на Европата бе семпъл епизод от същий недодялан сюжет.

- 29-01-2011|monka_limonka

Като не ви харесва текста защо изобщо пишете коментари?

- 31-01-2011|Майя Маркова – Нещо смешно за четене

Спомням си от едно време книжката „Незнайко в Слънчевия град“ от Николай Носов. Там двама от героите решиха да правят „книжен театър“ – да застанат на открито и да четат книги на глас, за да заразят съгражданите си с любовта си към писаното слово. Четяха и четяха и никой не се спираше, докато не започнаха да четат нещо смешно. Тогава започнаха да се спират хора, събра се публика и продължи да се събира.

Гледам някои от горните коментари и си мисля – щом ни попада нещо смешно за четене и пак не се спираме (освен за да го оплюем), значи наистина сме зле!

- 03-02-2011|Самолет 005 – gay style

За разлика от life style, който е gay, писането на един мъж с пъстра сексуалност не е gay. За мен написаното от гейовете почти винаги ми е било тъжно. Тоест в gay style няма много gay (жизнерадост).

И това е така, поради отношенията, които, щем не щем, хомосексуалните създаваме при общуване. На мен като 100% гей ежедневно ми се налага да бъда двусмислен в общуването си, а даже и трисмислен. Първо, защото присъствието ми на тази планета е белязано с някаква нередност, но това е друг въпрос (за съществената разлика между оплождане и секс)… и второ, защото тази „нередност“ позволява свободно неодобрение и брутална санкцияно тожва мое присъствие особено от силно мъжеещи се мъже. Тоест не мога като един мъж – хетеросексуален, да бъда често и само 100% ясен. Да! Когато казвам „Аз обичам пържени картофки!“, съм ясен. Но в горното ми твърдение няма имплицитна податка за сексуалност.

Затова писането от мъж с пъстра сексуалност е своеобразно и то е с типична стилистика. Тя на пръв поглед може да е коренно противоположна като тази на Денди и Богдан Богданов. Но всъщност си прилича по своя жал. И се различава по своя гей.

- 03-02-2011|Златко

Би било хубаво, наистина, ако тук започнат да се обаждат повече гей-мъже. Според мен е доста важно да говорят именно хората, директно засегнати от тази ситуация, може би с конкретни истории и пример. Това при всички случаи ще помогне на останалите да разберат по-добре проблемите на тази група хора, да престанат да гледат на тях като на марсианци.

Предупреждавам веднага, че за гей-хората важат същите правила, както и за всички останали. Това не е сайт, където се толерират грубостта, простащината, злобата или яростта, независимо от това от кого идват те. Привилегии няма за никого.

И така, добре сте ми дошли, всички!

- 03-02-2011|Гост – re:
Златко писа:

…Това при всички случаи ще помогне на останалите да разберат по-добре проблемите на тази група хора, да престанат да гледат на тях като на марсианци…

Един от основните елементи в подобно обсъждане е, че „тази група хора“ не е ярко отчетлива отделна група в българското общество (тогава щеше да се говори много за гей-култура), или пък еднородна сама по себе си. Сред гейовете има всякакви, а в интра-гей отношенията има понякога дискриминационни елементи, по-силни и от дискриминационните нагласи на хетеросексуалните.

За мен този първи проблем произтича от ниската сексуална, медицинска и обща култура на много от нас, ако оставим настрана силните хомофобски нагласи като общ културен и политически феномен (все още някъде е смъртоносна обида да те нарекат „педал“… това изисква задължително доказване на мъжественост чрез влизане дори и в ръкопашен бой – метод валиден вече 8000 години при всякакви култури). Но отвращението от хомосексуалността е свързано със сексуалните ни представи за копулация и удоволствие от секса. Все още е широко разпространено невярното възприятие, че „хомосексуален мъж“ е еднозначно на „мъж, практикуващ анален секс“ или на „мъж, практикуващ нечистоплътен секс“. Има хомосексуални мъже, които никога през живота си не са практикували анален секс или някакъв друг секс с непочистена плът, а са цял живот хомосексуални.

От такива нагласи тръгват поповете да проповядват за чистота – всякаква чистота… Отделно, че гей активистите още не са разбрали, че с религиозен човек не се спори и затова тяхната енергия на активисти се разпилява в сеирджийски скечове.

- 03-02-2011|Самолет 005 – горният постинг…

Извинявам се за пропуска…

Горният постинг е мой (на Самолет 005) в отговор на Златко. Просто пропуснах да се отбележа в графата… :)

- 19-02-2011|Вяра Попова – коментар

Познавам Денди в непосредствен контакт. Той определено предизвиква възхищението ми дори само заради стила на обличане и маниера на поведение. Не ме интересува дали са поза или превзетост. Харесват ми естетически. Май съм сноб и ми допада да разговарям с добре облечени господа. Не ме интересува интригата, която тече там. Надявам се, че има такава. Понеже на зле прикрит интригант, аферист и авантюрист като мен му допадат подобни афери. Не се лаская, доближавам диспозитива до злободневното незначително всекидневие. Запленявам се от пяната на дните след като вечността и възвишеното станаха кухи и след краха на Великите Други. Жалката ми персоналност пожела да диша необезпокоявана от своята незначителност.

Не подценявайте Денди. Той е достатъчно ерудиран. Превеждал е от френски Ал. Кожев. Може и да греша за автора. Но човекът е познавач и преводач.

Мнението ми по темата е канонично. Педарастията е содомия. Подкрепям напълно класификациите на Православието. И е грях. Природно отклонение. Съжалявам за прозаичния и кратък отговор.

- 14-03-2011|вк

За Елтън Джон… ако той не беше гей, никой нямаше да го знае…

Мислите, че само ТОЙ пише хубава музика, но със сигурност ТОЙ е от тия, който си е продал нещо си, не толкова ценно, за да го има като музикант.

Тайна ли е или се правите че не знаете, как се пробива във Холивуд?

Говоря за днешния Холивуд, не за този от 50те или 60те години, когато все още е имало нещо стойностно.

Рзвратът е част от оная сентенция ли, как да го нарека, да дадеш зрелища на тълпата и тя сама се управлява.

Лично мен не ме интересува кой кого „…“, но явно някой много иска другите да знаят, какво ТОЙ прави. Дали е въпрос на слаба самооценка или въпрос на неосъщественост, не съм литератор и не мога да ползвам думите майсторски, за да изразя недоумението си от съществуването на такъв тип прислойка ли да го кажа, какво ли…

Да са живи и здрви де, и те не знаят какво правят. Хемороидите са си техни все пак.

Можете да изтриете мнението ми, ако смятате че обижда някой… а ако някой все пак е обиден, да ме извини, все пак става въпрос за някакви си 60 или 70 години живот, ще се изтърпи…

- 14-03-2011|вк

Много ми е интересен моментът за взаимната толерантност.

Как да обясня, че солта е солена, ако не използвам думата „солен“.

Така, че, ако някой иска да не бъде коментиран, но да бъде забелязан и да бъде считан за специален, с определена култура,………… да стои по далеко от не чак толкова цивилизационните……

Аз лично познавам семейство двама мъже, които осиновиха три деца, на майка наркоманка, която беше в болница и си отиваше, две момчета и едно момиче.

Най-малкото момченце беше на 4 годинки и наричаше татко и двамата мъже. Толкова невротизирано дете … „Майката“ избяга по някаква причина с „друг“, в детската градина всички знаеха защо плаче „бащата“. Наистина красив мъж. Докато „майката“ беше една върлина около два нагоре…

Гледах и не вярвах. Затова пък имаше една прекрасна жена от Еритрея/ Африка, не просто красива, великолепна, умна и начетена. Ами, … „таткото“ на трите хлапета не беше никак равнодушен, като я видеше.

Пак казвам, че лично на мен никой не ми пречи, но много ми пречи фактът, че всичко това се афишира, което ме кара да мисля, че не е случайно.

И моята толерантност е дотам, докато не ми влязат в личното пространство.

Свободата води до задух

Автор: Ласло Фьолдени

В Унгария отново са на мода политическите вицове. Ако и да си мислех, че те завинаги са изпаднали в забвение. Израснал съм при социализма, тогавашният ми живот беше изпъстрен с вицове. Самият живот беше за нас един огромен виц. Вицовете правеха ерата на Кадар някак по-поносима. Унгарският вариант на социализма беше мизерен, но не съвсем; строг, но не съвсем; непоносим, но не съвсем. Нищо чудно тогава, че всички разправяха вицове. Дори и самият Кадар. Ние живеехме заедно в най-голямата лъжа, и вицовете, които разказвахме, ни помагаха да се правим, че тази лъжа не ни засяга.

През 1989 политическите вицове изчезнаха просто за един ден. Нямаше вече от какво да се страхуваме. Когато има правна сигурност, когато е осигурена прозрачността на институциите, когато няма двусмислени приказки, а законите са предвидими, човек отново може да поеме дълбоко въздух.

Ние не можехме да се наситим на свободата след 1989. Дразнеше ни това, че нещата се развиваха не така, както ни се искаше; карахме се с ония, които бяха на друго мнение; дискутирахме, стигахме до караници, възмущавахме се за щяло и нещяло, трескаво се опитвахме да разобличаваме лъжите. Но политически вицове вече не разказвахме.

От два-три месеца насам, откак Виктор Орбан зае поста министър-председател, аз ги чувам отново. Унгарците са също толкова изобретателни при измислянето на вицове, колкото и при тяхното разпространение. Всички те имат за обект Фидеш, партията, която е на власт, и нейния водач, министър-председателят. Както и онзи манталитет, който след двадесет години отново е надигнал глава.

Този манталитет се определя от страха. Страхът е не прекалено голям, но все пак достатъчен, за да развали общото настроение. Когато в днешна Унгария стане дума за политика, хората снишават глас. Също и по телефона се говори за все по-малко неща. Политическите вицове се опитват да облекчат тази все по-нарастваща апатия. Те носят малко смях сред лошото настроение. Но откъде тази страхливост? Откъде това призрачно усещане, че човек вече е преживявал всичко това? За да цитираме Маркс: над Унгария отново се носи комунистическият призрак на патриархалната власт.

Виктор Орбан се появи на политическата сцена през 1989 като борчески настроен либерален демократ. Беше следвал политика във великолепни университети, също и в Оксфорд, където беше попаднал с подкрепата на Джордж Сорос. На него се гледаше като един вид надежда на унгарските либерали – и за известно време дори изглеждаше, че той ще я оправдае. Той скоро направи впечатление като човек, който е в състояние изключително бързо да оценява ситуациите. Благодарение на тази си способност той скоро осъзна, че либерализмът, на който дотогава беше залагал, не може да разчита на някакво особено бъдеще в Унгария.

Унгарската история е протекла така, че страната никога не е имала възможност да се научи на демокрация, камо ли пък да я изпробва на практика. Открай време Унгария е живяла в полуфеодални, патриархални порядки – през 19 век като част от Австо-унгарската монархия, а през 20 век под режима на Хорти по време на двете световни войни, последван от съветската окупация, първо през ерата на Ракоци, а след това през онази на Кадар.

Виктор Орбан очевидно е направил изводите си от всичко това. Една страна, която се е виждала принудена да търпи своеволието на властващите върхушки, вероятно никога няма да иска да се раздели с тях, дълбоко в сърцето си. Тя мрази онези, които седят на раменете ѝ, но когато бремето внезапно ѝ бъде отнето, тя изпада в състояние на задух и не знае какво да прави с внезапно спечелената свобода. Орбан добре е преценил ситуацията; още в началото на деветдесетте години той е предусещал онова, което допитванията до общественото мнение щяха да потвърдят някъде в началото на новия век: най-популярният унгарски политик на двадесети век е Янош Кадар, следван от Милош Хорти. И така той се отрече от либералните си убеждения и превърна собствената си партия, Фидеш, решително и с твърда ръка, от либерална в консервативна народна партия.

От средата на деветдесетте години Фидеш все повече и повече се превръщаше в партия на унгарския консерватизъм. Но по онова време Орбан имаше само малка част от населението зад гърба си. Привържениците на Кадар все още не поддържаха Фидеш, а Унгарската социалистическа партия, партията-наследница на комунистите, която и до ден-днешен не може и не иска да се раздели от кадарското минало.

Орбан знае какво е нужно за властта: маси. За това беше нужно да спечели за себе си и другата половина на разкъсана Унгария: онези хора, които гласуваха за социалистите и – разочаровани от капитализма, от страх пред проблемите, които донесе демокрацията със себе си – постоянно копнееха за завръщане на ерата на Кадар.

Унгарската политика от последните десет години се върти около това как Фидеш успя да примами към консервативната страна онези избиратели, които се причисляват към унгарската политическа левица. На уж. Защото голяма част от ония, които в Унгария причисляват себе си към политическата левица – или се причисляваха – всъщност се прекланят пред света на кадарския социализъм, в който несъмнено можеше да се живее, но който също така несъмнено беше дълбоко антидемократичен. Броят на унгарските либерали, които по принцип отричат ерата на Кадар, е незначителен. В никакъв случай не е случайно това, че днес те изобщо не са представени на политическата сцена; никоя друга унгарска партия не е привличала толкова много омраза, колкото онази на либералите.

За Виктор Орбан беше лично предизвикателство да си върне обратно властта, която той вече беше имал за кратко между 1998 и 2002. След това, през 2002 и 2006, той беше изгубил два пъти на поредни избори. За него това не беше просто политическо поражение, както би било във всяка нормална демокрация, а предателство пред Унгария. Той не се побоя от никакви средства, за да дискредитира властващите социалисти – нито от политическо изключване, нито от прикрит расизъм. „Родината не може да се намира в опозиция“, обяви тогава Орбан и с това постави под въпрос самите основи на парламентаризма – един парламентаризъм, който все още беше млад и неукрепнал, и в една функционираща демокрация би получил подкрепата на опозицията. „Левицата винаги се е нахвърляла върху нацията“, каза той, с което изтри всякаква разлика между кръвожадния сталинизъм и лявото, социалдемократическо мислене.

Като „притежаващи чуждо сърце“ обозначи той ония, които поддържаха мнения, различни от неговите. В една страна, в която по време на войната повече от половин милион евреи бяха изпратени в концентрационни лагери, само недочуващите не можеха да разберат смисъла на това послание. „Има живот и извън Европа“ обяви той двусмислено някъде в средата на десетилетието. На всички истински унгарци препоръча да се абонират за един дясно-екстремистки вестник – един вестник, в който неотдавна един колумнист беше призовал читателите да унищожават книгите на Петер Надаш, Имре Кертеш, Петер Естерхази и Дьорд Конрад[12]. Орбан пусна на свобода духа от бутилката – и когато през 2007 орди от нео-кръстострелци (т. е. привърженици на старата фашистка партия на кръстосаните стрели, бел. пр.) плъзнаха по улиците на Будапеща с лозунги, които бяха научили от него, той си мълчеше.

През 2010 семето покълна. И това беше ускорено още повече от невероятната корупция, която донесе властта на социалистите. Виктор Орбан спечели изборите с нечувано мнозинство.

Той получи властта – и спечели масите: както ония, които копнееха за ерата на Хорти, така и другите, които гледаха към ерата на Кадар. В притежание на мнозинство от две трети в парламента, министър-председателят се държи така, както го правеха всички негови предшественици: той приравнява страната със собствената си партия, изхождайки от онова честно, антидемократично убеждение, че и само една партия е в състояние да представя всички интереси на държавата. Както по времето на Кадар, така и днес в Унгария разбира се не властва някаква диктатура. Но властта се оформя като патриархална, полуфеодална система, в която личните предпочитания играят по-голяма роля, отколкото зависимостта от някакви институции.

Орбан не е единично явление на сцената на европейската политика: изграждането на властови структури беше определящо за повечето посткомунистически страни, от Хърватска и Полша през Словакия или Сърбия та чак до Албания или Румъния, да не говорим пък за пост-съветските републики. Повечето от тях се провалиха с гръм и трясък. Виктор Орбан е на власт по-малко от година.

Истински голямата криза, която човек преживява днес като унгарец е в това, че институционалната система, която изградихме след 1989, функционира все по-малко. Параграфите на конституцията са се превърнали в кухи фрази. Партиите я тълкуват както намерят за добре. Частната собственост е изгубила недосегаемостта си, след като със задна дата може да бъде облагана с данъци почти по собствено усмотрение. Правото на стачкуване беше затруднено, уволненията на обществени служители без посочване на причини повишават изключително много страха и сервилността.

В края на краищата Фидеш използва парламентарното си мнозинство и прокара един закон за медиите, който поставя всички, работещи в областта на печатните и електронни медии пред опасността от законови и материални санкции, които без съмнение ще принудят мнозина към автоцензура.

Всичко това се върши в интерес на „хората“ – в последно време се утвърждава този израз на Орбан, вместо предишното обръщение, „гражданите“. След Франц Йосиф, Хорти и Кадар ние отново ставаме свидетели и обекти на един голямомащабен експеримент: как една страна на демократи позволява да бъде превърната в страна на поданици.

Разбираемо е, следователно, че днес политическите вицове отново са на мода. Убеден съм, че Орбан се радва на това най-много от всички. Това е най-блестящото доказателство за неговия успех

Източник

Ласло Фьолдени (род. 1952) е унгарски есеист, литературен критик и преводач.

Коментари (11)

- 23-01-2011|Златко

Тази тук статийка е за всички ония, на които са им излезли мазоли по ченетата да повтарят, че от нас по-лошо нямало (не че са виждали или чували особено много за нещото, смътно известно под названието „отвъд-горнодиканска-околия“ де). Та така, единственото подходящо сравнение за нещата, които чета тук, ми се вижда путинова Русия (с антисемитизъм в прибавка, за европейска мая). Така че, ако е възможно по някакъв начин, посъбудете се малко, поогледайте се, хора. Току-виж взело, та ви поолекнало.

„Глей го пък тоя сега. Ами ако си махнем оплакванията, какво друго ще ни остане бе, Койчо?“

Тъй, тъй… Приказвам си аз само така, вие не ме слушайте.

- 23-01-2011|stan

Интересна прилика. Смени името на държавата и на министър-председателя и го пусни и за България, никой няма да забележи. Особено интересно е съвпадението на тезата за „малката страна, винаги потискана от големите сили и даже незнаеща какво да прави със свободата си“. Добре де, ами 1848 г., 1956 г. къде отидоха ? Или си изтриваме събития от историята както ни отърва, само и само да мине статията.

- 23-01-2011|peat

Как може да ни поолекне от чуждите проблеми аз лично не виждам. А България никога не се е имала според мен лично след 95та година поне ясно обособена партия. Може ли да кажем днес тези са либерали зашитават свободна икономика или левицата има социални реформи ориентирани към народа. Или пък център който да е на кръстопътя между либерализъм и социална справедливост и солидарност? Границите са размити, интересите са ясни власт и да си уредим семействата. Една програма се резюмира с да спрем корупцията и да излезем от кризата и това при всички. При нас цензура няма има планета тв и жълта в кавички журналистика. Вицове се разказват, но тъпизми. Тв се гледа, но мачове, сериалки и риалити шоу. Българинът е абдикирал от политиката, а за политиците е само избирателна единица. Лошото е, че това недоверие в политиците засилва индивидуализма у хората и народа се превръща з сбор от индивиди, а силата липсва, защото от години се води политика умищлена протиз съединение, солидарност, взаимопомощ

- 23-01-2011|Златко

За да тръгне нанякъде, човек преди всичко трябва да знае кой е и що е. Инак да се шматка насам-натам всеки може, колко му е? Не може да се помръдне от мястото си оня, който има напълно фалшив образ за самия себе си – най-вече защото му липсва огледало или прозорец занавън, защото няма с кого другиго освен със себе си да се сравнява. Така че първото нещо, с което би трябвало да започне България – или по-точно всеки българин и българка, за да не се натопя тук в някой словесен батак – е да сложи край, веднъж и завинаги, на това всебългарско „ние сме най-“ което е колкото жалко, толкова и безсмислено, защото всъщност всеки тук знае, че освен самите нас никой по света не забелязва съществуването ни, и че това е така, защото не знаем кои сме.

За това ми е приказката, а не за това, че като пламнела комшийската къща, и трябвало да ни става по-леко.

- 23-01-2011|КРАСКО – какво мисля

Драги Златко. достатъчно много успели българи както по света така и у нас има за да се правим че не ги виждаме ! Да ревем и да се оплакваме и плюем по между си е на път да стане национален спорт! Достатъчно българи има и в историята и в наши дни с които можем да си гордеем е сравняваме с големите нации!

- 23-01-2011|КРАСКО

А политиците – сами си ги избираме! Болно ми е не знаеш откъде сме тръгнали. така обезмисли с един замах вековния труд и саможертва на много дейци на възраждането революционери. учени. хора на изкуството. обикновени български труженици дори и някои политици през вековете! ДА ВЕКОВЕ. препрочети си някой учебник по история. погледни някоя и друга книга. направи си справка колко българи са извесни по света ипосле ги сравни с броя на населението на мавка България !!!

- 23-01-2011|Дмитрий Варзоновцев – “Чий задух?“

И там, в Унгария, и тек, в България, броят на дишащите …не е известен!

- 23-01-2011|КРАСКО – поговорка

Има една стара българска поговорка:

„това което човек сам си го прави и най-големия му враг не може да му го направи“

- 23-01-2011|Златко

Аз го питам „Що е то цифра?“ – а то ми показва двойките в бележника си…

И все пак е отговор, признавам…

- 02-02-2011|wann

Пак ви казвам, ако влезете в американски форуми, няма проблем, само сменяте името на държавата и … иии и проблемите са същите!!!! Да, и на мен не ми се вярваше, но след 10 години в Чикаго, … искам да се върна в България, но освен да национализирам безкръвно вестниците и телевизията, да изгоря Плейбой, и всичко, което обезмисля живота на човека като такъв, … що за демокрация, демокрацията е лъжа, тя обслужва корпорациите, ГОЛЕМИТЕ корпорации. Че малки въшки, като Слави тр. са се наяли, няма значение, нали вършат работа!!! Дойде Слави в Чикаго, и направи филм!!!!! Филм, дето ни обяснява на нас, горките емигранти, колко цъфтяща е америка, един екскурзиант, видя от магистралите на америка, колко е велика? Да го заведа малко на саут, или до Дакота, да види америка. Някакви си пет големи града и един ебан Холивуд подлудиха света!!!

Кои мислим, че сме ние?

Автор: Златко Енев

Написах тия дни в моето си вестниче нещо в смисъл, че светът не знае нищо за нас, защото пък самите ние не знаем кои сме – и изглежда пообидих тоя-оня, защото поне един (гледам, като „Краско“ се е подписал), ми отговори така: „Ти ли бе, такъв-онакъв, ще ни разправяш, че не знаем кои сме? Ние ли няма да знаем, дето имаме толкова хора преуспели по света, за историята хич да не ти говоря, я вземи първо прочети едно-друго, пък тогава си отваряй устата.“ Доядя ме, не ще и дума, зачерви ми се гребенът и се напънах и аз да се изкукуригам както си знам в отговор, но – глава патила – знам какво следва от тия караници в Интернет, повишена опасност от ССЗ, тоест сърдечносъдови заболявания, нищо друго не следва, тъй че си премълчах и се опитах да последвам на човека съвета, тоест да попрочета нещо, пък ако ще и да не е точно по нашенска история.

Тъй. Премълчах си, ама сърце-чвор, не ще да си дойде на място, яде ме нещо отвътре и туйто. Въртях суках, даже да преспя една нощ се опитах, но не става, братко, гризе ме отвътре онова ми ти червейче и не ме оставя на мира, по едно време даже се улових, че и на сутринта все така диалози си редя с тоя мой Краско и тогава вече ми стана ясно, че така работа няма да стане, Златко, барнал те е човекът с подлютени пръсти по голо място, и да се въртиш, и да не се – все тая, а значи сядай си сега на онази работа и започвай да думкаш по клавишите, щото инак мира няма да намериш, това го знаеш не от вчера, хайде. Паре нема, действай!

И задействах, значи. А сега се опитвам да ви разправя какво мина през главата ми през всичките тия часове.

Добре бе, нека да приемем, че знаем кои сме. Герои дал Господ, не е като да си нямаме – и низвергнати даже, не е като да не можем, но в тая посока няма да отбивам, ялова ми се вижда, пък и не ща празни приказки да приказвам, не за това съм седнал тук. Всичко си имаме ние, това не го отричам и никога не съм го отричал, и аз като всички се прекланям и пред революционерите, и пред просветителите, тача паметта им, доколкото мога, на децата разправям – нищо, че небългарски ми излязоха, грях ми, признавам си го – с две думи, и аз като всички за българин се броя, германец не ща да ставам и, ако някога и може да съм опитвал, то е било само от зеленина и незнание, така ми се вижда откъм светлината на познанието, да ме прощава мъдрецът немски, че му крада думите.

Така. Имаме си, не го отричам. Ние че си имаме, имаме, ама да видим сега дали това все пак дава отговор на оня въпрос, дето в началото на това цялото размишление го зададох – и на вас, и на себе си. И, за да поясня какво имам пред вид, ще ви разправя тук една история, да видим дали ще успея да проясня малко нещата. Та, като бях значи в пети клас, това ще е било в 72-ра, имах една такава учителка по математика, другарката Колева се казваше, Иванка Колева, по-точно казано, едра жена, малко нервна, но със сърце, ще я помня до края на дните си, то се знае. Та тая жена имаше една такава приказка, тя не е много оригинална, но аз все пак ще я повторя тук, защото ми върши работа за целта на мойто си изложение… Та така, значи, казваше другарката Колева: „всеки човек, вика, е като обикновена дроб, с чертичка по средата. Онова, което е над чертичката, тоест числителят, е нещото, което хората мислят за нас. Другото пък, под чертичката, тоест знаменателят, е нещото, което самите ние мислим за себе си, онова, за което се вземаме. Ха сега направете си сметката дали е по-хубаво за човека да бъде правилна или неправилна дроб – и какво се получава, когато нараства, съответно, или числителя, или знаменателя. Увеличава ли се дробта или намалява? В кой случай – какво?“ Такива, значи, задачки ни задаваше другарката Колева в пети клас и – както, надявам се, виждате – уроците ѝ ме съпътстват и досега, вече почти четиридесет години по-късно, а сигурно ще ме съпътстват и до края или докогато ми държи чивията, което дойде по-рано.

Ха сега, ако нямате нищо против, да приложим на другарката Колева мъдростта към народа български, тоест към самите си нас, да речем, и да видим какво ще излезе в резултат на упражнението това. Ние, не ще и дума, си знаем и героите, и злодеите – и си ги тачим, доколкото можем, народ сме все пак, а не лукова глава, това никой не го отрича. Това, по правилото на другарката Колева, ни е знаменателят. Малко-много, има го. Хайде сега още малко по-нататък… Числителят, както знаем, е онова, което другите мислят – да го перифразираме тук на „знаят“ – за нас. Каква, значи, излезе накрая дробта? Опалааа, ще възкликне тук сигурно някой зевзек вече, „ей ти бе, математико! Ами не те ли е научила твоята другарка Колева какво се получава в математиката, че и в природата, тоест в компютъра, при делене на нулата бе, човек? Хай сега, фасулски истини ще си разправяме!“

Е да, ама не! Чак до нула не сме стигнали, членове сме вече, пълни или, такова, не съвсем, тоест малко поизпразнени, да ме прощават уважаемите дами, искам само да кажа, все нещо подочува за нас Европата – я сересенца, я Камата нещо ще изръси на есперанто ли, не знам там на какъв точно език беше – имаме си и ние нещо, чак до нула не сме стигнали, стига толкова зевзеклък, тука сериозно щяхме да си говорим, омръзна ми вече от зевзеци, аман!

Аман! И на мен това ми беше приказката. И, за да подпъхна още нещо така, под чертицата, искам тук да ви разправя още една история, само още пет минути, не си гледайте така открито часовниците, моля, нали на европейски обноски ще се учим – ей така, направете се, че забърсвате нещо по маншета, та го погледнете скришом, това му се вика „маниери“, да не го бъркаме с нашенското „номера“, две различни неща са тия, но стига толкова.

И така. Това ми се случи по-наскоро, не е отпреди четиридесет години и не знам още колко му е стойността, във всеки случай не съм го забравил още, тоест все нещо ще да има вътре. Та, поканиха ме веднъж на вечеря у едно немско професорско семейство (Веси, не е твоето, то се не брои, щото е смесено, не че не ти уважавам половинката като професор, че и емеритиран на всичко отгоре). Работех аз доскоро в тясно сътрудничество с едно тук издателство голямо, та покрай тях все с такива хора си имах работа, професори, доктори – те немците тия неща много ги тачат, не ще и дума, ценят си титлите хората, не си ги крият като у нас, дето е вече срамота да се наречеш такъв-онакъв, кой ли му пука, парите – все тия, че и по-лоши – но да си дойдем пак на приказката, да не се отвличаме. Седим си значи, у господин професора, не особено чинно, не особено сковано, модерна Германия е това, страна либерална, американизирана, омесила е едно с друго цивилизация, култура и свобода, пък и парици си има, милата, тоест имаше си, тоест имаха си – и все още си имат – някои, а някои си нямат, то си е навсякъде така, а господин професорът очевидно си има, щото на стари години се е прехвърлил от Марбург в Берлин, и апартаментче богато си е купил, и книгите му навсякъде, то се знае, пък и той, и жена му, хора спортни, хора свободни, изтънчени, но не сковани, светски хора, кеф им до Париж отидат, театър да гледат, кеф им до Милано, за опера… Абе добър живот, буржоазен, но не дребен; немски, тоест в здрави рамки, но не дървен; цивилизован, но не даскалски. Добър е, дума няма.

И си говорим, значи, след вечерята – изтънчена, но не изобилна, с много и различни вина, според менюто (но никакъв твърд алкохол, най-много накрая да предложат коняк към кафето), потракваме с посудата сребърна, но не лъскава и неупотребявана, като за гости, а доста поизтрита и дори помътняла малко от времето – стари неща, поколения са ги ползвали, и продължават да ги ползват, всеки ден… Говорим си, значи, (А те, господин и госпожа професоршата, са специалисти по Клайст, и я зобят, значи, литературата класическа немска като мисирки – царевица… извинете тук профанния израз, но аз си го обичам Чудомир, нищо, че не е ядял със сребърни вилици и той… тоест разбират ги много нещата и понеже аз години наред правех издания на класическите немци за средните училища, та съм хвърлил бая пот над книжките на господин професора – с по 800! забележки под линия, за четири разказа на Клайст, дупе да им е яко на ученичетата немски – и тук вече съм напълно сериозен, не се майтапя, тоест и там дивотията понякога най-вече формата на забележки под линия взема, тоест пак оная приказка, за числителя и знаменателя, ама нейсе… та затова ме и поканиха накрая хората, да се отблагодарят, един вид.)

Та, докъде бях стигнал? Ах, да, до приказките. Говорим си ние. Между другото – това пак по темата за числителя и знаменателя – поклон доземи на нашата родна Алма Матер, добро образование получих там през осемдесетте години на миналия, това го казвам без срам и свян, добро е, та си ми е предобричко, много съм доволен и благодарен на всички хора, които по онова време така, като магаренца ни измъкваха всички от калта и ни отваряха очите, дано нещата не са се влошили прекалено много, щото все нехубави работи чувам, и от преса, и от стари приятели, дето днес там работят. Искам да кажа, не помня случай в живота си, дето да съм седял някъде с култивирани хора и да съм се чувствал като туземец, научиха ни и нас на това-онова и – поклон доземи! – гледаме да не се излагаме и ние, общуваме си като равни и с немци, и с американци, и с каквито там се случат други, свят голям… (Това уж между другото, но не съвсем).

Говорим си. И стигна, по едно време разговорът до темата „митология“, но не в класическия смисъл, тоест не си говорим за гръцки или зигфридовски там неща, а за по-нови, за модерната митология, за нещата, които всеки народ можел – а и трябвало – да противопостави на различните по-нови, най-често бая фалшиви, бая манипулативни, бая националистически идеологии (спокойно, няма да ви барам по темата Батак, знам и аз къде боли, не ми е сега за това думата). И, говори, разбира се, най-вече господин професорът – за немската идеология, най-хубавата, най-класическата, не оная на Адолф, то се знае, а другата, на Гьоте, на Шилер, на гнилите ябълки в чекмеджето и любовните елегии в главата – той говори, ние слушаме и кимаме в съгласие. Вярно, хубава идеология е това, дай Боже всекиму такава…

И тъкмо ми минават такива мисли през главата, а господин професорът – той дяволът си няма работа, то се знае – вече ме подпитва така, без да се подсмихва, без да намеква за нещо, с уважение, с почит, както си му е редът между образовани, взаимно зачитащи се хора. А кажете ми, вика, господин доктор Енев (те немците тия неща не ги пропускат от речта си и – видят ли ми визитната картичка – а, ей Богу, това пусто „Д-р“ единствено там го пише и никога, ама никога не съм го развявал наоколо, срам ме е, признавам си, щото знам как съм го получил тоя „доктор“ в 89-та, тоест баш на най-болния край на най-болното време, но това вече е съвсем друга история – та, видят ли я веднъж тая пуста картичка, отърване повече няма, до гроб). Кажете, значи, господин доктор Енев, сега нещо за българската идеология, но тая същата, дето на нашата, немската, отговаря. Да не си говорим един вид, за ханове и конски опашки, аз също не ви занимавах тук със Зигфрид и Брунхилде, нека все пак от малко се уважаваме, начетени хора сме всички, все пак. И – не ще и дума – ме хвана в небрано лозе, има си хас. И взех да се поизпотявам аз, няма да крия, но – Алма Матер ли да е жива или собственият ми корен, не знам – по едно време ей такива приказки започват да извират от устата ми, слушайте сега и вие, пък си преценявайте сами.

Аз, викам му, господин професоре, идвам от едно място, дето уж е много старо, ама всъщност е много младо и, ако го попитате, то тозчас ще вземе да се бие в гърдите и ще вземе да ви изрежда имена и дати от времето оно, и – като види, че не сте чували нищо, ама тонинко не сте чували за него си, сигурно тозчас ще се пообиди и ще посмени тона, тоест ще започна да вика нещо такова, приблизително: „Дали сме, далиии, нищо, че вие нищо не знаете и че кирилицата ви е като китайски йероглифи, че даже и компютрите си не щете да научите да я зобят, мамка ви империалистическа! Дали сме пък, нъй! Айнс-цу-цвай-цу-драй! Утепахме ли ви на световното, а? Утепахме ви. Хай сега сядайте си на гъзот и не ми клепайте така на дребно, щот не знаете нищо и за керемидите! Лакет!“ Нещо такова ще ви каже нашенецът, господин професоре, ама вие не се смейте така, та чак да се държите за корема, щото той, нашенецът, тия неща на български ще ви ги каже, не на немски, така че вие тъй или иначе нищо няма да му разберете и ще го припишете, тоест зачервяването на лицето му и фалцетирането на гласа, на поредния културен шок, така де… Щото ние българите, викам, сме малко нещо като пържените картофи на баба, не тия помес, дето ни ги пробутахте вие, тоест не вие де, американците ни ги пробутаха на всичките, ама това е вече съвсем друга история… та, като тия хрупкави пържени картофи сме ние, господин професоре – с твърда коричка, щото са в брашънце оваляни първо, я в брашънце, я в галета, а после на силен огън, бързо запържени, така че са отвън хрупкави, викам, а отвътре – меки и вкусни, ммммм, не ти е работа. Добър народ сме ние, господин професоре, добър и сговорен, не сме ножари, не сме кръволоци, да ме прощават съседите, най-много един на друг да си пуснем кръвчица от време на време, ама то и това време май, да чукам на дърво, започва да поотминава, днес вече само по Интернет-форуми се дърлим и бием, инак сме кротки и май бая дебелички, щото всите сал хамбургери дъвчем, но това вече е съвсем друга история… А дебелите хора, то се знае, са мирни хора, щото злобата и поразиите дупе искат, дупе, дето може да търчи, не ще и дума.

Поговорихме си така, посмяхме се, но по едно време – от виното ще да е било, от какво друго – ме подхвана моята отвътре и започнах ей такива неща да му разправям на господин професора. „Ние, викам, като всеки друг млад и бая зелен народ, дето тепърва, ако му е писано, ще има нещо да каже на сцената европейска… ние, значи, сме принудени да се спасяваме поединично, когато стане дума за нещата, дето тук си ги обменяме, господин професоре. Нямаме си Гьоте, нямаме си и Шилер, имаме си там нашите хора големи, но традицията ни, ако питате мен, с хуманизъм и подобни неща само малко общо има, сигурно щото много са ни били, а той, битият човек, нали знаете, вари го, печи го, все бой му е на ума, каквото и да се случва… та затова всеки от нас, господин професоре, е принуден сам да си измисля митологията, дето на срама очите да измие или зъбите да избие, което човек предпочита. Така че, позволете ми тук, господин професоре, аз пък да ви разправя моята си митология, личната… И започвам значи така, изотдалеко – за мъжете, дето в моето семейство все прави умират, честен кръст!, за дядото, дето, болен-не-болен, трябвало на сватбата на племенника да танцува, хич може ли такова нещо, бай Ченьо, рода сме, да не се зачитаме толкова?, та станал значи, бай Ченю, някога прочут игралец-кючекчия а понастоящем – човек сто и трийсет кила, с болно сърце и едва дишащ, кючек да играе, почит да отдаде – и, както станал, тъй и повече не седнал, отнесла го хубавицата без зъбите, дето у вас е мъж, а у нас жена, господин професоре, това също не е случайно, забележете, моля… после, бащата, господин професоре, слънцето на моя живот, ако ми простите цветноватия израз, човекът, дето като него друг нито съм могъл да обичам, нито пък ще мога, не ми се вярва, през живота си… та, бащата, господин професоре, дето не искал да го носят на носилка, хем може ли такива срамотии, мъж съм, не съм такова де, на дъжд, та и той така – килн, на една страна, и, хайдееее, имаше бай Митко, няма го бай Митко, Бог да го прости, добър човек беше, добър и забавен, няма да се намери човек за него лоша дума да каже, ако и животът му да беше не съвсем без петна, това също няма да го отричаме. Ей това ми е на мен митологията антинационалистическа, антимитологична, анти-всичкоическа, мен ако питате, господин професоре, щото каквото и да ме сполети в живота, така да се каже, аз поглеждам към тия мъже, дето са наредени като икони, ама само вътре в мене, господин професоре, всичките – да ме прощават жените, не че не ги обичам и зачитам, но пък и аз съм човек на своето си време и своето си място, мъжете са ми на мен иконите, признавам го, дано ми е простено! – та, поглеждам аз, значи, и, ако се е случило така, че ме е ударил животът баш по онова място, дето мъж като го удариш няма как да не се простре на земята и да се заборичка за въздух, срам, не срам… Поглеждам, значи, и тозчас ми идва една такава сила отвътре, господин професоре, идва ми въздух, идва ми всичко, изправя ми се гребенът, скачам на най-близкия плет, значи, и, ей ме на: Кукуригууууу! Кукуригуууууу! Кукуригуууу! Това ми е на мен и митологията, и идеологията, и всичкологията, господин професоре.

А онзи помълча, помълча, па после вика: „Наздраве, господин Енев! Да пием, вика, за хората, дето могат да се изправят, каквото и да става!“

Толкова от мен за вас днес, милички. Наприказвах се, най-после. А вие, то се знае, можете да си правите каквито си искате изводи.

Хайде сега, със здраве!

24 януари, 2011

Златко Енев

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (12)

- 30-01-2011|Гост

Златко, що не пробваш да пишеш прав и на един крак, тогава може би ще те разбират веднага и няма да те яде нищо отвътре.

- 30-01-2011|Златко

Щото ти и на главата си да застанеш, пак толкова ще разбереш, драги. И всички дето са като теб, то се знае. А не сте малко, пущините!

- 30-01-2011|Дедо Йоцо – За числителя и знаменателя

Това поне съм го запомнил от школото на Дядо Славейков – силно намалява числото, ако знаменателят расте… Прав си, Златко. Харесва ми примера ти. Но ми се струва, че ние, българите сме разпънати между северо – славянския /руски и полски/ нихилизъм и балканското /предимно сръбско/ пъчене. Затова ни е трудно да определим какви сме.

В крайна сметка, докато си спорим числителят ли ни е по – голям, или знаменателя, губим ценно време, в което можем да свършим нещо. И да се надяваме, че това – свършеното нещо може да послужи някому…

- 30-01-2011|Роберт Леви – Нова митология се създава от интелигенция, но…

http://liternet. bg/publish5/bpenev/inteligencia. htm

- 30-01-2011|Кръстина – Наздраве за поантата:)

„Да пием за хората, дето могат да се изправят, каквото и да става!“

Поучително споделяне, г-н Енев, размисли ме:) Дразня се обаче, когато българинът се мисли само през Бай Ганьо и се забравя друга училищна класика: че с Алеко са като двете страни на монетата. Вярно е, че се проточи лъщенето на ганьовската страна на монетата, ама ако и алековци мятат ямурлук, излиза, че сме свят само от езита, а не е така и Вие го знаете!

- 30-01-2011|Графът – “да свършим нещо“…

Наздраве, г-н Енев!

За това, че сте накарали г-н професора да забрави „доктор”!.

- 30-01-2011|Златко – re: Наздраве за поантата:)
Кръстина писа:

Дразня се обаче, когато българинът се мисли само през Бай Ганьо и се забравя друга училищна класика: че с Алеко са като двете страни на монетата.

Мисля си, че единствената причина за усещане, подобно на това, което дешифрирам тук, може да бъде объркването на съдържанието и формата. Формата, която тук е силно разговорна, все пак няма нищо общо с Бай Ганьо, поне по собственото ми усещане. Мога само да кажа, че съжалявам за това, че именно тази, а не някоя друга, е дежурната асоциация, която очевидно се появява в съзнанията на читателите, или поне немалко от тях. Това говори изключително много за времената, през които в момента се влачи България. Моля обаче да не забравяте – НИКОГА, по възможност – че аз все пак не съм част от всичко това. Тоест, че едновременно съм, и не съм. Така че, много моля…

- 30-01-2011|без значение

„срам, не срам, поглеждам, значи, и тозчас ми идва една такава сила отвътре, господин професоре, идва ми въздух, идва ми всичко, изправя ми се гребенът, скачам на най-близкия плет, значи, и, ей ме на: Кукуригууууу! Кукуригуууууу! Кукуригуууу! Това ми е на мен и митологията, и идеологията, и всичкологията, господин професоре…“

Смяхме се през сълзи. Бравос! По-добре не може да се каже.

- 02-02-2011|vann

Не разбрах за какво е тая дълга стория,…………… знам само, че няма народ, дето знае какъв е всъщност. Не и в 21 век. Образованивто обслужва корпорациите, идеята за глобализиране на света. Използва се всичко, религия, цвят на кожата, крива усмивка или липса на такава, пренаписване на историята, …

Ще дойде време, и ще се разбере, че демокрацията е е най-страшната идея за човечеството.

- 03-02-2011|Златко

Гледай сега, ако имаш да кажеш нещо, хубаво. А инак, ако смяташ, че животът в Чикаго ти дава правото да говориш тук всякакви огорчени и безсмислени приказки, само защото си извън България… Не си нито първото, нито последно дърво без корен, това поне би трябвало да осъзнаеш по някое време.

Това, разбира се, важи за всички ни, в България или извън нея.

- 31-05-2011|Странник – :)

Господин Енев, все по-приятно и интересно ми е да Ви чета.

Поздрави!

- 16-08-2011|GeA

Всеки поединично, а като погледнеш – индивидуалните ни митологии някак сходни и безстрашни.

Чета и си мисля в началото – ами ние си имаме Петър Берон, а също и Пенчо Славейков, Яворов и доктор Кръстев. Чета по-нататък и продължавам да си мисля как в момент на себеосъзнаване ние не мислим за миналото, а за световете около себе си.

И още по-нататък – спрях да чета онези паралелни текстове, дето извират в главата ми българска и следователно – заядливо критикарска – а започнах да чета твоя текст и да му се кефя.

Ами да.

Северина от Парма

Автор: Ицко Финци

Влюбих се в италианка. Бях изпратен като студент по актьорство на летен лагер за млади хора от леви младежки движения. Високо в планината, край лагерни огньове рецитираме, играем, пеем, танцуваме вечер, денем – беседи, дискусии, разходки. Особен дух цари, защото си сред чужденци, сред които откриваш сродни души… Знаех да свиря на акордеон, на цигулка. Бях учил френски в гимназията, опитвах се и на шпаньолски (всъщност еврейския испански на двете ми баби). Най-можех да изненадвам французите и италианците – знаех маса техни песни. А тази италианка… Беше най-красивата – черноока с гъста черна коса и бяла кожа. Ходеше изправена – женствено, с достойнство, имаше хубав глас, винаги ведра, с трапчинки на бузите, извити черни вежди. Беше от Парма, казваше се Рина. Осмелих се да ѝ се призная в любов чак последната вечер преди заминаването. В София, в хотела сме – с всички се сбогувах, а нея не видях къде изчезна. Намерих я в стаята ѝ сама, беше вече си легнала и там седнал до нея на кревата ѝ казах, че я обичам отдавна, тогава и тя ми каза, че ме обича отдавна… и се целунахме продължително по устните. Но аз станах и си тръгнах, защото… не беше позволено, не беше редно български граждани да посещават в стаите им чужденци от капиталистически страни. Имах този страх.

Получих от нея писмо с любовни думи. Не разбирах всичко. Измъчвах се. Купих си самоучител по италиански и речник, и така бързо усвоявах, че сам се удивлявах. Пишех бавно, дълго, исках да бъде искрено и граматически издържано. Каква радост беше всяко нейно писмо. Канеше ме в Парма!… Нощем си мечтаех как пътувам, как пристигам, как ме посреща, как се целуваме по устните. Не можех да тръгна. Българските граждани имахме право да излезем на запад само с покана от близки роднини – баща, майка, брат, сестра. Не смеех да ѝ напиша истината – на запад трябваше да се знае, че ние сме свободна демокрация. Допусках, че всички писма се четат някъде.

Пишеше ми редовно и една ентусиастка – Мишел. Тя беше доста по-малка от нас – комсомолка, ученичка от едно френско село. Отговарях и на нея. Беше ми къде по-лесно на френски. А тя си пишеше и с Рина. Бяха се сприятелили в лагера.

Писмата и пощенските картички на Рина ставаха все по-редки, докато съвсем спряха. Пазех ги в специална кутия. Заедно с единствената нейна чернобяла снимка за паспорт. Понякога ги препрочитах.

Минаха години.

Колко? Много.

Мишел продължаваше да ми пише. И когато се ожени, дойдоха с мъжа си на гости, после ние с жена ми ги посетихме в Париж. И то не веднъж. Сближихме се много. После аз се разведох. Мишел естествено знаеше за моя някогашен роман и често ме питаше: „Искаш ли да отидем в Италия и да открием Рина? Тя вече не е в Парма. И аз съм ѝ загубила следите.“ „О, да, искам!“ – отговарях.

В Неапол съм. При млади италианци-театрали. И обяснявам защо мога да говоря италиански. И как искам да открия тази, заради която съм го учил. И режисьорът ми казва: „Толкова е просто. Моята майка работи в министерството на финансите. Всички италианци плащат данъци и са в компютъра. Няма начин тя да не я открие.“

Пратих му името и адреса на Северина. Не ми отговори.

Собственик на италиански ресторант в София ми каза: „А защо не се обадиш на Де Филипи?“ По един от каналите на италианската телевизия уреждали срещи на отдавна загубили следите си роднини или приятели. И зрителите наблюдавали изненадата и изблиците на чувства. И аз си записвам на едно листче името Де Филипи. Но после това листче го няма. „Загубил съм го!“ – си казвам.

Намирам го в джоба на ризата си секунди преди да я хвърля в пералнята. „А!… Знак от съдбата? А какво ли, ако наистина г-жа Де Филипи се заинтересува от моя случай и ми купи самолетен билет София – Рим и обратно? Рим!… Да скитаме с Рина из Рим… Защо да е невъзможно? Какво пречи?… А ако има ревнив съпруг?… Тогава Рина ще откаже да се яви в студиото… А дали ме помни въобще?…“

Вече имам компютър. Вече знам да използвам търсачката „Гугъл“…

Намирам сайта на телевизионния канал и виждам – точно такова е предаването на Мария де Филипи.

Пиша ѝ електронно писмо. Как съм се влюбил в италианка, как по време на тоталитарния строй съм се осмелил да вляза в хотелска стая на гост от капиталистическа страна и подчертавам, че свиря на цигулка и акордеон и че имам неизброимо много италиански песни в репертоара си (нещо привлекателно за една телевизия). И ако може да ме срещнат с Рина.

След седмица ми звънят от Италия. От предаването на Мария Де Филиппи. Разпитва ме нейна сътрудничка за подробности, но италианският ми е бавен, спънат. Пита ме на кой друг език мога да разказвам. „На Френски“. „Добре, утре ще ви се обадим на френски“. И на следващия ден се обажда друга жена. На френски. Наистина ли само целувки. Да, наистина. И нищо повече ? Не, нищо повече. И само тогава? Да. И тя замина? Да. И нищо друго?… Не, нищо друго. Пауза. „Ще ви се обадим…“

Надявах се, чаках – не се обадиха…

Пак включих компютъра, влязох в Гугъл, рових се дълго и намерих сайта на градския комитет на комунистическата партия на град Парма. Преписах писмото си до Де Филиппи, съкратих го малко и го изпратих на секретаря. След седмица получих отговор. Една жена ми пишеше, че никой не е чувал за такова лице. (Бяха минали 50 години). Ако научели нещо щели да ми пишат. Едва ли, – си казах – там всички са нови, млади. Благодарих им.

Но след месец получих второ писмо: да, Рина Тести е завеждала работата с младите жени в Парма, но после се е омъжила, напуснала е града и никой не знае къде е сега. Баща ѝ е бил кмет на съседно до Парма село, но отдавна е починал. Ако научели още нещо щели да ми пишат.

Не ми писаха повече.

По телефона разказах на Мишел за моите опити. Беше възхитена. И се смя.

Един ден в края на април 2010 година (вече и тя имаше компютър и си пишехме и говорехме по Скайп) Мишел ми звънна и ми каза: „На първи юни заминавам за Торино да търся Рина. Идваш ли?“ „Защо Торино?“ „Защото намерих последното и писмо до мене, то е от Торино“. „Идвам!“ – казах и знаех, че няма да се отвърна от думите си.

Когато е купен два месеца по рано, самолетният билет до Милано е невероятно евтин (има такава компания!), а от там до Торино са 160 км. И автобусите тръгват направо от летището. Компютърът е велико откритие – знае абсолютно всичко!

На 1 юни вечерта Мишел ме чакаше (пристигнала преди мен с влака) на рецепцията на малък хотел в центъра на Торино. Беше запазила стаи предварително. И двамата се ухилихме до уши.

Тук трябва да опиша Мишел.

Тя е всеотдаен приятел, верен при всякакви обстоятелства. Веднъж приела те – ще направи за тебе каквото поискаш. За тебе и за твоите приятели – те са нейни. Тя е комунистка. И до сега. След всички сътресения, разочарования и световни трансформации. Тя е непоклатима – ти може да си се променил, да си станал всякакъв, да си почнал да мислиш различно – няма никакво значение – щом си неин приятел. От учителка на бавноразвиващи се деца става медицинска сестра в градчето Блоа, после отива в Париж, там работи в администрацията на една болница, стига до „завеждащ личен състав“ и после след конкурс – заместник-директор (по административната част) на най-голямата психиатрия в Париж и може би във Франция (нещо като целия софийски Висш медицински институт с всички здания в огромния двор). Като такава се пенсионира. И е подигравчийка с чувство за хумор, има усет за облекло, за форма, за изкуство, с всестранни интереси е. И е смела – когато нещо е несправедливо – опълчва се, какъвто и да е рискът. Висока, енергична, тактична жена на 70 години.

В Торино разполагахме с три дни – на четвъртия трябваше да си тръгнем – билетите ни за връщане бяха купени (иначе няма да са евтини).

Първата сутрин взехме такси и тръгнахме към адреса, с който Мишел разполагаше от последното Ринино писмо (отпреди 30 години). И двамата ококорени следяхме накъде върви колата. Спряхме пред съвсем нова кооперация на десет етажа и шофьорът каза „Това е адресът“. Слязохме и заразглеждахме. Да, съвсем точно съвпадаха и улицата, и номера. Но на звънците не прочетохме нито Аванцини, както Рина била по мъж, нито Тести – по баща. Повъртяхме се, но нямаше кого да питаме – улиците бяха пусти. Било празник. Излязоха двама възрастни мъже, но не знаеха нищо за някогашните обитатели. Обезверени взехме трамвай и тръгнахме обратно. Слязохме на централния площад. Беше пълно с народ. Събираха се за митинг. Обърнах се към един шишкав, мургав полицай с фигура на врял и кипял в битките и го попитах какъв празник е днес. „На републиката, – каза, – национален празник – годишнина от провъзгласяването на италианската република.“ „А преди това е била кралство ли?“ „Да, да“. „А как е станало това – с референдум ли?“ „Да, да, през 1946г.“ Мишел се сепна изведнъж: „Защо не го попиташ как да намерим Рина?“ Попитх го. „Много просто, – отговори той. – Имате ли нещо за писане?“ Мишел му даде писалка и тефтерчето си. И полицаят ни написа името на службата за адресна регистрация, улицата и номера.“ Днес е празник, не работят, да знаете.“

Прибрахме се в хотела. От телефонната книга и от моя лаптоп преписахме всички номера на фамилията Аванцини и почнахме да се обаждаме. Никой не беше чувал за такава Рина.

И изведнъж една жена със старчески глас каза: „Соно ио.“ „Рина, сей ту?“ „Си, си“. Разтуптя ми се сърцето. „Ио соно Ицко,“ – казах, – „Ти рикорди?“… Куи е Мишел Льонен… Дел кампо интернационале…“. Чувам се, че викам. Погледнах Мишел. Беше се изчервила. Бързо ѝ подадох слушалката. „Рина, се туа?“ Тя също викаше. И после видях как бавно лицето ѝ повехна. Каза ми: „Не е Рина, тази ми се подиграва…“ Поех слушалката – да, онази се заливаше от смях. Била се шегувала. Повторих кой съм и коя е до мене. Тя каза вече с досада: „Нямам нищо общо с вашата Рина“. И затвори телефона. Седяхме покрусени като корабокрушенци, разбрали, че спасителният остров в далечината е бил мираж.

На другия ден сутринта се захванахме с телефоните на Демократическия съюз (така се била преименувала комунистическата партия на Италия) и на профсъюзите, (Мишел си беше преписала техните номера, защото не допускаше, че Рина би могла да се откаже от обществена дейност). Никой там не познаваше такава функционерка.

Тръгнахме за „Адресната регистрация“.

Неголяма сграда в двор. Отвън – стълби. На входа – мъж, който посреща и упътва гражданите. Приветлив и даже бъбрив. „Сведение за нечий адрес можете да получите само ако имате нотариално заверено пълномощно от кръвни роднини на търсеното лице и то от първо коляно. Закон. Никой няма право да го престъпи… Друг начин ли? Отнасяте се до частно детективско бюро, внасяте там таксата, която ви поискат и чакате…“

„За един ден ще успеем ли? Защото утре е петък, а в събота заминаваме“ – казва Мишел (бавно слизаме по стълбите) – „Мъжът ми ми се подиграваше – тръгваш да търсиш игла в купа сено (на френски изразът бил същият). Има да ми го натяква сега…Ние не знаем дали Рина въобще е в Торино. Може да е навсякъде из Италия… Може да е във всяка друга страна на света…“ Беше посърнала. Безнадеждна.

И аз осъзнавам, че това е краят. Сега, в този миг. Краят на чистия ни порив, на красивото предчувствие, смъртта на една любов…(С такива думи си го казах). Възможно ли е? Позор. Чувствах се унизен. Да се предам? Ако сега напуснем това място няма къде другаде да идем… Няма!… Край!… Край!… И никога повече не ще видя Рина? Не!

„Ще отидем при началника“, – казах с повелителен тон.

Мишел е французойка, познаваше онзи свят, порядъка му, начина на мислене на ония чиновници (самата тя е била една от тях), знаеше, че е абсурд да направят изключение за нас, но се остави да я поведа (нещо женствено усетих у нея) назад към кабинетите. Навярно смътно надявайки се, че може би аз владея някакво непознато за нея оръжие, с което мога да побеждавам когото и каквото си поискам…

Да, разглезен от обноските към мене в България (понеже ме знаят от театралните и филмови роли, хората са по-внимателни общо взето) изглежда съм си въобразил, че и тук в Италия не е възможно пожелая ли нещо да не го получа…

Истината е, че висшите сили са били с нас. Толкова просто стана всичко!…

Влязохме в един голям хол. По стените висяха всякакви образци за попълване. На никоя врата не прочетох дума, която да означава „началник“. От тук започваше много дълъг коридор с безброй еднакви гишета. Сновяха хора, но малко. Второто гише се освободи и леко се приближихме. Наведох се към отвора на стъклото. Видях закръглена млада чиновничка със сини очи. Руса. Бавно и без грешка произнесох толкова пъти повтаряните предния ден (по телефона) изречения: „Идваме от Франция. Търсим една наша приятелка от младостта ни. Отпреди 55 години. Не я намираме на адреса ѝ. Как да я открием?“. Жената свежда очи… Малка пауза. После ми подава един бял лист и казва: „Напишете тук името ѝ.“ И ми подава писалка. Пиша трескаво, с грешки, Мишел ми показва с пръст къде да поправя. Онази взима листа и го преписва на компютъра си, чийто екран ние не виждаме. После преписва на ръка нещо прочетено от там върху същия лист и ни го подава. „Ето новия ѝ адрес,“ – казва. – „Мъжът ѝ е починал преди дванадесет години. Забранено ни е да го правим, но вие сте туристи, идвате за малко, нали …“ И ми се усмихна.

Мишел беше като дете, получило най-мечтания подарък в живота си. Аз – като човекът, който ѝ го е направил.

В колата не можехме да мълчим и шофьорът трябваше да слуша нашите перипетии. Като че ли подкара по-бързо.

Бяха няколко жилищни блока с ограда. На четвъртия звънец на дворната врата отдолу нагоре пишеше „Аванцини“ и под Аванцини – Тести“. Ето я! Тя е! Тя е! Невъзможно е да сме сбъркали.

Никой не се обаждаше по домофона. Натиснах няколко други звънци. Възрастна жена се появи на един от балконите. Попитах за Рина. Тя посочи съседния балкон. „Там няма никой“, – казах. „Влезте да я почакате в двора. Сигурно е на покупки“. И ни отвори дворната врата по уредбата.

Заразглеждахме двора и видяхме, че има още един широк вход от странична улица и път за коли, който слиза под блоковете. „Да не би вече да е минала през гаража и да се е качила с асансьора“, – казах.

Мишел остана, а аз отидох до вратата на стълбището. И там имаше звънци. Натиснах копчето, на което пак пишеше Аванцини. И зачаках. Дотича Мишел: „Тя е, познах я, жена на велосипед се спусна в гаража. Тя е! Сигурна съм.“ Точно в този момент някакъв мъж отвори за да излезе и ние хлътнахме вътре. Застанахме до асансьора. Ослушахме се. Долу се чу шум. Извиках: „Рина!“. „Да, кой е?“, – попита женски глас. „Чакаме те“, – казах. Чухме асансьорната врата долу да се затваря. И погледнахме цифрата на стъкълцето, показваща движението на асансьора: от минус едно стана нула. Стара слаба женица с усмихнати очи, негримирано лице и къси прошарени коси отвори и се вгледа в нас. Пристъпи предпазливо. Но кои сте вие? „Мишел… Мишел“, – каза Мишел. „Льонен!“, – извика Рина. „Аз съм Ицко!“, – казах. „Финци!“, – извика Рина.

Тук ще кажа нещо за себе си.

Оказа се, че поривът да я срещна, да я видя, възбудата ми, свършиха в момента, в който я видях… Не че бях разочарован… Или може би съм бил разочарован? Но какво съм очаквал? Събуждане на стари чувства? Не… Да не би пък, сега се питам, нейната сдържаност да ме е отрезвила? Защото помня добре – от мига, в който русата чиновничка ни даде точния адрес на Рина, вълнението ми растеше в геометрична прогресия. Навярно някакъв древен следотърсачески инстинкт ме водеше напред, напред. И един вътрешен глас ми казваше: много внимавай да не направиш грешна стъпка и да изпуснеш следата. За да я видя, да я видя!

Не бих я познал, ако бях я срещнал на улицата. Всъщност аз съм помнел не нея, а нейната снимка за паспорт. Тя ми се е била запечатала. А тази Рина по нищо не приличаше на снимката.

Не, нямаше бурни изблици на изненада, на радост, по-скоро смутена ми се стори… Не спирахме да говорим, качвайки се нагоре с асансьора – задаваше въпрос след въпрос. Влязохме в апартамента. Разведе ни да го разгледаме. Голям, добре нареден, на пода – плочки, изключително чисто, лъщи, спретнато, пълен ред навсякъде.

Седнахме в столовата, до кухнята.

Говорим един през друг. Като че ли тя, забелязах, повече слушаше и се обръщаше към Мишел, отколкото към мене. Или защото е изпитвала някаква неловкост, или защото е усетила, че аз я наблюдавам с любопитство, но без чувство, без да съм очарован, както някога. Не, не си казахме: помниш ли тогава в хотелската стая, помниш ли какви писма си пишехме…

А Мишел беше невероятно възбудена, щастлива. Аз всъщност започнах да пиша този разказ в момента, в който ми хрумна, че той ще добие смисъл, ако завърши с нейния, на Мишел фанатизъм, когато тя осъзна каква мисия ѝ предстои.

Рина овдовяла. Потопила се в тъга трайна и дълбока. Мъжът и бил тромпетист в симфоничния оркестър на Торино. Бил всичко за нея. Внезапно го покосил инфаркт. Тя останала сама с дъщеря, зет и внучка, и разбрала, че единствената причина да живее са те. Решила (и устояла твърдо на решението си) че не само няма право да го забрави, но и да изпита каквото и да е удоволствие от живота, щом той няма да е до нея. Рина разказваше това убедено, просто, без трагизъм, без самосъжаление, като за нещо съвършено логично, обосновано. С тези мисли тя е преживяла вече дванадесет години и нищо не би могло да я промени. Не е религиозна, не е в никоя партия, не е политиканка, мъчно ѝ е за губещите леви сили, но какво да се прави, не обича Берлускони, но го избират, понякога чете вестници, гледа понякога телевизия, няма приятелки, не посреща гости, не излиза просто така без цел, не ходи на кино, на театър, не пътува не само в странство, но и по Италия.

Докато Рина беше излязла за малко от столовата, Мишел, изпълнена с тревога ми прошепна: „Но тя е станала асоциална! Тя се е затворила! Това е ужасно! Аз ще я взема при мене във Франция! Аз ще я извадя от това състояние!“

От този момент нататък тя имаше своя свръхзадача: да изтръгне от Рина обещание, че ще се качи на влака и ще пристигне при нея на гости в селото (съвсем близо до родното ѝ), където е прекрасно, където Мишел и Клод са си купили къща, където имат приятели съмишленици… Разговаряхме за какво ли не, за живота ни, за децата ни, за пътуванията ни по чужбина, но щом настъпваше малко тишина, Мишел подемаше своята тема: колко красива е долината на Лоара, как се вие реката, където е селото, какви неописуеми замъци има наоколо, как Рина ще има самостоятелна стая, как ще полива цветята на двора, как ще си говорят двете, как и Ицко ще дойде там…

Рина всеки път клатеше глава: „Не, вие не знаете какво ми е. Нищо не искам, не съм способна да напусна този дом. Нямам право“.

Аз, разбира се, помагах на Мишел, прибавях философски разсъждения за краткостта на живота, за лековитата роля на времето, за приятелството – най-голямата ценност, за любопитството към света, което би трябвало да е над всичко друго…

„Категорично не“, – повтаряше Рина с напевната си интонация.

Тя не пожела и да излезе с нас на разходка из Торино…

На другия ден обядвахме при нея. Беше наготвила, беше весела. Пихме вино.

Как ликуваше Мишел, как победоносно ме погледна, когато Рина, припомнила си отново лагера в България, танците край огъня вечер, красивия Джузеппе от Рим, смешния Нино от Милано, Роже от Париж с патравата походка, виетнамеца самотник, вечно флиртуващата швейцарка (аз ги бях забравил) тихо каза: „Да, добре, може би ще се наканя и ще дойда при тебе във Франция за един-два дни… Може би!“

Ицхак (Ицко) Финци, разбира се, не се нуждае от особено представяне, но може би не всички знаят, че покрай многото си други дарби той притежава и таланта на оригинален, добър разказвач. Тук го представяме именно в това му амплоа.

Коментари (10)

- 26-01-2011|Лулу – Прекрасно

милия Ицко! Прекрасно романтично написано…цяло удоволствие да го четеш!

- 28-01-2011|Павел Лазаров – Увлекох се като малко дете! :)

Влезнах тук бързешката – само да видя едно нещо, обаче се зачетох. След първите два абзаца просто не можах да се отлепя от разказа. И така до края му. :)

- 30-01-2011|Мартин

страхотно! откъде е това?

- 30-01-2011|mira d.

Благодаря за прекрасния текст и за споделянето! Връщането към първата любов е винаги търсене и на самия себе си.

- 30-01-2011|Парпулов

Благодаря Ви за тази прекрасна история! Така увлекателно и точно сте описали какво изпитваме при среща с нещо хубаво от отдавна отминалите дни от живота ни. Още веднъж сърдечно Ви благодаря!

Парпулов от Пловдив

- 30-01-2011|Графът

Разказано на приятели в приятелска компания.

Благодаря, че ме приехте в нея…

- 01-02-2011|Пламен

Винаги съм смятал Ицко Финци за един фини чудесен човек. Сега се убеждавам в това. Да бяха повече като него!…

- 03-02-2011|iri

невероятен Ицко! Вдъхновяващо и все пак безнадежно, като всички нежни неща, много съм впечатлена!

- 01-03-2011|petya aleksandrova – re: Направете книга

Вие сте невероятен, господин Финци. Съберете всички тези ваши есета, писма, статии или импресии – все едно как се казват – и направете една книга, ще бъде великолепна.

iri писа:

невероятен Ицко! Вдъхновяващо и все пак безнадежно, като всички нежни неща, много съм впечатлена!

- 26-07-2011|Таня Шелхорн – АХ, ТЕЗИ ДРАСКУЛКИ!

Г-н Финци, така ме увлякохте с Вашите разкази, че всяко вечер прочитам по един от тях! То било невероятно удоволствие да четеш такива артистични драскулки – продължавайте, моля, да ни разказвате очарователните си приключения!

Манифест на един ядящ

Автор: Майкъл Полан

Яжте храна. Не твърде много. Предимно растения. В общи линии това е и най-краткият отговор на един уж прост, но всъщност невероятно сложен и смущаващ въпрос: „Какво трябва да ядем ние, хората, за да бъдем и максимално здрави?“.

Мразя да разкривам картите си в самото начало – та нали цялата книга е посветена на тази тема, а и ме блазни мисълта, че мога да задържа интереса на читателя на поне двеста страници. Но ще се опитам да устоя на изкушението и ще карам направо. Тук ще добавя само няколко детайла, колкото да погъделичкам апетита ви. Например, че малко месо със сигурност няма да ви убие, но за вас ще е по-добре, ако гледате на него като на гарнитура, а не като на основно ястие. Определено ще е по-добре за вас, ако ядете само пресни, а не преработени продукти. Точно това имам предвид, като ви казвам да ядете храна и този съвет съвсем не е толкова наивен, колкото изглежда на пръв поглед. Ако навремето под „храна“ се е разбирало всичко, което човек може да яде, то днес в супермаркета има и хиляди други ядив-ни субстанции, в много отношения наподобяващи храни. Тези най-нови изобретения на хранително-вкусовата промишленост се предлагат в лъскави опаковки със съответните атестации и сертификати за тяхната здравословност, което пък ме кара да ви дам още един „парадоксален“ съвет:

Ако наистина искате да сте здрави, мисля, че ще е по-добре да избягвате всички продукти, на които пише, че са полезни за вашето здраве.

Защо ли? Много просто: щом на един хранителен продукт пише, че е здравословен, то това по-скоро подсказва, че той не е точно храна, т. е. нещо, което би ви се искало да изядете.

Ето как простите наглед неща могат много бързо да се усложнят.

Реших, че е редно да формулирам и някои прости правила за ядене, след като вече бях публикувал Дилемата на всеядния (Pollan, The OmnivoreS Dilemma, 2006)[13]. Въпросите за личното здраве не заемаха централно място в тази книга; тя се занимаваше най-вече с екологичните и етични измерения на нашите хранително-вкусови предпочитания. (Макар и в хода на изложението ѝ да ставаше ясно, че ако не във всички, то поне в повечето случаи най-добрият избор от морално-екологична гледна точка е и най-добър за нашето здраве, което поне за мен си е една доста обнадеждаваща новина.) Само че много читатели, които в течение на няколкостотин страници бяха следили как аз самият проследявам хранителните вериги, които ни изхранват, пожелаха да узнаят и още нещо:

Окей, а какво тогава да ядем?! Какво ядете например вие, щом знаете на какъв хал са разните там места за угояване на добитък, месокомбинати, консервени фабрики, ферми и т. н.?

Въпросът е съвсем уместен, макар и да откривам в него познатите симптоми на онова поголовно объркване на тема храна, царящо в момента. То кара хората да се допитват до журналисти, храноведи, лекари и дори държавни институции по такива елементарни въпроси, касаещи нашето ежедневно поведение. Нека и аз да попитам нещо:

– А има ли друго животно на Земята, което се нуждае от професионална помощ, за да избира какво да яде?

Вярно е, че сме всеядни същества и можем да ядем (почти) всичко, което Природата предлага. Има обаче и друго: за да бъдем здрави, ние се нуждаем от възможно най-разнообразни неща, така че въпросът „Какво да ядем?“ е малко по-сложен при нас, отколкото, да кажем, при кравите. Но от друга страна, през по-голямата част от историята си хората са намирали отговора му, без да търсят експертно мнение. Вместо това са извличали указания от Културата, която, поне що се отнася до храненето, си остава и до ден днешен вълшебна дума за нашите майки. Какво да ям и колко, в какъв ред, с какво, кога и с кого – на повечето исторически етапи тези въпроси са били надлежно изяснени, а отговорите им са се предавали през поколенията без излишни увещания и спорове.

Но през последните няколко десетилетия Майката се отказа доброволно от правото си тя да изготвя семейното меню и го предостави на други – най-вече учените и търговците на храни (една комбинация, която много често е и крайно нездравословна) и в по-малка степен на държавата с нейните постоянно променяни указания и правила за категоризиране на храните, да не говорим пък за сложните пирамидални структури, отговарящи за практическото им приложение. Вярвам ще се съгласите, че повечето от нас отдавна вече не ядат онова, което нашите майки са яли като деца, а и това, с което същите майки са ни хранили като деца. От историческа гледна точка това е и едно доста необичайно състояние на нещата.

Моята собствена майка е расла през 30-те и 40-те години на миналия век и през по-голямата част от този период е консумирала традиционното еврейско-американско меню, типично за семейства, наскоро емигрирали от Русия и Източна Европа: кълцано зеле, варени картофи, говеждо, блини (със сирене), креплак[14], кнедли (пак от картофи, но понякога и с пилешко дробче по средата), както и зеленчуци, най-често запържени в топена мас (кокоша или патешка). Аз лично не съм ял чак такива неща, като изключим спорадичните ми гостувания при баба и дядо. Мама[15] беше един превъзходен и дори бих казал дръзновен готвач. Рецептите ѝ бяха силно повлияни от космополитните ню-йоркски вкусове през 60-те. За по-възрастните читатели е достатъчно да спомена Световното изложение от 1964 г., Джулия Чайлд и Крейг Клейборн, тогавашните манхатънски ресторанти и, разбира се, все по-агресивния маркетинг на хранително-вкусовата индустрия. Та вкъщи мама ни сервираше едно доста разнообразно меню, в резултат на което всяка седмица се впускахме в същинско околосветско пътешествие. В понеделник например се гощавахме с бьоф бургиньон (или бьоф Строганоф), във вторник – с кок-о-вен или пиле на грил (чиято коричка бе придобила цвета на зърнените храни на „Келог“); в сряда – със задушено телешко или стек по китайски, сиреч подлютен и с разни там чушки (мда, говеждо се ядеше на поразия); в четвъртък – спагети помодоро (естествено, с италиански наденички), а през останалите вечери, когато мама си взимаше „отпуск за уикенда“ – замразените храни на „Суонсън“ (прословутата TV dinner) или пък вкусотийки от някое китайско ресторантче. Освен това запържваше манджите не с кокоша (или патешка мас), а с олио „Криско“ или „Уесън“ и вместо масло използваше задължително маргарин. Мама бе попила всички мантри на тогавашните кулинарни ортодокси, чийто лайтмотив бе: „Колкото повече мазнини, толкова по-зле за здравето“…

Е, сега не кусвам нищо от гореизброеното, а и мама също еволюира в кулинарен план. Нейните родители със сигурност няма да разпознаят храните, които днес поднасяме на трапезите си, освен може би маслото, преживяващо напоследък своеобразен ренесанс. Мисълта ми е, че съвременната американска култура на храненето се променя не от поколение на поколение, а в рамките на едно-единствено поколение, което вече е и един доста озадачаващ исторически прецедент.

На какво се дължат тези постоянни промени в американското меню? Един от основните двигатели, разбира се, е добре смазаната машина на хранително-вкусовата промишленост, която върти годишен оборот от 32 милиарда долара и естествено гони промяната в името на собствения си интерес. Друг съществен фактор е променливото естество на самата наука за храните (или нутрициологията), която непрестанно разширява границите на нашите познания за храните и тяхната здравословност или пък – в зависимост от гледната ви точка – най-редовно се отмята от предишните си твърдения, защото си е една измислена наука, на която не ѝ стиска да си признае, че не е особено компетентна по въпроса. Това, че менюто на дедите ми изчезна от американската трапеза, се дължи до немалка степен и на официозното научно становище, което в началото на 60-те гласеше, че животинските мазнини са едни смъртоносни съставки. После на учените запригласяха и производителите на храни, които очевидно се чувстваха ощетени от готварските умения на такива като баба ми – жената не тичаше за щяло и нещяло до магазина, а работеше главно с подръчни материали, включително и като си измисляше свои собствени запръжки. И позовавайки се на „най-новите научни открития“, те успяха да пробутат на нейната дъщеря разни прелести като хидрираното растително олио – същото, за което напоследък все по-упорито се твърди, че е… смъртоносна съставка.

И какво излиза!? Че всичко, което учените са ни втълпявали за връзките между нашата диета и здравето ни, рано или късно бива оборено от поредните „най-нови научни открития“. Да вземем някои по-пресни примери. През 2006 г. в научните среди плъзна тревожната вест, че една нискокалорична диета, за която от доста време се твърдеше, че предпазва от рак, май не прави точно това. И новината дойде не откъде да е, а от мащабната и федерално спонсорирана „Здравна инициатива на жените“ (WHI), която въпреки сериозните си ресурси така и не успя да открие пряка връзка между въпросната диета и риска от сър-дечно-съдови заболявания (ССЗ). Ето как пред очите ни рухват устоите на цялото ортодоксално „хранознание“ от последните пет десетилетия. През 2005 г. пък научихме, че прословутите „диетични влакна“ (или нескорбялни полизахариди), за които ни уверяваха, че намалявали нивото на холестерола, всъщност не ни предпазват от рак на дебелото черво и ССЗ. През есента на 2006-а две еднакво престижни научни институции проведоха паралелни изследвания на т. нар. есенциални мастни киселини (Омега-3 ЕМК) – и стигнаха до удивително различни заключения. Медицинският институт към Националната академия на науките не успя да открие достатъчно убедителни доказателства за тезата, че консумацията на риба се отразява благотворно на сърдечната дейност, но за сметка на това се оказа, че тя може да увреди мозъчната дейност, тъй като месото на днешните риби е с високо съдържание на живак. Затова пък паралелно изявявалият се харвардски екип излезе с „благата вест“, че ако поне два пъти седмично ядем риба (може и същото количество рибено масло на таблетки), ще намалим риска да бъдем покосени от инфаркт с повече от една трета. Така че няма нищо странно в това, че Омега-3 успяха междувременно да изместят добрите стари овесени трици. За капак т. нар. нутриционисти сега са се захванали да капсулират рибено масло и извлеци от водорасли, че да ги слагат като „адитиви“ в такива повсеместно признати храни като хляба и макароните, млякото и сиренето… Помнете ми думата: в най-скоро време и те ще заухаят по-“особено“, тъй като търсенето на рибни продукти расте в световен мащаб. (Надявам се не сте забравили правилото, с което започна този абзац.)

Предполагам, вече разбирате объркването на редовия купувач от супермаркета или на читателя на научни списания. А може би изпитвате и известна носталгия към яснотата на онези няколко простички думи, с които започнах тази книга. Поне за мен те са една сигурна защита от постоянно менящите се ветрове в хранознанието и хранително-вкусовата промишленост. И ще се постарая да го докажа в рамките на тази книга. Но преди това е важно и читателят да разбере как сме стигнали до сегашното си състояние на… хранително объркване и безпокойство. Това ще е и темата на първата част на тази книга, „Ерата на нутриционизма“.[16]

Там ще ви разкажа как стана така, че иначе простички въпроси като „Какво да ядем?“ днес звучат толкова сложно. От моя наратив ще научите и доста неща за институционалните повели на хранително-вкусовата промишленост, хранознанието и, ами да, журналистиката, защото това са и трите съсловия, извличащи най-голяма полза от объркването, което този уж елементарен (или по-скоро алиментарен) въпрос буди сред нас, всеяд-ните. А обяснението е съвсем просто. Тези, които сами решават какво да ядат, без да търсят професионални съвети – нещо, с което човешките същества са се справяли забележително добре, откакто са слезли от дърветата, – биха застрашили сериозно доходите ви, ако сте представител на хранителна компания, или пък научната ви кариера, ако сте храновед (или „нутрицио-нист“). А ако пък сте редактор на вестник или репортер, те биха били просто скучни… (Това последното важи и за онези, които обичат да си похапват – не е ли досадно да чувате отвсякъде, че трябва да ядете „повече плодове и зеленчуци“?) И ето че се заформя една Конспирация на Научната Сложност, която като тъмен облак обвива и най-елементарните въпроси, свързани с нашето хранене – за огромно улеснение на всички замесени. Но не и за самия „бенефициент“ – а това сме самите ние, ядящите същества, нашето здраве и нашето щастие. И така, от десетилетия насам тече една масирана кампания, чиято цел е да бъдат професионализирани абсолютно всички съвети, свързани с храните, които ядем. По-същественото в случая е, че тези съвети не ни правят и по-здрави. Напротив! Както ще стане ясно в Част I, повечето от тях (особено този да заменим мазнините с въглехидратите) всъщност са ни направили по-болнави и значително… по-затлъстели.

Моята основна цел в тази книга е да помогна на всеки от нас да си възвърне здравето и щастието като ядящо същество. Но за да я постигна, трябва да направя и следната екзегеза, която на някои може да се стори излишна, ако не и абсурдна – да ви предложа една апология на храната, а оттам и на яденето. Да, самата идея, че храната и яденето се нуждаят от защита, звучи нелепо в днешно време, когато „прекомерната консумация“ (или просто преяждането) се очертава като далеч по-сериозна заплаха за общественото здраве от недояждането. Аз обаче заявявам, че това, което ядем днес, изобщо не е храна в истинския смисъл на думата, а и начинът, по който го консумираме – в колата, пред телевизора, а напоследък и все по-често сами, не е никакво ядене, поне не и в смисъла, който цивилизацията е влагала в него през по-голямата част от съществуването си. Още Жан-Антелм Брият-Саварен, знаменит френски гастроном от XVIII в.[17], е прокарал едно много полезно разграничие между алиментарната дейност на животните, които се хранят, и тази на хората, които ядат (обядват, вечерят и т. н.) – една обществена практика, която според него дължи също толкова на културата, колкото и на биологията.

Но щом храната и яденето се нуждаят от защита, от кого (или от какво) ще ги защитаваме? Ами от хранознанието и хранително-вкусовата промишленост, както и от ненужните усложнения на тема ядене, които те заедно са натворили. Ние, ядящите, сме стегнати в мъртвата хватка на един гигантски Хранопромишлен комплекс (ХПК), съставен от една страна от добросъвестни, но изхождащи от погрешни предпоставки учени, а от друга – от безкрупулни търгаши, чиято единствена цел е да се възползват от всяка промяна в обществения консенсус за храните. С обединени сили – и, разбира се, с решаващата подкрепа на държавата – тези две прослойки са създали и цяла идеология, известна напоследък като нутриционизъм, която освен всичко друго ни е насадила и три крайно зловредни мита: 1) че е важна не самата храна, а нейната хранителна стойност (изчислявана в нутриенти); 2) че последните са недостъпни за нормалните човешки сетива (изключение правят учените, специализирани в тази сфера) и затова ние се нуждаем от експертно мнение, за да избираме какво да ядем; 3) че целта на яденето е не да се наядем, а да се прокламира един крайно ограничен въглед за физическото здраве, според който храната касае най-вече биологията, от което пък следва, че всеки от нас трябва да се храни „научно“ -с нутриенти, числа и, разбира се, указания на експерти.

Ако подобно отношение към храната не ви стряска (или поне не ви се струва леко странно), то това най-вероятно се дължи на факта, че нутриционисткото мислене е успяло тихомълком да проникне навсякъде. Ние май забравяме, че, погледнато в историческа перспектива, хората са яли и по най-различни други поводи, нямащи връзка с биологичната необходимост. Освен насъщна потребност, храната е и удоволствие. Свързана е с общността, семейството и духовността, с нашите взаимоотношения с естествения свят, а ако щете и с изразяването на собствената ни идентичност. Откакто хората са започнали да ядат заедно, този акт е в също такава степен свързан с културата, както и с биологията.

Това, че яденето касае най-вече физическото здраве, е една относително нова и, бих казал, деструктивна идея, защото не само съсипва удоволствието от яденето (което си е достатъчно лошо деяние), но по един парадоксален начин влияе пагубно и на нашето здраве. Едва ли има друг народ на Земята, който да се притеснява толкова много за здравословните последствия от своите хранителни навици, колкото нас, американците – но и едва ли някой друг страда от толкова много здравословни проблеми, свързани с начина му на хранене. Ние сме станали нация от орторексици: хора, обсебени по най-нездравословен начин от самата идея за здравословно хранене.[18]

Учените още не са проверили тази хипотеза, но аз отсега съм готов да се обзаложа, че ако все пак го направят, те ще открият и една универсална корелация между времето, което хората прекарват в притеснения относно собствената си диета[19], и техния здравен статус и щастие. В това се състои и скритата поука на знаменития „френски парадокс“, наречен така не от самите французи (Quel paradoxe?), а от американските нутриционисти, които все не могат да проумеят как един народ като френския, който толкова искрено се наслаждава на храната си и най-безгрижно поглъща най-различни неща, заклеймени като токсични от храноведите, може да има такова ниско ниво на сърдечни заболявания в сравнение с нас, американците, дето спазваме какви ли не нискокалорични диети. Мисля че е време да се замислим над американския парадокс: ето ви една забележително нездрава нация, която обаче отделя изключително голямо внимание на диетите и самата идея за здравословно хранене.

Разбира се, аз съм далеч от мисълта, че всичко ще се оправи, ако просто спрем да се притесняваме за здравето и храната си (Абе я ги остави да се тъпчат с „Туинкис“!). Истината е, че има поне няколко много сериозни причини за безпокойство. Възходът на нутриционизма се дължи и на напълно основателната ни загриженост от факта, че американската диета (която е на път да стане и световна) вече се е променила по такъв начин, че ни прави все по-болнави и затлъстели. Днес четири от десетте най-чести причини за смърт в Щатите са все хронични заболявания, чиито връзки с диетата са отдавна доказани: сърдечно-съдовите заболявания, диабетът, инсултът и ракът. Да, стремителното им увеличаване се дължи донякъде и на това, че вече не умираме още на млади години от разни инфекциозни заболявания. Но само донякъде. Дори и да отчитаме увеличената средна продължителност на живота, не можем повече да си затваряме очите за факта, че повечето от т. нар. болести на цивилизацията са били далеч по-редки преди едно столетие – и си остават такива и до днес на онези места, където хората не ядат по начина, по който ние го правим.

Говоря, разбира се, за „слона в салона“ – онази очевидна, но и неудобна истина, която всеки гузно премълчава, когато се дискутират храната и здравето. Това ще е темата на Част II, където ще проследя и историята на тази най-радикална промяна на начина, по който ядем (поне откакто е открито земеделието). Загрижеността на тема „хранене“ не бива да служи като параван на един до болка познат факт, а именно че хроничните заболявания, покосяващи днес повечето от нас, могат да бъдат проследени директно до момента, в който започва и индустриализацията на нашата храна – с появата на т. нар. технологични храни и рафинирани зърнени продукти; използването на химикали при отглеждането на посеви и животни в рамките на огромни мо-нокултури; свръхизобилието от евтини калории (захари и мазнини), с което ни засипва модерното промишлено земеделие, и свиването на биоразнообразието на човешката диета до шепа основни култури, най-вече пшеница, царевица и соя. В резултат на тези промени сме се сдобили и с т. нар. западна диета, която днес приемаме като нещо, неподлежащо на обсъждане – имаме колкото си щем „научно обработени“ храни и готови ястия, към които пък добавяме каквито си щем мазнини и захари. Накъсо, имаме всичко – с изключение на зеленчуци, плодове и пълно-зърнести продукти.

Всъщност фактът, че тази диета прави хората по-болнави и затлъстели, е отдавна известен. Още в началото на XX в. един дръзновен медицински екип тръгва по света и установява, че навсякъде, където хората са се отказали от традиционното си меню в полза на „западната“ диета, започват закономерно и епидемии от такива типично „западни“ напасти като затлъстяването, диабета, сърдечно-съдовите заболявания и рака. Тези изследователи са ги нарекли и „болестите на Запада“, независимо че точните им каузални механизми тогава да не са били изяснени (не че сега са). Затова пък общата етиология на тези хронични заболявания никога не е била поставяна под съмнение.

Има и друго: традиционните храни, изместени от западните, са били и удивително разнообразни. Различните популации са се придържали към различни диети, които днес бихме определили като „висококалорични“, „нискокалорични“ или „с високо съдържание на въглехидрати“. Имало е и „изцяло месни“, и „изцяло растителни“, но и такива, включващи абсолютно всеки вид храна, за който се сетите. Което пък за пореден път показва, че животното, наречено човек, е и отлично подготвено по рождение за едно действително огромно разнообразие от храни. „Западната“ диета обаче не присъства сред тях.

Ето ви още един прост, но и доста съществен факт за връзката между диета и здраве, който, колкото и куриозно да звучи, остава незабелязан за нутриционизма – вероятно защото последният се е развивал успоредно с индустриализацията и я е приемал като нещо разбиращо се от само себе си. Нутрициониз-мът предпочита да ровичка в „западната“ диета: да комбинира най-различни нутриенти (примерно като намалява мазнините за сметка на протеина) и да предлага все по-големи количества готови и полуготови храни, без да се притеснява особено за тяхната валидност. Но вече споменах, че той служи и като официална идеология на „западната“ диета, така че не можем да очакваме от него някакви по-радикални промени…

Но пък ние спокойно можем да пристъпим към тях. Най-напред трябва да си изясним самото естество на „западната“ диета, не само във физиологически, но и в исторически и екологически контекст. Така ще започнем да мислим по един доста по-различен начин за храната, която ядем, а това може да ни отведе и до спасителния път. В това отношение ще ни улеснят два факта, сами по себе си достатъчно красноречиви. Първо, през своята история човечеството се е „хранело“ здравословно, придържайки към многобройни и най-разнообразни диети. Второ, повечето щети, които индустриализацията е нанесла на нашата храна и здраве, са и поправими. Казано най-просто, ние можем да си спестим не само „западната“ диета, но и нейните по-дългосрочни последствия.

Това ще е и тежкото бреме, с което ще се нагърби третата и последна част на В защита на храната. Тя ще ви предложи и двайсетина правила, гарантиращи по-добро здраве, но и по-голямо удоволствие от яденето – две цели, които взаимно се подсилват.

Въпросните препоръки обаче ще са малко по-различни от онези, с които вероятно сте свикнали. Първо, това не са диетични предписания в строгия смисъл на думата, а и не смятам, че е работа на когото и да било да казва на другите какво да ядат. Става дума по-скоро за алгоритми на яденето – едни своеобразни мисловни упражнения, които ще ви помагат при избора на храна. Въпросът „Какво да ядем?“ няма как да получи еднозначен отговор, така че тези препоръки може да доведат до съставянето на точно толкова различни менюта, колкото са и хората, решили да ги приложат на дело.

Освен това тези прости правила няма да са поднесени и на езика на стандартната наука за храните, но не защото тя няма на какво да ни научи. Напротив, има, особено ако се постарае да избегне клопките на редукционизма и прекомерното само-упование. Просто аз смятам, че можем да научим също толкова неща (ако не и повече) и от Историята, Културата и Традицията.

Свикнали сме науката да има последната дума във всички въпроси, касаещи здравето, но специално в случая с яденето могат да ни свършат работа и някои други извори и методи на познанието. Разбира се, аз също съм принуден да разчитам и на науката (дори редукционистката), за да намирам отговорите на вълнуващите ме въпроси за здравето и храната. Затова ще се постарая да ви демонстрирам и ограничеността на „строго научния“ подход към едно толкова сложно и разнообразно нещо като храната. Науката действително може да ни научи на много ценни неща за храната. Знам ли, може някой ден учените дори да „разрешат“ проблема с човешката диета, като сътворят някое „оптимално хранително“ хапче, с което ще ни избавят завинаги от всичките ни притеснения, но мисля, че на този етап, а и в обозримото бъдеще ще е голяма грешка от наша страна, ако ги оставяме те да ни съставят менюто. Тези хора просто не са достатъчно компетентни…

Тук някой сигурно ще каже: „А, такава ли била работата?! Досега ни разправяше, че не бива да слушаме съвети, а сега ни пробутваш точно това!“. Наистина, на какво основание си го позволявам? Ако питате за моите авторитети, това са най-вече традицията и здравият разум. Всъщност повечето неща, които е редно да знаем за храната, ние си ги знаем отдавна – или поне сме ги знаели, преди да позволим на разни „експерти“ и „консултанти“ да подронят доверието ни в здравия разум, традицията, свидетелствата на собствените ни сетива и мъдростта на нашите майки и баби.

Вярно е също, че не сме имали и особен избор. През 60-те години, когато индустриализацията на храната стана повсеместно явление, бе просто невъзможно да се придържаш към какъвто и да е традиционен начин на ядене. И ако на някого му се приискваше да хапне нещо, расло на полето без синтетични химикали или на пасището без фармацевтични интервенции, просто трябваше да се примири, че не е случил с исторически момент… Така супермаркетът се оказа единственото място, откъдето можеше да се купи нещо за ядене, но пък истинската храна бързо заизчезва от щандовете му, за да бъде заменена с днешния рог на изобилието от хитроумно забъркани храноподобни смеси. И тъй като повечето новъведения подлъгваха човешките сетива с всевъзможни подсладители, ароматизатори и т. н., ние вече не можехме да разчитаме дори на вкуса и обонянието си, за да разберем какво ядем.

Повечето ми съвети са и своеобразни стратегии за бягство от „западната“ диета. Но преди фермерския бунт срещу ниските изкупни цени, възхода на т. нар. движение за органични храни и ренесанса, който напоследък изживява местното земеделие, едно подобно излизане от рамките на конвенционалната хранителна система просто не бе реалистична възможност за повечето от нас. Ала сега е! Поне що се отнася до производството на храни, ние вече се намираме в една постиндустриална епоха и за първи път от десетилетия насам можем да загърбим „западната“ диета, без да ни се налага да късаме и с цивилизацията. И колкото повече ЯДЯЩИ гласуват с вилиците си за други, по-различни храни, толкова по-достъпни ще стават и истинските. Тази книга неслучайно носи подзаглавието „Манифест на един ядящ“. Авторът ѝ ви кани да се присъедините към едно движение, което наистина е в състояние да преобрази нашата хранителна система в името на здравето -“здраве“ в най-широкия смисъл на думата.

Тази последна част едва ли можеше да се появи преди че-тирийсет години, дори и само затова, че по онова време човек нямаше друга възможност да яде така, както аз предлагам, освен ако не се върне при земята и не започне сам да си произвежда храна. В такъв случай повече щеше да ѝ подхожда определението „манифест на един фантазьор“. Факт е, че тогава на националната трапеза се сервираше един-единствен вид храна -този, за който се бяха погрижили храноведите и хранително-вкусовата промишленост. Но нещата вече не са същите. Днес ядящите разполагат с реален избор, което предполага и реални последствия за нашето здраве, здравето на земята и здравето на нашата култура на ядене – все неща, които са неразривно свързани. А това, че някой е изпитал потребността да напише цяла книга, призоваваща себеподобните му да „ядат храна“, може да се приеме и като свидетелство за повсеместно възцарилото се отчуждение и угнетеност. Но призивът ми може да се изтълкува и в много по-позитивен дух. Самият факт, че истинската храна е отново на наше разположение, подсказва, че няма и защо да се оплакваме от времената, в които живеем.

Майкъл Полан е професор по журналистика в университета Бъркли, Калифорния, и автор на множество популярни изследвания в областта на храненето, най-известни сред които са книги като The Omnivore’s Dilemma, In Defense of Food и др.

Коментари (13)

- 01-02-2011|Доброслав Бакалов – …

В добавка, намерете и погледнете документалнитеб филми Earthlings, Home, Food. Inc. Ако и след това обичате Кока Кола и Макдоналдс, заслужавате упреци(макар аз самият все още пия Кола) и все пак веднъж и аз да се зарадвам на българската общественост за твърдата позиция срещу ГМО и мекеретата на Монсанто. Корпорциите са много добри в баламосването на консумиращия човек, но истината, винаги излиза. Това не е критика, аз също отраснах, с хамбургери, пици и баници. Яжте каквото ви се яде, но с мярка и не позволявайте на корпорациите да изземат правото ви да ядете качествена храна(за да няма после…кренвиршите от месо и етикети в сиренето има мляко :D)

- 01-02-2011|Златко

Не смея да започна да пиша по тази тема, от притеснение, че може да изглеждам като новопокръстен. Факт е обаче, че тази книга на Полан (другата, тази за дилемата на всеядния, не) промени живота ми тотално. При това не прилагам абсолютно никакви диети и пр. Просто готвя с огромно удоволствие (нямам пари за био-продукти, но пък купувам само неща по предписанието на Полан – никакви обработени храни, само неща, които мога да преработя сам – сам си меля брашното например, имам си вкъщи истинска яка мелница, с камък, електрическа – остана от времената, в които бях богат, ха, ха). Никакви пици, никакви опаковани храни, само чисти меса (най-вече птичи), плюс много зеленчуци и плодове. Инак ограничения няма. Опитвам се да предпочитам ориза пред тестените неща, употребявам сравнително малко картофи, но по принцип яденето тук не е религия. Единствено здрав разум и нищо друго. Много течности, също. В резултат на всичко това се научих да живея само с едно сериозно ядене на ден (ям изобилно единствено на обяд; не закусвам никога, а на вечеря много рядко ям нещо повече от салатата, останала от обяд, плюс някоя ябълка). Може да звучи като себеизмъчване, но истината е, че не бих могъл да поддържам този начин на живот, ако той би ме измъчвал (нито пък съм сигурен, че ще мога да живея така цял живот; просто в момента всичко е перфектно, а за после не мисля особено много). Свалих около десет килограма, после качих отново два, в момента отново се движа солидно надолу, към килограмите, които имах като млад човек. Спортувам сравнително фанатично, но нищо, което натоварва костната система (никакъв джогинг и пр. – с такива неща си повредих гърба като младо момче). Фитнес-зала, различни уреди, най-вече за издръжливост (мързи ме да се напъвам прекомерно и не правя особена програма за мускулатурата; предпочитам машинките, имитиращи бягане, но без думкане по някаква повърхност – тук има едни много хитри машинки, на които се бяга също като на ски, много е гот).

Друго? Научих се да ям с удоволствие – много бавно, никога с чувство за вина! Това последното е изключително важно. Никога не се тъпча набързо от хладилника, криейки се от децата (преди това ми се случваше нерядко). Приготвям обяда много бавно – обикновено готвя почти всеки ден, с огромно удоволствие, готвенето е за мен една от най-добрите терапии, или поне начин за разтоварване, когато главата ми е прекалено пълна с нещата от работата. Винаги, винаги правя свежа салата – нищо особено, просто салата, каквато има, най-вече айсберг, че е по-евтинка, плюс краставици, домати и – непременно – масивни количества настъргани моркови. Салатата тук се яде наистина в индустриални количества – с малко зехтинец, сол и черен пипер, никакви глезотии от сосове. Е, трябва да спомена тук, че вече съм доста професионално действащ готвач (в началото не знаех от коя страна се държи тигана). Готвя всякакви неща, разхождам се из цялата световна кухня, благодарение на хубави готварски книги и най-вече Интернет. На всеки обяд задължително пия чаша вино (изпитвам неприязън към бирата и твърдите алкохоли, макар и да ги пия в приятелска компания). Използвам много често смляно ленено семе, като най-евтин и достъпен източник на Омега-3 олеинови киселини. Може би това е причината, че се чувствам така постоянно сит. Факт е, че при разумно и добро хранене човек се нуждае от сравнително малки количества. Проблемът е в това, че повечето индустриално обработени храни не съдържат нищо друго освен чисти калории и тялото, в глада си за истински хранителни вещества, изпраща непрекъснати позиви за глад. Човек яде, яде, а все е гладен. Това не е така, яко храната е истинска. Тогава се засищаш от малко, защото в него има всичко, от което тялото ти има нужда – най-вече минерали, витамини и метали, които са грижливо отстранени от всички замразени пици, хамбургери и прочие дивотии.

Ами това май е всичко. Няма никаква философия, много е просто. Човек просто трябва да повярва в това, че няма нужда от предишните количества – и да остави тялото си само да избира какво му доставя удоволствие. Това работи желязно – ако например прибавяте солидно количество салата към всички боклуци, които инак може би ядете, след известно време сигурно ще забележите, че тялото ви вече няма нужда от боклуци, просто салатата е по-вкусна и по-питателна. Въпрос на малко първоначална дисциплина и добра литература, за да преодолее човек предразсъдъците си. А Полан според мен е перфектният автор в това отношение.

- 01-02-2011|Златко

Ах, да – най-трудното от всичко беше да се откажа от всякакви кафета, чайове и прочие отрови (сори, хора, на мен поне тия неща ми действат убийствено – и в продължение на години съм опитвал да ги спра, все безуспешно). В момента обаче тялото ми е толкова изчистено и главата ми работи по такъв перфектен начин, както не я помня от години насам. Не че паметта ми се е подобрилa или нещо такова – винаги съм бил най-разсеяният човек, когото познавам – просто тялото, изчистено от боклуци, поддържа главата по съвсем различен начин. Работя почти непрекъснато, от сутрин чак до късна нощ (нищо, че в момента не печеля и стотинка – което до голяма степен си е и мой собствен избор; просто в един момент ми дойде до гуша от един начин на живот и работа, които ненавиждах от много години насам)… та, работя, но не се уморявам. В една от последните нощи написах 10.000 думи – финалът на романа, който бях изоставил напълно, и който изведнъж тръгна като локомотив, довърших го само за два месеца откак не върша нищо, което не ми доставя удоволствие (в обикновени дни пиша по 500 думи). И, разбира се, съм безкрайно щастлив от това. Надявам се да го почувствате и вие, когато романът излезе от печат – надявам се до средата на тази година.

Всички тия неща според мен са абсолютно тясно свързани едно с друго. Няма да твърдя, че всичко в тая верига е било мой собствен избор. Началото, както обикновено, го постави моя ангел, който ми отне старата, тъпа, но доходоносна работа, която върша от 20 години насам. И, след естествената първоначална паника, изведнъж установих, че в живота ми най-внезапно се е появило нещо, което преди липсваше почти напълно – щастие. Абсолютно убеден съм, че съм решил най-шибания проблем на живота си – страхът от това да бъда самия себе си, защото това, защото онова… Слава Богу, ангелът си знае работата. (Междувременно получих предложение да започна работа – или поне да кандидатствам – в едно от добрите местни радиа като журналист на свободна практика, така че, ако позакъсам, мога сравнително лесно да започна нещо ново и добро). Не съм сигурен обаче дали го искам, защото романът досега ме ангажираше напълно, а в момента искам да видя дали на тоя свят съществува чудото, наречено литературен успех (включително и в България, макар че тя не е приоритет, разбира се. Искам да кажа, не е приоритет от финансова гледна точка, не и за човек живеещ на запад. Инак мнението ви – да, именно вашето, българското мнение за това, което съм написал, ми е по-важно от всяко друго на света, факт). Познавам тоя бранш от десет години насам, така че знам за какво говоря. Никоя българска книга не продава днес в България повече от 500 бройки, но въпреки това аз мисля, че българската литература, като всяка друга, рано или късно ще произведе това невиждано у нас чудо – добрата и същевременно много продавана книга. Единственото, което е необходимо, е свобода – а свобода на словото днес ние имаме, в това аз не се съмнявам (под което не разбирам скандалните романи а ла, как му беше името на онзи, дето го уби мафията?) Това са неща, от които не разбирам нищо. Солидната, добра литература, може, разбира се, също да вбеси много хора – и България винаги досега е убивала писателите и поетите си, които ся успявали да я барнат по някакво слабо място – но пък, майната му, човек трябва да върши онова, което смята за правилно, пък да става каквото ще.

Всичко на тоя свят е свързано едно с друго – в тоя случай правилното хранене и липсата на отрови (особено от вида, наречен „доходна работа“) доведоха до неща, които никога не бях очаквал. Далеч съм от мисълта да проповядвам, просто съм така преизпълнен от щастие, както не съм бил от много, много години насам. Това е и единствената причина за тия филипики тук. Нямам пари да се усмихна – а съм щастлив, както май не съм бил от младостта си насам. И всичко, което върша, си е чиста, най-чиста радост. Включително и това нещо тука, което никой не може да разбере защо правя вече толкова години, без да ми носи никакви облаги. Как да им обясня, че то беше нещото, с което започна цялата лавина, някъде преди четири години? Да не съм луд да се отказвам? Че нали това означава да отрежа клона, на който седя?

Ако ви звуча малко откачено, със сигурност имате право – тялото ми е така препълнено с ендорфини, че съм малко нещо като дрогиран. Щастие, щастие, щастие! Боже, каква радост!

- 01-02-2011|stan – Достойно за Гала

Трудно е да се разбере как статия е попаднала в това е-списание, което си има своите трудности, но и своите усилия да бъде добро. По-добре е да се предложи на Гала – тя би цвърчала от радост с часове по предложената тема и ще ни потресе с още по-дълбоки прозрения, разбира се, без да даде думата на никой друг !

- 01-02-2011|Златко

Глупава ли ти се струва на Полан книгата, Стане? Ами то глупостта по хората ходи, нали знаеш?

Пък и то само Господ може да нахрани хората с, колко бяха там, риби и хлябове. И това – само защото не е опитвал да си има работа с българи, между нас казано.

- 03-02-2011|Майя Маркова – Да, глупаво е!

И аз смятам, че настоящият текст е глупав. Но не одобрявам тона на Стан. Изглежда, целта му не е да заяви и обоснове мнението си, а само да ядоса нашия домакин Златко.

Защо не одобрявам текста:

Поначало не одобрявам и смятам за глупави всички манифести против науката. Може би привързаността ми към нея е сантиментална, но ме изкарват от кожата хора, които я плюят, не оценяват плодовете ѝ (макар щастливо да ги използват) и не ѝ признават правото да бъде несъвършена като всяко друго човешко дело.

Второ, сравненията на Запада с останалия свят в полза на последния също ми идват в повече. Особено пък когато става дума за нещо толкова важно като храненето. Току-виж някой се подвел и си въобрази, че ако се придържа към по-източни национални кухни, ще живее здрав и бодър до 120 години. Достойнствата на хранителния режим зависят от самия него, а не от това дали е западен или източен. Нашата традиционна кухня разчита на запръжките – допускате ли, че това е здравословно? Освен това тя, както и много други кухни, е възсолена и често люта. Това има своето историческо оправдание, но натоварва стомаха и бъбреците. Китайската кухня разчита на силно и продължително загряване на мазнини, което също има своето историческо оправдание, но е вредно.

Струва ми се, че повечето хора не оценяват какво предизвикателство за науката е да установи дали дадена храна е полезна или вредна. Как трябва да се изследва това? Трябва да намерите две големички групи от доброволци, които не се различават ПО НИЩО ДРУГО освен по това дали ядат въпросната храна. След това трябва да изследвате и сравнявате цялостното им здравословно състояние за дългогодишни периоди. Нищо чудно, че тези изследвания са трудни и че науката изостава в тази област (ако я сравняваме с други). Но да се твърди, че ние можем по-добре от учените да разберем кое е полезно за нас – е, това наистина ми напомня Гала, която неотдавна имаше такова предаване.

- 03-02-2011|Майя – за Златко

Златко, успех в радио-начинанието!

- 04-02-2011|Златко

Дали ме лъжат очите или Майя – за пореден път – демонстрира своята великолепна способност да знае нещата предварително, по дефиниции, научени някъде в любимите студентски години? Питам се колко ли хора в България живеят със същото това усещане („абе не ми разправяй ти на мене, аз и без тебе си знам всичко, каквото ми е необходимо; образован човек съм аз“).

Та така, да видим какво ще се случи в следващата част от книгата, където професор Полан – който е преподавател в Бъркли, Калифорния, където, разбира се, те хал-хабер си нямат от наука – взема под лупа съвременната наука на „хранознанието“.

Впрочем, по-рано вече бях казал, че отказвам повече да споря с тази ми мила читателка. Казано беше някъде си: „По-скоро камила ще мине през иглено ухо, отколкото…“

Но, пусто, не мога да се науча да не се ядосвам…

- 04-02-2011|Майя – и аз също

Златко, проф. Полан е професор по ЖУРНАЛИСТИКА, нали?

Не мисля, че този факт има значение за способността на човек да преценява науката, доколкото журналистиката не е наука. И не съм съгласна с теб, че неговите изсмукани от пръстите трактати за храненето могат да се нарекат „изследвания“.

Отдавна ме дразни фактът, че в някои университетски системи (за американската знам със сигурност) от студента по естествени науки или математика се иска да положи определен минимум от изпити по хуманитарни дисциплини, но от студента-хуманитар не се иска да покрие никакъв минимум по наука. Последиците са пред очите ни и според мен са печални.

Да добавя, че одобрявам публикуването на този и подобни текстове, защото е добре да знаем какво пишат и четат хората.

- 04-02-2011|Златко

Не знам точно за Полан, Майя, но повечето журналисти, занимаващи се с популяризиране на наука на запад, са хора с научно образование, нерядко с докторски степени в една или друга научна област (най-често това са нереализирани учени).

И, моля, моля, моля – ама страшно много моля! – престани НАЙ–ПОСЛЕ да ми изтъкваш тук какви ли не мнения, базиращи се на общи съображения, неща, прочетени в Уикипедия и „научно самочувствие“. Опитвай да попрочиташ нещата тук, а може би и наистина да се помъчваш да разбереш нещичкко от тях – преди да си започнала да говориш общи приказки. Това беше стилът на моите преподаватели във философския факултет от Университета през 80-те. Колко жалко, че този стил на „научно“ всезнайство очевидно не се е ограничавал само да хуманитарните дисциплини. И продължава да всезнайства!

Ха сега опитай да попрочетеш малко от продължението на книгата – и, ако е възможно, по изключение тоя път се опитай и да размислиш върху казаното, преди да си го категоризирала в някое от познатите ти чекмеджета, някъде на 30-та секунда. Това е толкова уморително!

- 04-02-2011|Майя – А, няма да чета!

Може да си прав за журналистите, популяризиращи науката, но проф. Полан не е от тях.

Продължението не смятам да чета – защо да го чета, след като не мога да изкажа мнението си за него? Да не би да очаквам да ме обогати :-) ?

Разбира се, можеш да кажеш, че мога свободно да изказвам мнение за текста на Полан, стига да не го правя на твоя сайт. Да, ама тръгна ли да го критикувам другаде, само ще му направя реклама. Няма пък!

- 09-02-2011|anna

Драга Майя,

За твое сведение, като хуманитарист завършил в американски университет, от мен се изискваше минимум от точни и природни науки – нещо, което в България не се случва. Също така, много ми е странно как може да преценявате един човек дали е капацитет в някаква област или не, базирайки се на неговото служебно назначение или диплома – човек може да се самообразова много добре, и може да бъде осакатен от институционализирано образование също толкова добре. А, и науката…нали знаете, в голяма степен е проба-грешка. Но докато се установи, че е грешка…Та не знам, аз лично не бих вярвала в науката като някакъв вид институция. А и междувременно, не разбирам защо сте толкова яростна, някак ми се струва, че изпитвате чувство на вина към себе си. Простете си, и давайте напред. Може само да сте щастлива от това, че ще промените нещо…в крайна сметка, ако човек нищо не променя в себе си, значи нищо не е научил.

- 19-02-2011|Майя – ??

Е, аз не смятам нито да се променям в посока Полан, нито да ходя при самообразовал се лекар или адвокат. Предпочитам да ме лекува и консултира някой, осакатен от институционализираното образование.

Аз вярвам в науката като институция и я харесвам именно защото е проба-грешка. От непогрешимите изпадам в ярост.

Освен това я харесвам, защото е тук, когато ми трябва. Ако нямам достатъчно кърма за бебето си, не ми трябват оди за достойнствата на кърмата с нейния неразгадаем състав. Трябва ми заместител, пък бил той и непълноценен. И съм благодарна на хората, които са го създали.

Алкохол

Автори: Калин Терзийски, Деяна Драгоева

1. Марта: Да живеят почитателите

Беше не по-късно от осем сутринта, когато телефонът иззвъня. Махмурлукът след снощната водка още не беше придобил абстинентни симптоми. Не треперех, но бях ужасно слаб. „Как може да звъни телефон в такава априлска сутрин? Кой има сили? Кучета мръсни, кучета!“ – казах полугласно и останах да лежа за няколко секунди. След това станах и денят започна.

Бях заспал преди пет часа. Последното нещо, което помнех от будния свят беше вкусът на двеста милилитрова глътка алкохол. Отидох до телефона. Вдигнах слушалката.

– Добър ден! – сърцето ми прескочи два пъти. Това са онези екстрасистолни малки смърти, при които без болка сърцето просто спира. И си като умрял – за малко. Всъщност, не се знае дали е за малко – застиваш и изчакваш – да видиш какво ще стане. Сърцето проработва отново.

Отидох до хладилника със слушалката. Бях припрян и трескав. Докато го отварях, от другата страна на линията беше тихо. В хладилника нямаше нищо съществено. Яйца. Крем за бръчки около нечии тъжни очи. Потреперих. Отворих камерата. Бутилка, наполовина пълна, по-точно триста и седемдесет грама. Регистрирах количеството като немски уред.

– Добър ден! – чу се неуверен мъжки глас от другия край на безкрайната жица.

Извадих бутилката от сухия хлад. Пръстите ми залепнаха за нея. Отворих я и пих.

Така правех всяка сутрин в последните три години.

* * *

Чувах гласа, боботещ в слушалката. Не разбирах какво ми говори. Преди да пийне своя eye opener, своята „отваряща очите глътка“, алкохоликът не чува и не вижда. Само регистрира дразнителите около себе си. Но виж, след като пийне – тогава… тогава става толкова жив, чувствителен и остроумен, че чак се разнежва. Всички са му близки, иска му се да се разтопи като бучка сладък лед. Да прегърне света.

В първия момент, обхванат от нормалната сутрешна алкохолна параноя, бях помислил, че нещо в този глас ме заплашва. Младият мъж от другата страна говореше равномерно и живичко. Това ме успокои. Прокашлях се и казах:

Да, може ли да повторите?

– Да, да. Значи, обаждам се от името на майка ми. Марта Павлова. Тя не може да се свърже с вас. Тя много харесва книгата ви и силно иска да се запознае с вас.

– Кое харесва? – отпих още една глътка. Изчаках алкохолът да облее всички ъгли на развалината, в която живееше душата ми.

– Вашата книга – „Проект Троица“.

– Да, това е книгата, но не е моя. Тя е на трима ни – Карбовски, Терзийски и Константинов. Значи майка ви, говори ми на ти между другото… Значи майка ти я харесва? Много приятно. Какво трябва да направя?

– Ами… майка ми ще ви е… ще ти е много благодарна да ѝ се обадиш, за да се запознае с теб. – без особен ентусиазъм говореше младият човек отсреща. Сякаш против волята си.

– Значи, майка ти е моя почитателка? Ти на колко си години, прощавай? Да, ние не се и запознахме – аз съм Калин Терзийски, това е ясно – а ти си?

– Аз съм Николай, синът на Марта Павлова, на трийсет и шест съм.

– Добре, значи така. Ти чете ли нашата книга?

– М-ъ-ъ… не, но майка ми каза, че е страхотна. Тя ви е голяма почитателка – мънкаше той. – и ме помоли да ви намеря, за да я потърсите, тоест – ти да я потърсиш. Тя харесва специално твоите неща.

– А, стига сега! – това, че някой ме отделяше от моите другари – Карбовски и Аци – чрез някакво мудно и неясно ласкателство, ме накара да потръпна от досада и да пийна още две глътки. – Нито съм по-добър, нито съм по-лош. Освен това никое от нещата в книгата не е подписано, общи са.

– Не, майка ми каза, че ти си ѝ направил най-силно впечатление и ще се радва, ако ѝ се обадиш лично. Каза да те намеря на всяка цена.

– Добре, Ники. Нали Ники ти казват? – пийнах. Изпитах всеопрощаваща благост. – Добре, Ники, дай ми телефона на майка си. Тя, между другото, на колко години е? Питам, защото е някак неестествено… Нас, и специално мен и моите неща, не ги четат възрастни хора. Та ми е много драго щом майка ти, която сигурно е възрастна жена… – пошарих с пръсти по масата за цигара. – Значи, дай ми телефона и ще ѝ се обадя! – казах благо и запалих. Бях погълнал своите двеста грама. Можех да съм благ към всеки.

„Днес ще се радвам. Имам почитателка, която ме смята за добър майстор. Така ще се напия, че да престана да изпитвам всякакво съмнение в това.“ казах си след като затворих телефона.

2. Включване

Младият мъж Николай звънял от чужбина, по-точно от Германия. Не звучал като обичаен луд, от тези, които се обаждат често на писателите. В гласа му – сух, точен и директен – личала сериозната ангажираност на успяващ бизнесмен. Натоварен бил от майка си да открие автора на една много специална книга. И най-вероятно пак от нея бил получил много точни указания: телефон, име и „нека той ме потърси“. Откога творците търсят почитателите си? Но алкохоликът не подозира каквато и да било конспирация към себе си, освен тази, свързана с изчезването на последната бутилка алкохол.

Името на Марта Павлова било познато на Калин. Споменавал го преди време Мартин Карбовски, известния журналист, търсещ истината за невидимите случаи на малките маргинали, живеещи сред нас. Неговите момичета душели около Марта, подозирайки я, че манипулира хората, забърква ги в сериозни интриги, позовавайки се на правото си да действа като търсач на истината. Тя успявала да стигне до всеки, до когото искала. Независимо дали е известен или не. Била водена от странно разбиране за справедливост и истина. От някаква тайнствена сила. Като всеки притежател на необяснима мисия и способност била предпазлива и подозрителна, но, поне на пръв поглед, се и разголвала, била откровена безрезервно и до край.

Марта била прочела книгата Проект Троица. Харесала я и искала да говори с авторите, но не с кой да е от тримата, а с най-добрия – и това е Калин Терзийски. Може би е искала да говори по същия начин и с останалите, но те, по някакви свои причини, не са били толкова отзивчиви към тази странна жена, която само им губела времето с подозрителни ласкателства. Времето определено е пари за някои. За други е просто пиене.

3. Марта

– Ало! Търся Марта Павлова. Калин Терзийски съм. Синът ви ми се обади.

– А-а-а, вие сте Калин Терзийски значи? Много хубава книга сте написал. – гласът беше груб и креслив, с неприятен мек акцент.

– А, да, не е лоша. Не съм единственият автор. По-добрите неща са на Мартин Карбовски и Аци Еленков.

– Кой е Еленков? – изграка Марта, моята чисто нова първа почитателка – нали сте ти, Константинов и Карбовски?

– Да, Константинов е всъщност и Еленков. Никога не съм му знаел фамилията. Голям писател. – чувствах се особено неловко. Очаквах да говоря с притеснителна женица, а имах чувството, че говоря с майка си. Или с надзирателка в затвор.

– Значи ти си големият поет Терзийски? – продължи Марта – леко иронично, като милиционер, който пише доклад за автопроизшествие.

– Амиии да. Не съм голям, но съм аз. Значи вие четете? На тая възраст? – усетих колко нелепо и обидно прозвуча последното. – Винаги съм смятал, че възрастните жени четат само любовни романи.

– Ха, ама ти си бил и глупав! – изсмя се отблъскващо Марта. Усетих, че тази жена е необикновена. Високомерното ѝ поведение не вървеше никак на образа на почитателка. „Може би е луда?“ – помислих си. Познавах невероятния нюх на психично болните към психиатрите. Бях психиатър. Поне в миналото. Психичноболните надушват психиатъра от километри. Залепват се за него с болните си души като със смукала. Не е необходимо да знаят, че това е психиатър. Те познават нездравата му същност. Психиатърът е податлив на атаките на лудите, защото обикновено сам крие в себе си голям страх от полудяване. Що се отнася до мене луди жени ме спираха на улицата, дори когато отивах – брадат и чорлав – да си купя поредната бутилка.

Странно. Тази Марта, с тоя хладен и високомерен тон, нищо чудно да беше луда.

– Да, глупав съм. От де да знам какво четат възрастните жени.

– Освен това защо си позволяваш, млади господине, да говориш, че съм възрастна. Ти познаваш ли ме?

– Не! – вече се чувствах като жертва. Тази жена започваше да се разпорежда в разговора. Отидох до хладилника, стиснал слушалката между рамото и ухото си. Извадих бутилка вино. Предпочитах бялото вино пред водката. Бялото вино, за разлика от водката, може да се пие непрекъснато.

– Добре, Марта – чувствах се неубедителен. Вече не ми беше приятно, че имам почитателка. Не бях сигурен, че у мен има каквото и да било за почитане. – За какво искаш да си говорим?

4. Историята на Марта

Марта започнала да се обажда на Калин всеки ден. Сега тя търсела него, а той съвсем доброволно ѝ дал всички свои координати. Предпочитала да говорят, а не да пишат в чатове. Звъняла в скайп-а настойчиво. С повод и без повод. Влизала при него с картина и звук. Той виждал нея и дома ѝ. Чувал как крещяла заповеднически на съпруга си.

Марта разказвала съвсем открито на Калин, бившия психиатър, за себе си. Всичко. Дори прекалено често повтаряла, че няма какво да крие. Говорела без притеснение за личния си живот и за хората в него. Вярвала силно в знаците, които преди време ѝ подсказали каква е мисията ѝ в живота.

Преди години, когато първото ѝ дете, сега порасналия немски икономист Николай, било на година и половина, семейството претърпяло катастрофа с личния си автомобил.

„Колата се преобърна няколко пъти без никаква причина, освен може би неумението на съпруга ми да шофира. Когато спря търкалянето на колата, намерих сина си да седи на земята, без по него да има драскотина. Как и кой го беше извадил от търкалящата се кола един Бог знае.“, разказвала тя. Обичала тази знакова за нейния живот история. Публикувала я по открити сайтове за хора със специални мисии.

Три години след първия инцидент следва втора мистерия.

„Дъщеря ми, бебе на четири месеца, се разболя от инвагинация. Лекарите поставиха диагноза дизентерия. Искаха да постъпи в инфекциозна болница. Един глас ми казваше, че грешат, не трябва да постъпва в болница. След няколко дни молитви се намери лекар, който постави вярната диагноза. Детето постъпи в хирургия, където бе оперирано. Спаси се. Тогава се молих на Бог и дадох обет, че ще следвам истината и справедливостта за благодарност, че спаси и двете ми деца. Следването на истината направи от мен граждански ангажиран човек, който винаги реагира на нередностите.“ – така разказва тя.

„Годините минаваха и децата ми растяха здрави и успяваха в начинанията си. Въпреки преживяното, формално си останах атеист и нито аз, нито децата ми бяха кръстени. През 1992 година заминах в Израел като турист и се върнах в България като гражданка и на държавата Израел. Тогава реших, че ще се върна в Израел като християнка и приех християнството заедно с децата си. От Израел децата ми заминаха да учат в Германия и останаха да работят там след дипломирането си. Аз започнах да получавам послания, че трябва да се върна в България и да правя определени неща“.

С тази мистична история, предопределила пътя ѝ в живота, Марта се опитала да впечатли журито в риалити шоу, свързано с окултното и с необикновените човешки дарби.

Марта Павлова била родом от Варна, но сега живеела в Ново село. Не отишла там, защото починал роднина и ѝ завещал къща. Тя не била от хората, които се оставят да бъдат блъскани и лашкани насам-натам от някакви жалки обстоятелства. Тя винаги налагала огромна воля, собствената си воля. Отишла точно в Ново село, водена от неведоми за нас сили, подбирала внимателно къщата и се спряла на някаква сравнително скъпа. В тази къща тя видяла своя дом, дома на мисионер. Там усещала аура и енергия, а и доста упорито търсела контакти с притежатели на окултни сили, за да потвърдят тезата ѝ, че мястото наистина е специално. Станала търсач на истината. Започнала да строи параклиси и да намира доброволци с пари и възможности да се включат в заниманието ѝ.

Марта поддържала връзки с много хора. Те ѝ били задължение свише. Калин също бил нейно задължение свише. Всичко, свързано с него, я интересувало. Винаги му говорела изключително стегнато и рационално – с голяма настоятелност да знае за него повече, отколкото той самия. Поддържала менторски тон на доброжелател, който разбира колко велик поет има срещу себе си, но пък знае начин да го направи още по-велик.

5. Бебешко ако

За пристрастяването към алкохола и за алкохолизъм можем да говорим, когато са налице поне 3 от следните признаци:

– Необходимост от постоянно увеличаване на алкохола

– Симптоми за оттегляне и изолация

– Приемане на по-големи количества алкохол от определеното и по-често от предвиденото

– Присъствие на постоянно желание за намаляване на количествата алкохол и на невъзможност за изпълнение на намерението

– Количествата се увеличават ден след ден, независимо, че зависимият много добре знае, какви са физическите и психическите последствия за него

– Постоянна неуспешна борба с алкохола

Тръгнах по пътеката покрай реката. Тясната градска река. Гледах я с особено съжаление. Беше плитка и толкова мръсна, че боклуците се чувстваха зле и излизаха да си почиват на брега. Вървях си покрай нея, по тесните и зашумени пътечки на парка. Не знаех какво да правя. Карбовски ми се беше обадил преди час или два, за да ми съобщи, вече официално, с леко престорена тържественост в гласа, че ще издаде първата ми самостоятелна книга. Преди месеци му бях дал цял куп тефтери с драсканици, разни кошмарни купчини разръфани листа с принтирани стихове, тетрадки с рисунки, тетрадки без рисунки, салфетки и лепливи листчета, даже май и няколко автобусни билета със стихове. Явно беше успял да изсмуче от тях нещо смислено и ги даваше за печат. Искаше от мене да отида в редакцията и да направя корицата.

Редакцията се намираше в Центъра. Краката ми трепереха и се олюлявах от слабост. Не бях ял от вчера, а беше следобед. Не ми се и ядеше. Пиеше ми се на силни, неудържими пориви. „Майната ѝ на книгата ми!“, казвах си. „Всъщност – идеална си е книгата, но не тя ми трябва сега. Сега, както си гледам реката и си вървя през парка, ми трябват сто лева. Или двайсет, за да си купя пиене и да не мисля за никакви книги и за никакви други глупости.“ – казвах си и потръпвах.

Мислех си, че не е редно да съм толкова беден, щом ще ми се издава самостоятелна книга. Мислех си, че на писателите трябва да се дава някаква сума пари за пиене точно преди да започне издаването на първата им книга, за да не се побъркат от тщеславие или нещо подобно. Да, щеше да е по-добре да имам някой лев, за да няма такава мъчителна асиметрия: цяла книга със стихотворения и рисунки, а нито грам алкохол в стомаха.

Вървях си и се чудех откъде да намеря пет лева. Те щяха да ми осигурят точно два литра червено вино от най-евтиното, с което човек може да се самоубие, ако евентуално се залее с него и се изпречи на някой бик. Идеално вино от киселина и спирт. Гнусно като целия свят. И също толкова евтино и кисело. Но пък цели два литра!

„Книгата ще е с кафеникава корица“ – казах си и проведох кратък размисъл на тема какви трябва да са на цвят кориците на книгите с хубава поезия.

Те трябва да са оцветени в топлата гама. Студените и ярки цветове (зелено, синьо и лилаво) са претенциозни. В такива цветове може да са евентуално книгите на шизофрениците, но по добре и те да не са. Моята – в никакъв случай. Алкохолизмът и шизофренията никак не се понасят. Рядко алкохолиците имат шизофрения и обратното. Най-вероятно, защото алкохолизмът се връзва с депресивния тип личност, а тя не си пасва много с шизофренията. Кориците не трябва да са жълти, защото това е болезнено и налудничаво. Не трябва да са и червени, защото само Карбовски прави книгите си червено–черни. Е, не само той. Всички тривиални надути пичове правят книгите си червено-черни. Може би без Стендал. Той не е тривиален.

Знаех цвета. Тъмна и златна охра. Цвят на кожата на стара таитянка, която е виждала Гоген на смъртния му одър, но не е разговаряла с него.

Замислих се какви ли стихове е събрал вътре Карбовски. Дали най-хубавите или най-лошите. Понякога си мислех, че не разбира нищо от поезия, понякога, че разбира страшно много. Сега не ме интересуваше колко и какво е събрал. Винаги съм смятал, че всяко живо дихание на твореца е велико. Стига да е честно и да излиза от дъното на душата му. Ако е така, даже следите от краката му са велики. Стига естествено самият той да е обладан от изкуството. Ако е, каквото и да направи, то все ще носи неговия прекрасен дух. За себе си бях сигурен. Бях страдал толкова, че нямаше как да не съм съвършен. „А всъщност, – казвах си с горчива усмивка, – има… и още как“.

Книгата щеше да излезе и да създаде свое гнездо някъде, в някоя изоставена библиотека. Щеше да попадне, убеден съм, в ръцете на стотици хиляди неодобряващи мърморковци. Но не в това беше въпросът.

Въпросът беше в това, че както си вървях така, напълно сам, през парка и покрай реката, нямах нищо за пиене, а чувствах, че ако не пийна, ще пукна от мъка и ще остана да гния сред боклуците на брега. Бях близо до дома на една братовчедка, начална учителка. Тя беше полубогата, защото мъжът ѝ произвеждаше нещо. Прималя ми от погнуса, от това което бях замислил да направя, докато наблюдавах трупа на куче в реката. Бях го погледнал и си бях казал: „Нима не живеем гниейки като това куче? Защо тогава да пазя приличие и разни други относителности? Ще отида и ще прося! Ще поискам пет лева от своята братовчедка.“

Още не умеех да искам пари, това е! Струваше ми се по-трудно, отколкото бетонен стълб да преплува Ламанша. Когато си алкохолик, хората и без друго те зяпат все едно гледат извадените си черва, но пък ако им поискаш и пари, тогава презрението им прехвърля ватерлинията и се удавяш в него.

Хората веднага намират оправдание за презрителния отказ да дадат пари на алкохолика. Те казват: „Не му давам, защото ще ги пропие“. Хората веднага намират оправдание да бъдат зли към алкохолика. Така е.

Но сега нямаше как. За да стигна до шибаната редакция и да направя шибаната корица, трябваше да пийна.

Качих се по стълбите. Повозих се три етажа в асансьора. Застанах пред вратата на моята братовчедка. Позвъних. Тя отвори по пеньоар. Беше млада жена, но пълна и бледа.

– А, здравей! – каза тя с особено измъчен глас на жена, чийто мъж не пие и затова е досаден и скучен.

– А-а-а, здравей! – казах и се прокашлях от неудобство. – Знаеш ли какво. Да, извинявай, обаче няма как да се прибера до нас. Трябват ми, случайно, пет лева. Ей тука съм спрял. – посочих неопределено. Нямах кола. Не знаех какво съм спрял „ей тука“.

– Аха. Така. Да. – каза и ме изгледа като си личеше, че не одобрява нито една молекула от съществото ми. – Ама така кажи, само пет ли, ще ти стигнат ли? – каза го все едно това беше сериозен въпрос. Пет лева и по това време не стигаха за нищо друго, освен за шибаното, гадно, червено вино. Но това не беше никак малко. Два литра, майчице!

– Амиии – провлачих аз и гърдите ми се свиха, докато я гледах как бърка из джобовете на якето си. Гледах го и си мислех: боже, как удобно е закачено на закачалката в коридора. Дали щях да започна да дърпам от закачалките якетата на роднините си след някоя и друга година? Дали щях да започна да тършувам из чуждите джобове, когато обезумея от пиене и задръжките ми съвсем паднат? Кога ли ще започна да крада?

– Ето. – каза тя с глух глас, все едно искаше да покаже, че прави нещо нередно, но от нея да мине. – Нямам пет. Ето ти десет лева.

– А-а-а, нямаше нужда – взех банкнотата. Ръцете ми толкова печално и безпомощно затрепереха. Едва не се разплаках. – Благодаря. Ще ги върна утре. Да, много благодаря. – посегнах да я целуна. Тя силно се смути. Върху бледото ѝ лице се появи червена сянка.

– Е, не се притеснявай – каза тя и аз не се притесних. Обърнах се на пети. Побегнах надолу. Бях малко момче пуснато на игра. Бях волен престъпник, избягал в черната гора от грозния осветен затвор.

* * *

– Бутилка от два литра – казах на продавачката. – От два литра, червено – повторих, за да усетя силата на тези тежки думи. – И една малка бутилка уиски, от най-малките.

– Един пиян доктор. – каза някакъв съсед на братовчедка ми, който също се редеше пред магазинчето за алкохол.

– Да, точно така – усмихнах се и взех бутилките в пликчето, което ми подаваше продавачката. – Точно така.

– Къде си се запътил с тия бутилки? – попита ме съседът.

– Отивам да правя корицата на първата си самостоятелна книга – казах и тръгнах уверено към редакцията.

* * *

Художникът вече монтираше на компютъра моя рисунка върху различни рамки и фонове. Попита ме какъв цвят искам. Погледах бегло проекта му и казах „Жълт!“. Той сложи сто процента жълто. Стана нещо наистина кошмарно.

Жълтият цвят не е за навсякъде. Става да речем за картини на Ван Гог. За прекрасни бляскави нощни кафенета, светещи със своите газени жълти светлини. Помолих художника да сложи малко червено, след това и малко черно. Получи се един такъв червеникаво охрав цвят, какъвто само бебешките черва могат да постигнат. Те и моят пиянски мозък.

Когато художникът се захвана да доуточнява цвета и да се мотае с разни дреболии, му казах да спре. Няма нужда от чак пък толкова усилия. Книгата, все пак, не е заради едната корица, а заради думите вътре. Той ме изгледа със съжаление, но изостави корицата. Тя си остана такава. Противна и охрава.

Публикация с разрешение на автора.

Калин Терзийски е психиатър, но в последните години паралелно с професията си се занимава с писане на романи, сценарии и поезия.

Коментари (8)

- 30-01-2011|Съвестта – Аман от Калин Терзийски

За съжаление, Калин Терзийски няма специалност по психиатрия, а само е работил в психиатрична болница като обикновен лекар. И той не работи там от 11 години. И не е помирисвал медицина в последните 11 години. Ако обича да не се фука с неща, които не е постигнал! И той в момента, а и в последните години не прави нищо друга освен да пише романи…и това изобщо не е „паралелно с професията“, както се опитвате да го изкарате за по-голяма тежест…Аман от тъпънари с ниско самочуствие, които се опитват с лъжи да изглеждат велики…сега е модерно да си психиатър…а ако стане модерно да си шофьор на лайносмучка, сигурно пак ще напишете, че Калин Терзийски паралелно с карането на лайната пише велики книги…аман…опиума за народа трябва да е по-качествен…уф

- 30-01-2011|Златко – Към съвестта

Хм, ако просто бяхте казали, че това тук не ви харесва, ок… Но с тия изблици на болна жлъчка… закъде, уважаеми?

Вижте, по-добре не ми се мяркайте тъдява. Болните хора трябва да се лекуват, а не да си чешат болните органи по разни обществени места…

- 31-01-2011|Мария – Аман от зли хора!

Текстът е чудесен и интригуващ… може би малко психиатърски, но обещаващ добра литература. Калин явно има силата и таланта да пише въпреки и за болните „съвести“, които изживяват животите си, като си култивират и се хранят с ненавист.

- 31-01-2011|в.

Калин и Светослав Терзийски роднини ли са или по случайност се подвизават с еднакви фамилии? Просто любопитство. И защо за автор е посочена и Деяна…?

А иначе: това е вторият текст, написан от този човек и прочетен от мен. Първият беше за разни измерения на депресията и все по-липсващото състрадание. Впечатли ме доста. Беше проникновено и помоему съвършено вярно. Написано много, много добре! Днес прочетеното също определям като вълнуващо; съдя по това, че не исках да прекъсна зачетеното и държах да го прочета докрай. Хареса ми. Не знам, а и не ме интересува дали човекът работи като психиатър; съвсем неуместно ми се струва подозрението, че това би придало тежест на автора. Едва ли е пресилено обаче усещането ми, че К. Терзийски е познавач на човешката душа и то от тези, които по дефо са ентусиазирани да помогнат на закъсалите души. А какво по-хубаво от човечен психиатър?!

- 31-01-2011|Златко

Калин и Светослав са братя, Светослав е по-възрастният от двамата и обикновено го наричат „батьо“, доколкото знам. Калин пише вече професионално (както казва злобарят по-горе, „не прави нищо друго“), докато Светослав е човек с друг бизнес, разказите му са издадени в книга преди, дали не греша, две години.

Това, надявам се, е достатъчно като информация.

- 01-02-2011|в.

Достатъчно е, благодаря. А книгата на Светослав си я закупих и прочетох. Разказите са повече от прилични; с удоволствие ще го следя занапред.

- 30-10-2011|Гост – Haresva mi…

Haresvat mi pisaniyata ti Kalincho, prekrasni sa, tochni s istinost i mnogo vnikvane v sushtestvenoto ot realniyat givot. Budi zdrav i pishi, pishi ima koi da radvat razkazite ti. Blagodarya ti. P. SI ne gi slushai zavisnizite. neka si draskat glupostite.

- 29-10-2012|Milka Kraleva

Златко, не ти е лесно. Явно жлъчта е нужно да се изхвърля от някого, ти се справяш добре. Калин е душевед. Наистина го чета с удоволствие. Отдавна очаквах някой българин да започне да пише като него – с разбиране за онова което става вътре в човека, и в същото време да не парадира че е с някакви религиозни пристрастия. Християнството му е от душа. Езикът му ми допада, и приемам мислите му почти като свои. Наистина, калин Терзийски за мен е явление в групата на пишещите българи. И като по някакво зло правило, към явления от такъв характер се проектира повече злоба. Защо ли? Не бил доктор. Тинтири-минтири. Колко доктори-психиатри с някакви дипломи разбират душата така, като него, и могат да я напишат без груб докторски цинизъм? Калин Т. е психиатър по сърце, и по перо. И се надявам повече хора да го четат, за да се терапират чрез него и изхвърлят болезнеността от душите си. Златко, радвам се на списанието ти. Калине, чета твоите книги с възторг и с удовлетворение.

Февруари 2011

Далечна звезда

Автор: Роберто Боланьо

Чилийският поет и писател Роберто Боланьо почина през 2003 г. на 50 години. За мнозина още по онова време той вече беше най-добрият латиноамерикански писател на тези времена. Бидейки култов автор в продължение на много години, едва след спечелването на престижната литературна награда Ромуло Галегос[20] за романа си Свирепите детективи той спечели предаността на цяло едно читателско поколение. В по-късните му години, освен ентусиазираните рецензии на творчеството му, идещи от издания като Libération и Le Monde, както и от литературни величия като Сюзън Зонтаг, някои хора дори спекулираха с мисълта да видят Боланьо като получател на Нобеловата награда.

В същата седмица, в която той умира, аржентинската журналистка Моника Маристен публикува дълго интервю с него в мексиканското издание на списание Плейбой. Боланьо говори тук за всичко: за литературата, годините, прекарани в бедност, вярата му в читателите, граматиката на отчаяните, въображаемия рай и толкова-страшния ад.

Моника Маристен: Дали дислексията[21] ви е дарила с някаква допълнителна ценност в живота?

Роберто Боланьо: Не. Имах проблеми при играта на футбол – ритам с левия крак. Имах проблеми и когато мастурбирах – пак защото съм левичар. Имах проблеми, когато пишех – защото го правя с дясната ръка. Никое от тези неща не беше важно, както сама виждате.

Смятахте ли Енрике Вила-Матас[22] все още за приятел след битката, която ви се наложи да водите с организаторите на литературната награда Ромуло Галегос?

Битката ми с журито и организаторите беше причинена най-вече от това, че те искаха от мен да им представя, от Бланес[23], списък от писатели, които не ми бяха познати. Методите им, които ми представи по телефона някаква псевдо-чавистка[24] поетеса, прекалено много приличаха на разубеждаващите аргументи на кубинската Casa de las Américas (официалната кубинска културна институция). Аз смятах, че е било голяма грешка да се елиминират от конкурса творбите на Даниел Сада25 или Хорхе Волпи26 (например). А те (организаторите) ми казаха, че онова, което съм искал, било да пътувам от Испания заедно с жена си и децата, което беше напълно невярно. Възмущението, причинено от това обвинение, беше причината, поради която аз им написах писмо, в което ги наричах неосталинисти и още някои други неща, струва ми се. Всъщност, казаха ми, че тия хора са искали, още от самото начало, да наградят друг автор, не Вила-Матас, чийто роман аз намирах много добър и който без съмнение беше един от моите кандидати.

Защо не използвате климатична инсталация в студиото си?

Защото мотото ми е не Et in Arcadia ego[27], а Et in Sparta ego.

Не мислите ли, че ако се бяхте напивали заедно с Изабел Алиенде и Анхела Мастрета[28], тяхната представа за вашето творчество би била по-различна?

Не, не мисля. Първо, защото тия дами избягват да пият с хора като мен. Второ, защото вече не пия. Трето, защото дори и в най-пиянските си буйства аз никога не съм губил един минимум на яснота, както и усет за стихосложение и ритъм, плюс едно определено отхвърляне на неща като кражба, посредственост или мълчание.

Каква е разликата между един сценарист и един писател?

Писателка е Силвина Окампо[29]. Сценаристка е Марсела Серано30. [Разликата е в] светлинните години, които лежат помежду им.

Какво ви накара да мислите, че сте по-добър като поет, отколкото като разказвач?[31]

Степента на изчервяване, когато, само по случайност, отворя някоя моя книга с поезия и книга с моя проза. По-малко се изчервявам при поетическите книги.

Какъв сте вие – чилиец, испанец или мексиканец?[32]

Аз съм латиноамериканец.

Какво е за вас значението на думата „родина“?

Съжалявам, че трябва да ви дам един толкова сълзлив отговор: единствената ми родина са двете ми деца, Лутаро и Александра. Може би, освен това, и няколко момента, няколко улици, няколко лица, някои книги, които лежат вътре в мен и които някой ден ще забравя – което е и най-доброто нещо, което човек може да направи с родната си страна.

Какво е чилийската литература?

Може би, кошмарите на най-презирания и сив, а може би и най-страхлив сред чилийските поети: Карлос Песоа Велиз, който умира в ранния двадесети век и който е автор на само две забележителни стихотворения (но пък истински забележителни) – един поет, който продължава да мечтае и да ни се противопоставя. Много вероятно е, че Песоа Велиз изобщо не е умирал, може би той агонизира някъде, и последната му минута сигурно е много дълга, нали? Може би всички ние се намираме вътре в него, поне всички чилийци.

Защо винаги вървите против нещата?

Никога не върша нещо против каквото и да било.

Повече приятели ли имате, или врагове?

Имам достатъчно приятели и врагове, всичките безплатно.

Кои са най-добрите ви приятели?

Най-добрият ми приятел беше мексиканският поет Марио Сантяго, който умря през 1998. Днес тримата ми най-добри приятели са Игнасио Ечевариа[33], Родриго Фресан[34] и А. Г. Порта[35].

Канил ли ви е Антонио Скармета[36] някога за своето телевизионно шоу?

Секретарката му, или може би прислужничката му, се обади един ден по телефона. Казах ѝ, че съм много зает.

Раздели ли Хавиер Серкас[37] с вас авторския хонорар за книгата си Войниците от Саламин?

Не, разбира се, че не.

Кого предпочитате, Енрике Лин[38], Хорхе Тейлер[39] или Никанор Пара[40]?

Никанор Пара над всички останали, включително и Пабло Неруда или Габриела Мистрал[41].

Еудженио Монтале[42], Т. С. Елиът или Хавиер Виларутиа[43]?

Монтале. И, ако Джойс би бил в списъка, вместо Елиът бих предпочел Джойс. И ако Езра Паунд също беше в списъка, бих го избрал без колебание.

Джон Ленън, Лейди Дай или Елвис Пресли?

The Pogues. Или Suicide Blond. Или Боб Дилан. А, защо ли се шегувам? Елвис завинаги. Елвис, каращ Мустанг, с шерифска значка и тъпчещ се с тонове хапчета и със златния си глас.

Кой чете повече между вас и Родриго Фресáн?

Зависи. Западът е за Родриго. Изтокът е за мен. След това си разказваме за книгите от съответните области и ни се струва, че сме чели всичко, което си струва да бъде прочетено.

Кое според вас е най-доброто стихотворение на Пабло Неруда?

Всяка от книгите Пребиваване на земята.

Какво бихте казали на Габриела Мистрал, ако бихте могли да се срещнете с нея?

Прости ми, майко. Бях лошо момче, но любовта на една жена ме поправи.

А на Салвадор Алиенде?

Много малко. Мъжете с власт знаят много малко за литературата, те се интересуват единствено от властта. Мога да бъда клоун за читателите си, ако поискам, но никога – клоун за мъже с власт. Това звучи малко мелодраматично. Звучи като твърдение на честна курва, но е истина.

А на Висенте Хидобро[44]?

Хидобро ме отегчава малко. Прекалено много напяване, като тиролски парашутист, падащ от небето. Най-добрите парашутисти са ония, които падат, избухвайки в пламъци, или, още по-добре, чийто парашут изобщо не се отваря.

Октавио Пас все още ли е Врагът?

Със сигурност не и моят. Не знам какво ли мислят поетите, които пишеха като негови клонинги (по времето, когато живеех в Мексико). Не съм чувал нищо за мексиканската поезия от много дълго време насам. Мога да чета Хозе Хуан Таблада[45] и Рамон Лопес Веларде[46], мога дори да рецитирам, с малко помощ, сестра Хуана Инес де ла Круз[47], но иначе игнорирам нещата, които мексиканските поети на около 50 години, като мен, пишат.

Бихте ли отдали тази роля на Карлос Фуентес?

Не съм чел Карлос Фуентес от десетилетия насам.

Какво е усещането ви при мисълта, че Артуро Перес-Реверте е най-четеният писател в испаноезичния свят?

Перес-Реверте или Исабел Алиенде. Няма значение. Фьойé[48] е бил най-четеният френски писател на своето време.

А фактът, че Перес-Реверте беше приет в Кралската академия?

Кралската академия е пещера за привилегировани черепи. Хуан Марсе[49] не е в нея, нито пък Хуан Гойтисоло[50], нито Едуардо Мендоса, нито Хавиер Мариас. Нито Олвидо Гарсиа Валдес, а не си спомням дали Алваро Помбо е член (ако е, то това сигурно е грешка). От друга страна, Пауло Коелю е член на Бразилската академия, така че…

Съжалявали ли сте някога, че така разкритикувахте блюдата, които Диамела Елтит[51] ви предложи за вечеря?

Никога не съм критикувал менюто ѝ. Би трябвало да критикувам чувството ѝ за хумор: то е вегетарианско. Или, още по-добре: диетично.

Наранява ли ви това, че тя ви смята за лош човек, след онази статия за пропадналата вечеря?

Не, бедна Дамиела, това не ме наранява. Но други неща го правят.

Проронвали ли сте някога сълза поради лоша рецензия на някоя от книгите ви?

Много! Всеки път, когато прочета нещо неприятно за самия себе си, аз започвам да плача, търкалям се по пода, драскам се с нокти, преставам да пиша за неопределено дълго време, апетитът ми спада, пуша по-малко, започвам да се занимавам със спорт, разхождам се по брега, който е на не повече от тридесет метра от дома ми, и питам чайките, чиито предшественици са рибите, изяли Улис, защо аз, защо аз? Та аз не съм сторил зло никому!

Чие мнение цените най-високо по отношение на собственото си творчество?

Книгите ми се четат от Каролина (съпругата му), след това от Хорхе (издател на „Анаграма“), а след това се опитвам да им простя завинаги.

Какво си купихте с парите от литературната награда Ромуло Галегос?

Не много неща. Куфар, струва ми се.

Назад във времето, когато живеехте от парите от местни литературни награди, имало ли е награда, за която да не сте успели да си получите парите?

Нито една. Испанските общини, в този смисъл, не могат да бъдат подложени дори и на сянка от съмнение.

Изпитвали ли сте някога непоносим глад, студ, който да ви пронизва до кости, жега, която да ви остави без дъх?

Както Виторио Гасман казва в един филм: с цялата възможна скромност, да.

Открадвали ли сте някога книга, която не харесвате?

Никога. Хубавото на кражбата на книги (за разлика от ограбването на сейфове) е, че вие спокойно изследвате съдържанието им, преди да извършите простъпката.

Разхождали ли сте се някога из пустинята?

Да. Веднъж. Държах се за ръката на баба си. Старата дама беше ненаситна и ми се струваше, че няма да преживея едно такова странстване.

Виждали ли сте някога цветни риби под водата?

Разбира се. В Акапулко, през 1974 и 1975.

Изгаряли ли сте някога кожата си с цигара?

Не преднамерено.

Изрязвали ли сте някога името на някого, когото обичате, в кората на дърво?

Извършвал съм и по-лоши неща, но нека все пак хвърлим едно дебело було върху всичко това.

Виждали ли сте някога най-красивата жена на тоя свят?

Да, когато работех в един магазин, някъде около 1984. Магазинът беше празен и се появи една индийска дама. Тя изглеждаше като – а може би беше – принцеса. Купи си някакви фантастични колиета и аз щях да припадна. Имаше бронзова кожа, дълга червена коса, по същество беше перфектна. Красавица извън времето. Когато трябваше да взема парите за нещата, които беше купила, се почувствах толкова засрамен. Тя ми се усмихна, сякаш разбираше и ми казваше, че всичко е наред. След това изчезна и никога повече не видях жена като нея. Понякога имам чувството, че тя беше самата богиня Кали, покровителката на крадците и занаятчиите, само че Кали е и богиня на убийците, а това индийско момиче беше не само най-красивата жена на света, освен това тя изглеждаше и като добър човек, сладка и сдържана.

Какво обичате повече – кучета или котки?

Кучета, но вече не държа домашни животни.

Какво си спомняте от детството?

Всичко. Паметта ми не е лоша.

Събирахте ли някакви фигурки?

Да. Футболисти и холивудски актьори.

Имахте ли скейтборд?

Баща ми направи грубата грешка да ми подари чифт ролкови кънки когато живеехме във Вилпараисо, който е град, построен сред планини и хълмове. Беше нещо катастрофално. Всеки път, когато сложех кънките, изглеждаше така, сякаш съм тръгнал да се самоубивам.

Кой е любимият ви футболен отбор?

Вече нямам такъв. Обичах ония, които изпадаха в по-долни групи, след това още по-надолу, а след това изчезваха. Призрачни отбори.

На кои личности от универсалната история бихте искали да приличате?

На Шерлок Холмс. На капитан Немо. На Жулиен Сорел, нашия баща, на княз Мишкин, чичо ни, на Алиса, нашата учителка, на Худини, който е смесица от Алиса, Сорел и Мишкин.

Влюбвали ли сте се в съседките си?

Разбира се.

Обръщаха ли ви внимание момичетата в училище?

Не мисля. При всички случаи бях убеден, че не го правят.

Кои са нещата, които дължите на жените в живота си?

Много, много неща. Чувството за предизвикателство, за висок залог. И други неща, за които не говоря, от учтивост.

А те дължат ли ви нещо?

Нищо.

Страдали ли сте заради любов?

Само първия път, много, а след това се научих да не вземам нещата толкова сериозно и да подхождам с повече хумор.

А заради омраза?

Може да прозвучи претенциозно, но никога не съм мразил някого истински. Имам пред вид продължителна омраза, в продължение на дълго време. И ако омразата не е продължителна, тя не е истинска омраза, нали?

Как запленихте съпругата си?

Като ѝ наготвих ориз. По онова време бях истински беден и менюто ми се състоеше предимно от ориз, така че се научих да го готвя по много различни начини.

Как се почувствахте в деня, в който станахте баща?

През нощта, малко преди 12, бях сам, и тъй като пушенето беше забранено, си запалих въображаема цигара от окачения таван на четвъртия етаж. За щастие никой не ме видя откъм улицата, само луната, като би казал Амадо Нерво (мексикански поет). Когато се върнах, една сестра ми каза, че синът ми току-що се е родил. Беше много голям, почти плешив и с широко отворени очи, питайки се кой по дяволите е тоя тип, който го носи на ръце.

Писател ли ще става Лаутаро?

Желая му просто да бъде щастлив. Така че нека по-добре си избере някакъв по-различен занаят: пилот например, или пластичен хирург, или редактор.

Какви черти и жестове от баща му разпознавате у него?

За щастие той прилича повече на майка си, отколкото на мен.

Тревожат ли ви продажбите на книгите ви?

Ни най-малко.

Мислите ли за читателите си?

Почти никога.

От всички забележки, които читателите са отправяли към вас, кои са ви докосвали истински?

Докосват ме истинските читатели, ония, които все още се осмеляват да вземат Философския речник на Волтер, който е едно от най-приятните и модерни неща, които познавам. Докосват ме ония железни момчета, които четат Кортасар и Пара по начина, по който ги чета и аз – и все още се опитвам да ги чета. Докосват ме ония младежи, които заспиват с книга под главата. Една книга е най-добрата възглавница.

Кои са нещата, които ви дразнят?

В сегашния момент, раздразнението е загуба на време. А, за нещастие, на моята възраст времето има значение.

Страхували ли сте се някога от феновете си?

Страхувал съм се от феновете на Леополодо Мариа Панеро, който, между другото, е един от най-добрите живи поети в Испания. В Памплона, по време на един цикъл от конференции, организирани от Хесус Фереро, Панеро завършваше цикъла и, когато започна да наближава времето за неговата лекция, хотелът ни започна да се пълни с типове, които изглеждаха така, сякаш току-що ся избягали от някое заведение за душевно болни – което, между другото, е най-добрата публика, която един поет може да си желае. Проблемът беше, че тези типове изглеждаха не само луди, но и като убийци, така че Фереро и аз се страхувахме, че по някое време някой от публиката ще стане и ще изкрещи: „аз убих Леополдо Мариа Панеро“, и ще застреля поета в главата, след което – защо не? – ще застреля Фереро и мен.

Какво изпитвате, когато някой литературен критик, като Дарио Осес, твърди, че вие сте латиноамериканският автор с най-голямо бъдеще?

Че това сигурно е виц. Аз съм латиноамериканският писател с най-малко бъдеще, макар и да притежавам едно от най-тежките минала, което всъщност е нещото, имащо значение.

Чувствате ли се любопитен относно критическата книга, която Патрисиа Еспиноза подготвя за творчеството ви?

Не. Независимо от начина, по който тя ще ме разглежда в книгата си, аз мисля, че Еспиноза е много добра критичка. Нейното творчество е много необходимо за Чили. Всъщност, нуждата от нов вид литературна критика става все по-наложителна в цяла Латинска Америка.

Какво ще кажете за аржентинската критичка Селина Мазони?

Познавам Селина лично и наистина я харесвам. Дори ѝ посветих един от разказите от Putas Asesinas (Курви-убийци).

Кои са нещата, които ви отегчават?

Празните приказки на левицата. Празните приказки на десницата ми се струват задължителни.

А кои са нещата, които ви развличат?

Да гледам как дъщеря ми Александра си играе. Да закусвам в някой бар близо до брега, да ям кроасан, докато чета сутрешния вестник. Литературата на Борхес. Литературата на Биой[52]. Литературата на Бустос Домек[53]. Да правя любов.

На ръка ли пишете?

Поезията, да. Останалото тракам на един стар компютър от 1993.

Затворете очи: кой латиноамерикански пейзаж се появява пред очите ви?

Устните на Лиза през 1974. Разбитият камион на баща ми по средата на пустинна магистрала. Един болничен павилион в Какенес, където държаха болните от туберкулоза и майка ни, казваща ни – на мен и на сестра ми – да се опитваме да задържим дъха си. Излет до вулкана Попокатепетл с Лиза, Мара и Вера, плюс още някой, когото не си спомням в момента, макар че си спомням устните на Лиза и изключителната ѝ усмивка.

Как изглежда раят?

Като Венеция, надявам се – едно място, пълно с италианци. Едно място, което използва и износва самото себе си, знаейки, че нищо не е вечно, нито дори раят. Всъщност всичко това няма значение.

А адът?

Като Сиудад Хуарес в Мексико, който е нашето проклятие и нашето огледало, помътнялото огледало на нашите фрустрации и на нашата позорна интерпретация на свободата и надеждата.

Кога узнахте, че сте тежко болен?

В 1992.

По какъв начин ви промени болестта ви?

По никакъв. Просто осъзнах, че не съм безсмъртен, което, когато сте на 38, е нещо доста трудно за признаване.

Кои са нещата, които бихте искали да извършите, преди да умрете?

Нищо особено. Предпочитам да не умирам, във всеки случай. Но рано или късно забележителната дама пристига, проблемът е в това, че в много случаи тя не е дама, нито пък забележителна, а просто ослепителна курва.

Кого бихте желали да срещнете в Голямото отвъдно?

Не вярвам в нещо такова. Ако наистина съществува, каква изненада. Начаса бих се записал за някоя лекция на Паскал.

Мислили ли сте някога за самоубийство?

Разбира се. Имаше едно време, в което оцелях именно защото знаех как да го направя, ако нещата се влошат още повече.

Имало ли е момент, в който да ви се е струвало, че полудявате?

Разбира се, но бях спасен поради чувството си за хумор. Разказвах си смешни истории. Или си припомнях комични ситуации, които ме краха да се смея, докато падна на пода.

Безумието, смъртта и любовта, кое от тези три неща сте имали най-много през живота си?

Искрено се надявам, че любовта.

Кое ви кара да се смеете на глас?

Бедите, моите собствени и тия на другите.

А кое ви кара да плачете?

Същите неща: бедите, моите собствени и тия на другите.

Обичате ли музика?

Много.

Оценявате ли творчеството си по същия начин, по който го правят критиците и читателите (най-високо „Свирепите детективи“, а след това останалото)?

Единственият роман, от който не се срамувам, е Антверпен, може би защото той все още е неразбираем. Лошите рецензии, които съм получавал за тази книга, са като бойни отличия, не боричкания, не симулации. Останалата част от „творчеството“ ми? Е, тя не е лоша, това са развлекателни книги, времето ще има окончателната дума. Засега тия книги ми носят пари, те се превеждат, помагат ми да намирам нови приятели, които много често са щедри и много симпатични, в състояние съм да живея истински добре – от литература. Да се оплаквам от това би означавало да бъда нещо неблагодарно и непредсказуемо. Истината е, че не отдавам прекалено голяма важност на творчеството си. Много повече ме интересува работата на други автори.

Бихте ли премахнали някои страници от „Свирепите детективи“?

Не. За да го направя, би трябвало да го прочета отново, а религията ми не позволява подобни неща.

Не се ли страхувате, че някой би пожелал да направи филм от този роман?

О, Моника, страхувам се от други неща. Нека да го кажем така: ужасяващи неща, безкрайно по-ужасяващи неща.

Кои са петте книги, които са оставили видима следва в живота ви?

Тези пет книги всъщност са хиляда. Ще спомена тук няколко, но само като връх на копие или като изкривена презентация: Дон Кихот от Сервантес. Моби Дик от Херман Мелвил. Събраните съчинения на Борхес. Игра на дама от Кортасар. Конфедерацията на глупците от Кенеди Туул. Бих искал също да спомена: Надя от Бретон. Писмото от Жак Вашé. Всичко, свързано с Юбю на Алфред Жари. Животът, начин на употреба от Жорж Перек. Замъкът и Процесът от Кафка. Афоризми от Лихтенберг. Трактатът на Витгенщайн. Изобртението на Морел от Биой Касарес. Сатирикон от Петроний. История на Рим от Тит Ливий. Мисли от Паскал.

Разбирате ли се с редактора си?

Много добре. Хералд е интелигентен човек и много често очарователен. Може би за мен би било по-удобно, ако не беше толкова очарователен. Истината е, че се познаваме от осем години и, поне от моя страна, любовта само се увеличава. Не би трябвало да го обичам толкова много.

Какво бихте казали за хората, които смятат, че „Свирепите детективи“ е най-великият съвременен мексикански роман?

Че те казват това, защото ме съжаляват, че ме виждат като разлагащ се или изчезващ от публичното пространство и не могат да си представят нищо по-добро от това да ме окуражават, изказвайки такива изпълнени със съжаление лъжи – нещо много разбираемо в подобен случай, то дори не е грях.

Вярно ли е, че Хуан Вилоро (мексикански писател) е успял да ви убеди да не наричате „Лайнени бури“ романа си „През нощта в Чили“?

Виторио и Хералд.

От кого приемате съвети по отношение на творчеството си?

Не слушам никого, дори и лекаря си. Раздавам съвети с пълни шепи, но не се вслушвам в никой от тях.

Как е Бланес?

Хубаво село. Малко градче. Тридесет хиляди жители. Много приятно. Основано е преди две хиляди години от римляните. Почивно място не за богатите, а за пролетариата. Работници от севера и изтока. Някои от тях остават тук завинаги. Заливът е толкова красив.

Липсва ли ви нещо от живота в Мексико?

Младостта ми и безкрайните разходки с Марио Сантяго.

От кои мексикански писатели се възхищавате най-много?

Много са. От моето поколение се възхищавам на Даниел Сада, чието писателско начинание е за мен най-опасното, възхищавам се и на Хуан Вилоро, Кармен Булоса, а сред по-младите ме интересуват много Алваро Енрике, Морисио Монтиел, Хорхе Волпи и Игнасио Падила. Продължавам да чета Серхио Питол, който пише все по-добре с времето. Карлос Монсиваис, който има най-острото чувство за хумор. Харесва ми много и Серхио Гонзалес Родригес.

Има ли някакво решение за този свят?

Светът е жив, а за нищо, което е живо, няма лекарство. Това е съдбата ни.

Крепите ли някаква надежда? В кого? В какво?

Скъпа Маристен, отново ме повеждате накъм пасищата на сантименталността, които са родните ми пасища. Крепя надежда в децата. В децата и във воините. В децата, които се шибат като деца и във воините, които се бият като смелчаци. Защо? Хм, тук трябва да се позова на гроба на Борхес, така както би го направил великолепният Гервазио Монтенегро – Гервазио, един член на Академията, също като Перес-Реверте – и нека не казваме нищо повече.

За какво си мислите, когато чуете думата „посмъртно“?

Тази дума звучи като името на някой римски гладиатор. Непобеден гладиатор. Или поне това е нещото, което бедното „посмъртно“ си желае, за да придобие някакъв кураж.

Какво мислите за хората, които смятат, че ще получите Нобелова награда?

Сигурен съм, скъпа Маристен, че няма да получа Нобелова награда, също както съм сигурен, че някой кръшкач от моето поколение ще я получи, и че той дори няма да ме спомене, нито дори като препратка, в речта си в Стокхолм.

Кога сте бил най-щастлив?

Бях щастлив почти всеки ден от живота си, поне по няколко минути, дори и при най-отчайващите обстоятелства.

Какво бихте си пожелали да бъдете, ако не писател?

Бих искал да бъда детектив от отдела за убийства, много повече, отколкото да бъда писател. Сигурен съм в това. Детектив по убийства, някой, който може да се върне при сцената на престъплението, сам, през нощта, и да не се страхува от призраци. Може би тогава наистина бих полудял, но това, бидейки ченге, може да се реши чрез куршум в устата.

„Признавате ли, че сте живели“[54]?

Ами, аз все още съм жив, все още чета, пиша, гледам филми и, както Артуро Прат[55] беше казал на екипажа на „Есмералда“: „Докато съм жив, това знаме няма да бъде спуснато“.

Интервюто води Моника Маристен

Източник

Роберто Боланьо (1953–2003) е чилийски поет и писател, един от най-забележителните и известни представители на съвременната латиноамериканска проза.

Коментари (1)

- 13-02-2011|Punch

Благодариме ти, Златко, за поредното чудесно интервю. Смятам, че Боланьо е наистина един от забележителните автори на нашето време и че Артуро Перес Реверте е глупак. Както и Изабел Алиенде и Пауло Куейо са дъвка за очите. Въпреки всичко кромността на отговорите му в това интервю не дава представа за величината на таланта му, нито за величието на прозата му. Напомня ми факта, че е продавал герданчета от миди и екзотични семки на плажа в Бланес и така се е изхранвал известно време, забавлявайки се вероятно с човешкото пъстрило, докато е пишел, види се, невероятната си проза. Мога да поздравя преводачът на Detectives Salvajes за чудесния превод на заглавието, Свирепите детективи, и да се надяваме скоро да излезе на български. Книгата, която излезе след смъртта му е най-дълбоката, но не най-издържаната като форма. Сигурен също така, че Варгас Льоса, за когото без друго се радвам, бидейки от друго поколение, не се е чувствал задължен да го спомене в нобеловата си реч, но сигурно си е мислил за него. Той е писателят за мен, който стои редом доБорхес, до Маркес, до Хуан Рулфо и Кортасар. Светла му памет!

Евангелието от Йоан

Автор: Робърт Дрейк

„Петър обръщайки се вижда, че иде подире му ученикът, когото обичаше Исус, този, който на вечерята се обърна на гърдите Му и каза: Господи, кой е този, който ще Те предаде?“ (-21:20)

Йоан е един от дванадесетте апостола – по-младият брат на апостол Яков. И двамата са синове на Заведей. Майка му може да е била Соломия, леля на Исус. Йоан вероятно е бил галилейски риболовец, родом от Бетезда.

Някои ранни текстове описват посичането му от евреи – съдба, която е сполетяла и брат му Яков. Но от 150-та година нататък е споменаван като автор на Откровението, а след 175-та година легендата за живота му се е променила, описвайки дълъг живот на книжовник в Ефес. Освен Евангелието и Откровението има още три послания на неговото име.

Никой друг текст в Западната цивилизация не е бил използван толкова често за демонизирането на хомосексуалните – а и на евреите – колкото Новия завет. (Трябва да се отбележи, че последният е съвкупност от отделни книги. С изключение на Апокрифа, само четирите евангелия описват живота на Исус; останалите са просто вдъхновителни текстове.) Но доколко реакцията ни към думите в евангелието – била тя облекчение или отвращение – се основава на прочетеното и доколко на чутото от вторични източници?

Дълго след смъртта на Исус обичаят е бил християнските текстове да се интерпретират от свещеници – подобно на еврейската традиция, в която това се е практикувало от обучени старейшини. И в това няма нищо нередно, или не би имало, ако животинският порив на личния интерес не е влияел толкова упорито върху интерпретирането на свещените текстове. Ние назначаваме свещеници и им даваме власт, а после се изненадваме, че те манипулират библейските послания за собствена изгода. Истината е, че не виждаме причина да се оплакваме, когато техните интереси съвпадат с нашите; само когато се разминават, тогава протестираме. (Същото се отнася за езичниците и за атеистите, които имат собствени предводители, макар и с други имена.)

Както за всички останали, така и за хомосексуалните е най-лесно да поддържат статуквото, ако принадлежат към добре живеещото мнозинство. Как го поддържаме? Като потискаме тези, които ни пречат. Нека не се заблуждаваме, че владеем някаква благородна, екзалтирана от страданието позиция в социалистическия пантеон, само защото сме дискриминирани. Обратните са също толкова склонни да дискриминират, колкото всички останали, при това го правят често. Някои лесбийки са сепаратистки; някои гей мъже са мизогинисти; а голяма част от „нас“ са и расисти. Гей общността – такава, каквато е, дефинирана от лични интереси – често е показвала готовността си да затвори редиците си за бисексуалните, за трансджендър гражданите и за мъжете, обичани от момчета.

Вместо да прегърнем разнообразието в опита на сексуалните малцинства, ние избирателно одобряваме тези групи, които са най-предразположени към споделяне на личните ни интереси. Когато можем да избираме между една личност, която лесно категоризираме, дори и да ни е леко неприятна, и която се вписва в статуквото, и друга, чиито действия застрашават чувството ни за сигурност, защото търсят честност, тези от нас, които живеят комфортно – т. е. мнозинството – се провикват: “Не Тоя, но Варава.“ (18:40)

Кой е бил Исус?

Вдъхновен евреин, който е вярвал, че живее пред свършека на света. Апостолите му са споделяли това усещане за апокалипсис, включително и Павел. Едва с отминаването на времето и осуетения край на света християнството е еволюирало от религия на апокалипсиса до днешния си вид: пропусклива смес от предходни световни религии и традиции (култът към Озирис, египетския бог-слънце, заклан и прероден на третия ден; честването на зимното слънцестоене; гръцките празници на Бакхус и др.), чийто успех може би се дължи толкова на някаква „истина“, колкото и на римския пример за доминиране чрез асимилация, следван по времето на Исус и на писанията на ранната християнска църква.

„1 В началото бе Словото; и Словото беше у Бога; и Словото бе Бог.

2 То в начало беше у Бога.

3 Всичко това чрез Него стана; и без Него не е станало нищо от това, което е станало.

4 В Него бе животът и животът бе светлина на човеците.

5 И светлината свети в тъмнината; а тъмнината я не схвана.“

Започвайки преди Времето, Евангелието от Йоан има една основна цел: да утвърди Исус като Христос, Месията, изкупителната сила, чрез която се постига единството с Бог след смъртта. Думите на Исус са свързани с думите от Еврейската библия:

„Понеже законът бе даден чрез Моисей, а благодатта и истината дойдоха чрез Исус Христос.“ (1:17)

Апостол Йоан продължава с разказа за друг Йоан, който кръщава с вода, сянка на този, „Който кръщава със Светия дух“ (1:33).

В цялото евангелие се редуват няколко похвата: метафорите на светлината и на зрението, и обещанието, че Исус води към нещо велико, което е възможно само след физическата му смърт. И може би най-интригуващото повторение – на което Исус реагира с нарастващо раздразнение – е принудата му да се обяснява и оправдава пред хора, които искат повече, отколкото той може да им даде, докато отказват това, което им предлага.

Исус събира учениците си и посещава една сватба, на която превръща водата във вино по молба на майка си. Изхвърля от храма хората, които разменят пари, прекатурва трапезите им и казва: „Дигнете ги оттук ; не правете Бащиния Ми дом, дом на търговия“ (2:16). Скоро след това, разпитван от евреите, Исус отговаря: „Разрушете тоя храм и за три дни ще го издигна“ (2:19). Самите евреи го разбират неправилно и мислят, че има предвид синагогата, чието построяване е отнело 46 години, „но Той говореше за храма на тялото Си“ (2:21).

След това Исус е посетен посред нощ от един фарисей на име Никодим, който го поставя на разпит (а по-късно принася смирна и алое за подготовката на тялото му за погребение след разпятието). Тук започва един диалог, който Исус продължава с други фарисеи по-късно (и с по-слаб успех), и в който въвежда няколко основни аргументи: „Понеже Бог не е пратил Сина на света да съди света, но да бъде светът спасен чрез Него“ (3:17); „Понеже всеки, който върши зло, мрази светлината, и не отива към светлината, да не би да се открият делата му“ (3:20). Тук Исус ясно заявява, че неговата роля не е да осъжда, като по този начин утвърждава вътрешния човешки стремеж към самосъхранение за сметка на истината и на справедливостта.

Жените играят интересна роля в евангелието от Йоан. Исус е хаплив с майка си на сватбата (когато тя му се оплаква, че виното на домакините е свършило, той отговаря: „Какво има между Мен и теб жено? Часът Ми още не е дошъл“ (2:4), но е мил със Самарянката, която среща пред един кладенец. Това е изненадващо събитие, като се има предвид, че евреите не са се сближавали със Самаряните по онова време. Но тя е честна с него и приема думите му с любопитство, а не с враждебност:

„Казва Му жената: Зная, че ще дойде Месия (който се нарича Христос); Той, когато дойде, ще ни яви всичко.“ (4:25)

„Казва ѝ Исус: Аз, Който се разговарям с теб съм Месия.“ (4:26)

Възгледите за жените, споделяни от съвременниците на Исус, най-добре се виждат от последвалата ситуация:

„В това време дойдоха учениците Му, и се почудиха, че се разговаря с жена; но никой не рече: Какво търсиш? Или: Защо разговаряш с нея?“ (4:27)

За апостолите е истинско чудо, че Исус благоволява да говори с жена. Той е живял в патриархално общество, в което думите на „слабия“ пол не са имали голяма стойност. (Това прави още по-интересна ролята им в евангелието; по-късно ключовото откритие, че гробницата на Христос е празна, ще бъде направено от жена).

Самаряните са развълнувани от това, което е казала жената, и умоляват Исус да остане при тях за няколко дни. Той се съгласява и по време на престоя му го признават за Христос. Накрая, при завръщането му при своите последователи “… Исус заяви, че пророк няма почит в родината си.“ (4:44)

По-късно Спасителят успява да излекува болния син на един мъж от километри разстояние. В съботен ден помага с чудо и на един куц човек, предупреждавайки го: „не съгрешавай вече, за да те не сполети нещо по-лошо.“ (5:14) И когато излекуваният казва на евреите кой му е помогнал, те порицават Исус, че е работил в съботен ден. „А Исус им отговори: Отец Ми работи до сега, и Аз работя.“ (5:17)

С действията си той на практика отнема светостта на деня за почивка и за молитва. Това е основна догма в еврейската вяра. Но според Исус Божието дело не трябва да бъде отричано в никой ден.

Скоро след това, в отговор на запитвания от евреите Исус казва: “Защото, нито Отец не съди никого, но е дал на Сина да съди всички“ (5:22); и: “Аз не мога да върша нищо от Себе си; съдя както чуя; и съдбата Ми е справедлива, защото не искам Моята воля, но волята на Онзи, Който Ме е пратил“ (5:30).

Този път Исус признава, че може да съди, но не да осъжда, и че чрез него се манифестира волята на Бог.

После смъмря евреите, обвинявайки ги, че не вярват дори в Моисей:

„Защото, ако вярвахте Моисея, повярвали бихте и Мене; понеже той за Мене писа“ (5:46)

„Но ако не вярвате неговите писания, как ще повярвате Моите думи?“ (5:47)

Справедливо ли е това? (И има ли значение дали е справедливо?) Някакъв човек идва при вас, пренебрегва ключови правила от вярата ви, а после заявява, че той самият е изпълненото обещание на тази вяра. Бихте ли му повярвали? Бихте ли му повярвали, ако ви се случи днес?

Исус отпътува другаде, нахранва 5 000 човека с пет ечемичени хляба и с две малки риби, ходи по вода, после се връща, за да каже, че е храната на живота, „хлябът, който е слязъл от небето“ (6:41). (Евангелието от Йоан избягва идеята за непорочното зачатие; няма никаква причина Йосиф да не е бащата на Исус, така че претенциите за слизане от небето изглеждат – пред тези, които познават семейството на Исус – малко смахнати.) Спасителят продължава с твърдението, че ще се откаже от телесното си съществуване „за живота на света“ (6:51), след което призовава към своеобразен канибалистки ритуал в синагогата на Капернаум:

„Затова Исус им рече: Истина, истина ви казвам, ако не ядете плътта на Човешкия Син, и не пиете кръвта Му, нямате живот в себе си“ (6:53)

„Който се храни с плътта Ми и пие кръвта Ми, има вечен живот; и Аз ще го възкреся в последния ден.“ (6:54)

„Защото Моята плът е истинска храна, и Моята кръв е истинско питие.“ (6:55)

„Който се храни с Моята плът и пие Моята кръв, той пребъдва в Мене, и Аз в него.“ (6:56)

Последователите му чуват, но първо го приемат буквално и казват: „Тежко е това учение; кой може да го слуша?“ (6:60) Исус е разгневен от реакцията им и отговаря: „Това ли ви съблазнява?“ (6:61) (в английски превод – отблъсква, бел. прев.), преди да им напомни:

„Духът е, който дава живот; плътта нищо не ползува; думите, които съм ви говорил, дух са и живот са.“ (6:63)

Много от последователите му в синагогата го напускат – буквално или символично – но дванадесетте апостола остават, уверявайки го в своята преданост, дори когато той им разкрива, че един сред тях “е дявол“ (6:70).

Има предвид Юда.

Новините за Исус се разпространяват. Следват повече конфронтации с евреите и с фарисеите, в които се оформят идеи и се избистрят позиции, включително съвета му „Не съдете по изглед, но съдете справедливо“ (7:24) Никодим се опитва да го защити, но без успех, и Исус заминава на Елеонския хълм.

На следващата сутрин се връща в храма и хората отново го обкръжават, а „Той седна и ги поучаваше“ (8:2). Книжниците и фарисеите довеждат пред него една жена, хваната в изневяра – грях, който се наказва със смърт чрез убиване с камъни. Исус ги смъмря: „Който от вас е безгрешен, нека пръв хвърли камък на нея“ (8:7). Това обърква хората, защото не могат да го излъжат, и когато Исус поглежда към отхвърлената жена, казва:

„Жено, къде са тези [които те обвиняваха]? Никой ли не те осъди?“ (8:10)

„И тя отговори: Никой Господи. Исус рече: Нито Аз те осъждам; иди си, отсега не съгрешавай вече.“ (8:11)

Когато Исус и Фарисеите продължават да спорят, той им казва: „Вие съдите по плът, Аз не съдя никого.“ (8:15), и „всеки, който върши грях, слуга е на греха“ (8:34). Този спор приключва с най-яростното разобличение на фарисеите досега, с език, който още повече ги настройва срещу пророка, защото той ги бичува с думи така, както по-късно ще бъде наказан с камшик:

„Исус им рече: Ако беше Бог вашият Отец, то вие щяхте да Ме любите, защото Аз от Бога съм излязъл и дошел; понеже Аз не съм дошел от Себе Си, но Той Ме прати“ (8:42)

„Защо не разбирате Моето говорене? Защо не можете да слушате Моето учение“ (8:43)

„Вие сте от баща дявола, и желаете да вършите похотите на баща си. Той беше открай човекоубиец, и не устоя в истината; защото в него няма истина. Когато изговаря лъжа, от своите си говори, защото е лъжец, и на лъжата баща“ (8:44)

И завършва с изумително твърдение, което засяга корените на юдеизма:

„… преди да се е родил Авраам, Аз съм.“ (8:58)

Исус избягва от фарисеите и по-късно извършва поредното чудо в съботен ден като помага на един сляп по рождение мъж да прогледне, намазвайки клепачите му със смес от слюнка и глина. Това отново ядосва фарисеите и Исус се опитва безуспешно да ги поучи. Някои от тях все пак се усъмняват:“Да не сме и ние слепи?“ (9:40), което може да се нарече прогрес.

Исус представя себе си като „добрият пастир“ (10:11) и добавя едно твърдение, което напомня за случката в Самария:

„И други овце имам, които не са от тая кошара, и тях трябва да доведа; и ще чуят гласа Ми; и ще станат едно стадо с един пастир.“ (10:16)

Този детайл е важен, защото обикновено апостол Павел е сочен като първият, който прави християнството достъпно не само за евреите. Въпреки че апостолът развива посланието отвъд тези граници, ясно е, че то е предназначено не просто за еврейската раса, а за еврейския дух, духа на Бога, донесен от Исус, за да пребъде у всеки.

В известен смисъл Исус е бил първият реформатор на юдеизма.

Някои откриват и хомоеротичен момент в 11-та глава на Евангелието от Йоан.

В него Исус възкресява Лазар от мъртвите.

Лазар е братът на Марта, както и на Мария – онази, която ще помаже Исус с миро и ще избърше нозете му с косата си. Тези жени пращат вестта до Исус: „Господи, ето този, когото обичаш, е болен“ (11:3).

Но Йоан продължава разказа с изненадващ обрат: „А Исус обичаше Марта, и сестра ѝ, и Лазара“ (11:5). Спасителят умишлено изчаква, докато разбере, че Лазар е мъртъв, и едва тогава отпътува от Ерусалим, където е посетил мястото на кръщението си, към Витания.

Марта го посреща пред дома си с думите: „Господи, да беше Ти тука, не щеше да умре брат ми“ (11:21); но без озлобление или възмущение, а с вярата, че брат ѝ ще бъде възкресен „на последния ден“ (11:24).

„Исус ѝ рече: Аз съм възкресението и живота, който вярва в мен, ако и да умре, ще живее“ (11:25)

Марта се съгласява с цялото си сърце – толкова е силна вярата ѝ, че Исус е Спасителят. Но при срещата с Мария нещата не са толкова лесни, защото тя плаче, обкръжена от цялото семейство и от приятелите си. Тогава Исус „разтъжи се в духа си и се смути“ (11:33).

Защо и той е смутен? Предварително е знаел, че приятелят му е болен, но умишлено не е пристигнал навреме. Потеглил е за дома на Мария и на Марта, едва когато е разбрал за смъртта му. Логично е да се попита защо е изчакал.

Дали защото, както предходният текст подсказва, Исус е мислил, че възкресението на Лазар ще му донесе слава; че то ще бъде велика метафора, по-мащабна и от проглеждането на слепеца по рождение? Дали е тъгувал за изгубения приятел или по-скоро заради болката, която е причинил на Мария с егоистичния си план?

„Исус се просълзи.

Затова юдеите думаха: Виж колко го е обичал!“ (11:35,36)

Исус отива до пещерата. Заповядва да се отмести камъка пред входа ѝ и възкресява Лазар от мъртвите.

После идва Пасхата. След като яде, Исус се съблича. Слага си престилка и измива краката на учениците си, а после ги подсушава със същата престилка. Накрая им казва, че го прави, „защото ви дадох пример да правите и вие, както Аз направих на вас“ (13:15). И после:

„Истина, истина ви казвам, слугата не е по-горен от господаря си, нито пратеникът е по-горен от онзи, който го е изпратил“ (13:16)

След това, внезапно разтревожен, Исус съобщава, че един от събралите се ще го предаде:

„А на трапезата един от учениците, когото обичаше Исус, беше се облегнал на Исусовото лоно.“ (13:23)

„Затова Симон Петър му кимва и му казва: Кажи ни за кого говори.“ (13:24)

„А той като се обърна така на гърдите на Исус, каза му: Господи, кой е?“ (13:25)

Когато Исус посочва Юда, последният „веднага излезе; а беше нощ“ (13:30).

За пореден път Йоан използва символите на светлината и на мрака, за да разграничи доброто от злото. Но колко лош е Юда? Може ли да бъде наречен лош човекът, комуто съдбата (Бог) е отредила водеща роля в осъществяването на всевишния план? Може би е по-добре да се запитаме къде би бил Исус без предателя си.

Исус сякаш се успокоява след заминаването на Юда. След като е измил символично нозете на последователите си, и единият от тях, още неназован, е положил глава на гърдите му, Спасителят преминава от отвлечени метафори към ясни наставления как апостолите трябва да се отнасят един към друг и какви закони трябва да следват:

„Нова заповед ви давам, да се любите един другиго; както Аз ви възлюбих, така и вие да се любите един другиго.“ (13:34)

„По това ще познаят всички, че сте Мои ученици, ако имате любов помежду си.“ (13:35)

Исус повтаря това послание няколко пъти в следващите две глави. И същевременно започва да дава обещания, че ще ги посети след смъртта си. Но въпреки тези уверения, остава неизбежното знание за предстоящата му смърт, което сякаш хвърля покров върху остатъците от вечерята.

После – в 15-та глава – той казва нещо, което е по-стъписващо и от чудесата в съботния ден, и от желанието му да направи Бог достъпен не само за евреите:

„Ако пазите Моите заповеди, ще пребъдвате в любовта Ми, както и Аз упазих заповедите на Отца си и пребъдвам в Неговата любов.“ (15:10)

Преди е намирал за добре да нарушава определени закони, а тук направо пренебрегва всичките: Десетте божи заповеди и законите на Левит са заменени:

„Това е Моята заповед, да се любите един друг, както Аз ви възлюбих.“ (15:12)

„Никой няма по-голяма любов от това щото да даде живота си за приятелите си.“ (15:13)

Вече всичко се свежда до този единствен закон. Не до сложната последователност от забрани и наставления; не до степенуването на погнусата и до смъртните наказания, а до едно правило, според което ще бъде съдено всичко останало.

Радикалната същност на това призвание не може да бъде подценена. А там, където се случва радикална промяна, винаги се появява и съпротива. Исус знае това и успокоява учениците си:

„Ако светът ви мрази, знайте, че Мене преди вас е намразил“ (15:18)

„Ако бяхте от света, светът щеше да люби своето; а понеже не сте от света, но Аз ви избрах от света, затова светът ви мрази.“ (15:19)

И още:

„Ще ви отлъчат от синагогите; даже настава час, когато всеки, който ви убие, ще мисли, че принася служба на Бога.“ (16:2)

„И това ще сторят, защото не са познали нито Отца, нито Мене.“ (16:3)

Всичко това е изречено, докато едно ухо е притиснато над сърцето му, докато ароматът от косата на младежа е в ноздрите му, и нежната им любов е любовта към Бог.

Исус осъзнава добре двойното значение на посланието си. Дори когато дава на последователите си любов и надежда – „Аз победих света.“ (16:33) – той не им позволява да забравят, че първо трябва да изстрада нещо ужасно. Петър е предупреден, че ще се отрече от него три пъти преди първи петли.

После Исус отива в градината заедно с апостолите си.

Юда го пресреща там и го предава.

Отвеждат го при свекъра на първосвещеника Каиафа – Анна. Самият Каиафа е бил сред фарисеите, които са изпитвали Исус, и вижда в него голяма заплаха за властта си.

Исус е ударен през лицето от римски войник, защото не отговаря задоволително на въпросите на Анна. Петър се отрича от Спасителя си три пъти и петелът пропява. Анна изпраща Исус при Каиафа, който пък го предава на Пилат Понтийски.

Пилат е един от няколкото човека, които са представени от Йоан в по-положителна светлина, отколкото заслужават. Ужасяващ мъж, едновременно слаб и влиятелен, той изглежда добронамерен в евангелието. Може би има политическа съобразителност в описанието на Пилат по времето на първото написване и разпространение на текста, но то не е правдиво. В исторически смисъл Пилат е бил прасе.

Той не вижда проблем с Исус и предлага на евреите да изберат кой затворник да освободят – такъв е бил обичаят всяка година на Пасха – него или един закоравял престъпник на име Варава.

Но Варава не представлявал заплаха за статуквото.

Исус е бит с камшик, коронован с трънен венец и покрит с пурпурна роба от римски войници, които викат „Здравей, царю юдейски!“ (19:3), докато го бият. Пилат се опитва няколко пъти да го освободи, но тълпата настоява за разпъването му. Накрая владетелят изпълнява желанието им.

Исус е отведен в Голгота и разпънат на кръст между двама крадци. На иврит, на гръцки и на латински Пилат написва знак, който окачват над главата на разпнатия: „Исус Назарянин, юдейският цар.“ (19:19)

Фарисеите настояват да се допълни „Самозваният“ пред „цар“, но Пилат отказва с думите „Каквото писах, писах.“ (19:22)

Докато Исус виси на кръста, войниците под него си разпределят дрехите му, с изключение на една от тях, за която хвърлят жребий.

„А при кръста на Исуса стоеха майка Му, и сестрата на майка Му, Мария Клеопова и Мария Магдалина.“ (19:25)

„А Исус като видя Майка Си и ученика, когото обичаше, който стоеше близо, каза на майка Си: Жено, ето сина ти!“ (19:26)

„После каза на ученика: Ето майка ти! И от онзи час ученикът я прибра у дома си.“ (19:27)

Исус казва само още две неща: че е жаден – и му дават гъба, потопена в оцет; и „Свърши се“ (19:30), след което издъхва.

По-късно нозете на тримата трябва да се счупят и телата им да бъдат смъкнати, защото евреите не допускат да има разпънати тела на съботния ден. Войниците виждат, че Исус е издъхнал, и пробиват с копие плътта над ребрата му, от която потичат кръв и вода.

Йосиф от Ариматея, таен поклонник, получава разрешение от Пилат да снеме тялото на Исус от кръста. Двамата с Никодим го помазват със смирна и алое, след което го обвиват в плащаница, и го полагат в една неизползвана гробница, която се намира в градината на Голгота, и чийто вход е покрит от масивен камък.

Майката на Исус е приютена от неговия любим ученик.

„В първия ден от седмицата Мария Магдалина дохожда на гроба сутринта, като беше още тъмно, и вижда, че камъкът е дигнат от гроба.“ (20:1)

„Затова се затича и дохожда при Симон Петър и при другия ученик, когото обичаше Исус, и им казва: Дигнали Господа от гроба, и не знаем где са го положили.“ (20:2)

„И тъй, Петър и другият ученик излязоха и отиваха на гроба;“ (20:3)

„И двамата тичаха заедно, но другият ученик надвари Петра и стигна пръв на гроба.“ (20:4)

„И като надникна, видя плащаниците сложени, но не влезе вътре.“ (20:5)

Симон Петър обаче влиза и вижда кърпата за главата да лежи отделно от плащаницата.

„Тогава влезе другият ученик, който пръв стигна на гроба; и видя, и повярва.“ (20:8)

Мъжете се завръщат вкъщи. Но Мария остава и плаче, докато накрая вижда два ангела на местата, на които са били главата и нозете на Исус. Те я питат защо плаче, а тя им отговаря, че някой е отнесъл тялото му.

После се обръща към изхода и вижда Исус да стои в сянка пред нея.

Отначало не го разпознава и мисли, че е градинарят. После го вижда, разговаря с него и – преди да тръгне, за да разкаже на апостолите:

„Казва ѝ Исус: Не се допирай до Мене, защото още не съм се възнесъл при Отца; но иди при братята Ми и кажи им: Възнасям се при Моя Отец и вашия Отец, при Моя Бог и вашия Бог.“ (20:17)

Същата вечер Исус се появява и пред своите ученици, предавайки им Утешителя, Светия дух и силата да прощават грехове. Но един от учениците не присъства – Тома – и отказва да повярва на новината, че Спасителят е отново сред тях. Затова Исус се появява за втори път и разсейва съмнението:

„И подир осем дни учениците Му пак бяха вътре, и Тома с тях. Исус дохожда, като беше заключена вратата, застана насред, и рече: Мир вам!“ (20:26)

„Тогава каза на Тома: Дай си пръста тука и виж ръцете Ми, и дай ръката си и тури я в ребрата Ми; и не бъди невярващ, а вярващ.“ (20:27)

„Тома в отговор Му рече: Господ мой и Бог мой!“ (20:28)

Исус се появява и трети път, но само пред няколко от учениците си, които са излезли да ловят риба. Те не го познават в началото, но после единият от тях го разпознава. С помощта на поредното чудо неуспешният им ден е компенсиран с голям улов и всички сядат заедно да ядат.

След третата си поява Исус възкръсва окончателно от мъртвите.

Но Симон Петър също е сред тези ученици и с него се случва може би най-нежният момент в Евангелието – освен онзи, в който незнайният възлюбен апостол отпуска главата си върху гърдите на Исус.

„А като позакусиха, Исус казва на Симон Петър: Симоне Ионов, любиш ли Ме повече отколкото Ме любят тия? Казва му: Да. Господи, Ти знаеш, че Те обичам. Той му казва: Паси агънцата ми.“ (21:15)

„Пак му каза втори път: Симоне Ионов, любиш ли Ме? Казва Му: Да, Господи, Ти знаеш, че Те обичам. Той му казва: Паси овцете Ми.“ (21:16)

„Казва му трети път: Симоне Ионов, обичаш ли Ме? Петър се наскърби за гдето трети път Му рече: Обичаш ли Ме? и Му рече: Господи, Ти всичко знаеш, Ти знаеш, че те обичам. Исус му казва: Паси овцете Ми.“ (21:17)

Три пъти Петър е отрекъл, че познава Исус, и три пъти му е позволено да изповяда любовта си отново. Тази прошка е милостив завършек и напомняне, че способността да изкупваш греховете си е много по-велика от способността да прощаваш.

Що се отнася до идентичността на любимия ученик, опазена в тайна до самия край на евангелието – Йоан (John в англоезичните преводи; изобразяван като орел в християнските изкуства – бел. прев.) я разкрива с елегантен жест:

„Този е ученикът, който свидетелствува за тия неща, който и написа тия неща; и знаем, че неговото свидетелство е истинно.“ (21:24)

Преди да продължим е важно да отбележим, че способността на Исус да възкръсне от мъртвите е представена успоредно със способността му да преоткрие телесната си форма. Когато Мария Магдалина го вижда, той не може да бъде докоснат – и не трябва да бъде докоснат! Когато се явява пред Тома, може да бъде докоснат – но не е; а когато пристига на брега, Исус отново е човешко същество, способно да се наслаждава на удоволствията в живота като храната и обичта.

Превод: Николай Атанасов

Robert Drake. The Gay Canon. Anchor Books, New York, 1998; pp. 105-123.

Библия. Библейско дружество. София, 1998

Робърт Дрейк е преподавател по творческо писане в The American University, Washington D. C. Автор е на романа „The Man: A Hero for Our Time“ (1995), на сборника с критически есета „The Gay Canon“ (1998) и др. Носител на престижната награда за гей литература Lambda(1997) за съставителството на двете антологии с къси разкази „Hers: Brilliant New Fiction by Lesbians“ и „His: Brilliant New Fiction by Gay Men“.

Коментари (2)

- 06-02-2011|Светла – За цитирането на Библията

Странно, че повечето цитати са направени по протестантския превод на Библията от 1940 г., примесени понякога със стандартизирания превод от 2005 г., който не се различава особено, освен че прави някои по-скоро правописни уточнения (с което донякъде убива вкуса на текста, странно). Навярно най-поетичен е Цариградският превод, колкото и да е словесно остарял. И за мен е често проблем кой точно превод да използвам, но все си мисля, че той трябва да е разпознаваем за този, който го чете; да бъде използвания в момента превод. Със сигурност не е протестантският.

Във всички преводи обаче се говори за Витезда, а не за Бетезда.

- 18-03-2011|Nina

http://en. wikipedia. org/wiki/Bullying

Краят на маразма

Автор: Йордан Ефтимов

Виктор Пасков

(10 септември 1949 – 16 април 2009)

Виктор Пасков бе автор на отчаяна проза. Героите му – в конвулсии, а стилът – безобразно ярък, с недопустимо съчетаване на чисти цветове. Много семпъл като мислене писател, той не пишеше за нищо друго, освен за твореца, на когото е позволено да бъде ужасен, защото само той обича и живее истински, само той е истински ужасен. И дори когато е избрал да използва сюжетите от порнографските канали, като в „Аутопсия на една любов“, той е сантиментален и убедителен за вечно готовите да съчувстват на онази свиня твореца.

В един форумен коментар след мемориалната страница на вестник „Дума“ негов познат, подписал се като Любомир Гаврилов, казва остро: „Виктор Пасков приживе виждаше агенти на ДС навсякъде.“ Потвърждава го героят му в „Ций Кук“, който усеща, че винаги някой го следи и дори не върви по петите му, а е винаги една крачка преди него на всяко място, където отива. Може би обществената позиция на Пасков след 1989 г. изобщо не влиза в противоречие с белетристиката му, където героят е самоомерзен, намразил не само света, който обитава, но и себе си? Може би не става дума за обикновен слаб ангел, какъвто имат героите му, когато подкрепяше Георги Първанов и участваше във всякакви подписки срещу Сорос или управлението на Костов редом до талантливи артисти, които до един се оказаха доносници на Държавна сигурност? Пасков очевидно имаше своя утопия – тази за намиращия се над политиката творец. Точно тази визия го кара да избере за свои приятели и Христо Калчев, с неговия алкохолизиран свят, тотална параноя и политическо самомаргинализиране, и Иван Гранитски, с неговите Съвети за културно развитие към Президента. Не, Виктор Пасков беше много повече от облизанко, който се върти около трапезата на управниците, за да си осигури прилично съществуване и реализиране на творческите си проекти. Неговата представа бе наивно ницшеанска, той бе избрал кои да са художниците свръхчовеци, към които да принадлежи и които стоят като абсолютен контрапункт на скотското общество. Всички те са хиперболици, владетели на великолепни тостове и скрабьозни проклятия. Всички до един са циници, а някои – като Калчев и много от анонимните му познайници на градус – и чисти киници.

Белетристиката на Пасков е пълна с маразъм. Йов от „Мартина“ е наркоман, който не може да търпи българския еснафски свят около себе си и затова е непрекъснато друсан. Героят от „Ций Кук“ се държи като герой на Буковски, но алкохолният делириум не му пречи да вижда на всеки метър, зад всеки ъгъл мизерията и лъжата, в които е потопен като ембрион в стъкленица с формалдехид. Далеч по-тривиално, реалистично са представени героите му музиканти – младия Виктор в „Германия – мръсна приказка“ и героя от „Аутопсия на една любов“ – които с изцъклени очи, като пеперуди на карфици, треперят от ужаса, че живеят в най-отвратителната битова, дребнобуржоазна неистина. Навсякъде заобикалящият свят е неистински, като употребяван многократно декор въпреки различните епохи в постановките. Неистински, но и самоопровергаващ се със своята олющеност, оплютост от мухи, евтина лъскавост.

Историческият разказ на Пасков е „Ций Кук“ – разказът за неавтентичността, за нелепото участие в събития, над които нямаш никакъв контрол дори когато си избягал от обичайния орднунг на подреденото си всекидневие. Не само вечно откриваш, че не си първи, но и че грозните събития, които си предизвикал нарочно, отказвайки контрола на съзнанието посредством безпаметно напиване, не са предизвикани от теб.

Антропологическият разказ на Пасков започва с „Невръстни убийства“, чийто герой дете е наясно, че никога няма да има абсолютен слух, продължава през гастарбайтерския кошмар на героя от „Германия – мръсна приказка“ рязко да бъде придърпан в сюжета на примерен сив бюргер и свършва с „Аутопсия на една любов“, където унижението и неразбирането са толкова плътни спътници на най-възвишеното чувство, колкото и предателствата на тялото.

Но нелепият свят непрекъснато го наказваше с неуместност. Ужасен от тъпото дирене на корените, той обруга в „Мартина“ фолклорните човечища, селяните, самото село с шопския му език и дивашки ритуали, но във филма „Индиански игри“ целият този кич по-скоро тържествува (съчетан с повял откъм русенските събития екологизъм). Обруга в „Биг бизнес“ „успелите на Запад“ бизнесмени, като описа поръчката за фалшива автобиография, която му отправя един резидиращ в Париж български милионер, но точно този текст не се радва на никаква популярност у нас. В „Биг бизнес“ е изобразен и български просяк в парижкото метро, който крещи, че е жертва на режима на Чаушеску, и който заявява на писателя Пасков, че го познава като близък на Тодор Живков и че като таксиджия го е карал в олян вид от резиденцията към града.

Нелепостта го застигна и в некролозите. Няма късмета на Константин Павлов, след чиято смърт един вестник озаглави страницата си с едри букви: „Константин Павлов реди рими пред Бога“. Но бе наречен „посланик на светлината“.

Виктор Пасков се самоописа в есето „Лот в ексил“ и дори изобрети понятието „ексилант“, за да се постави сред радикалните отрицатели на посредствеността, на живеенето нито горещ, нито студен.

Йов, Лот, Мартина, постоянното присъствие на не-назования Христос. Библейският интертекст на творбите му също има обяснение в афинитета му към един възвишен, релефен стил. Както и любовта му към немските романтици. Към френските екзистенциалисти. Към американските постмодернисти.

Виктор Пасков ошашави всички с това, че посмя да пише една неоавангардистка проза в епоха, когато българската литература бе потънала в битовизъм. Не бе единствен. Клаустрофобията на „развития социализъм“ бе уловена и от Красимир Дамянов, и от Александър Андреев, и от Златомир Златанов – страховити писатели, които се отказаха от самомитологизиране, отказаха се дори от това да минават за творци. Не бяха толкова самолюбиви и толкова наивни. Пасков обаче бе и благодарение на това масовата публика все пак знае, че българската литература познава пародията, самоиронията, безпощадното отвращение.

Публикация със съгласието на автора.

Йордан Ефтимов е български поет, литературен историк и критик. Главен асистент по теория на литературата в Нов български университет, София. Доктор по история на българската литература с дисертация на тема „Проблеми на символизма в творчеството на Иван Андрейчин, Иван Грозев, Димо Кьорчев и Димчо Дебелянов“ (2008). От 1993 г. с прекъсвания е редактор на независимото седмично издание за култура „Литературен вестник“. Автор е на стихосбирките „Метафизика на метафизиките“ (1993), „11 индиански приказки“ (1997), „Африка/Числа“ (1998), „Опера нигра“ (2001) и „Жена ми винаги казва“ (2005), а също и на научнопопулярните книги „Антична литература“ (2001) и „Модернизъм“ (2003), както и на монографиите „Опроверганата добродетел: Опити върху Цветан Марангозов“ (2008) и „Двойното дъно на класиката“ (2010).

Коментари (17)

- 06-02-2011|Гост

Добра статия, отличен анализ. Защо му трябва на този Йордан Евтимов да пише безлични, бездарни стихове? Оказва се, че в критиката го бива.

- 06-02-2011|Втори гост – Браво

Браво, браво, браво!

- 07-02-2011|поети

Ефтимов е един от най-добрите поети. Още с първата си стихосбирка.

- 08-02-2011|mira d. – браво

личи огромната ерудиция на автора!

- 08-02-2011|цвете

Аз лично за г-н Евтимов не съм чувала и дума, но пък съм чела Виктор Пасков и ,, Аутопсия на една любов ,, ми е любима книга. Само един интелектуално,, импотентен,, мъж и творец би могъл да вижда в тази толкаво истинска и стойностна книга сцени от порнофилм? От тази ваша статия г-н Евтимов лъха много завист, злоба и чиста ,, порнография,, словестна, достойна за филмите за възрастни след полунощ. Но какво да се прави -Вие това виждате с вашето съзнание …или подсъзнание? Ценителите виждат една книга за истинската, неподправена любов, за хора на изкуството-музиканти, за отношения между колеги. Задавате ли си въпроса дали сте по-добър в писането на собствените ви или в хуленето на чуждите творби?

- 08-02-2011|Златко

Разпалиха се дори и цветята, както виждам, но Данчо сигурно си е правил сметката, когато е писал нещата си. А инак, да, жените нерядко ни наричат „импотентни“, с повод и без, на което пък ние отговаряме с други определенийца, не винаги единствено словесТни. Жега, братко, спасение няма!

Цвете, виж използвай програмата за корекция на правописа, която Firefox предлага безплатно. Или изпращай съобщенията си директно до Данчо, като MP3-файлове. А за книгите на Пасков, и то точно „Анатомията“… Доколкото си спомням, най-използваната дума в нея беше „сперма“, така че, не те ли притеснява малко мисълта, че може би излагаш вкусовите си предпочитания малко прекалено открито?

- 08-02-2011|Златко

Уважаеми дами, моля за извинение. Понякога суетата ме надвива яко – и това винаги са моментите, в които пропускам да забележа, че едно или друго острословийце може би не си струва изказването.

- 09-02-2011|цвете

Интересно защо ли пък аз не съм запомнила точно тази дума от книгата? Как от нещо спомената между другото си личи кой какво подсъзнание има?! А що се отнася до моите вкусови предпочитания съвсем логично е смятам да не харесвам ,, импотентни,, мъже. А що се отнася да теб,, Златко,, задай си въпроса дали си ,, златен,, поне в очите на една жена. И ми се струва, че прекалено лично приемаш нещата?! Не е нужно да се вълнуваш толкова много, че да пишеш цели 2 коментара един след друг. Книгата е чудесна и съм сигурна, че Виктор Пасков се чете от ценители, а не от посредствени драскачи, които могат само да хулят и опорочават нещо написано толкова добре!

- 09-02-2011|Златко

Благодаря ти, Цвете, но аз си се вълнувам, такъв ме е направил Господ. А инак, с удоволствие бих се опитал да последвам съвета ти, но не става, пусто, не става…

- 09-02-2011|Десислава

Няма нужда да се защитава очевидното – Виктор Пасков е интересен, винаги е бил аристократично дистанциран и това най-много винаги е дразнело плебса. Не може никому неизвестния Данчо да се изявява като ментор и съдник, а друг да не може да каже своето мнение. Не така, господин Златко – не защитавайте плебса, той не знае какви ги пише! Най-странното в случая е, че един човек, също „на перото“ (Евтимов нали е „поет“), не може да преодолее омразата си, завистта си към един покойник! Това е страшно, но и типично за българите! Мислех, че в творческата гилдия е по-лесно преодолимо. Уви, нищо подобно! Та, така – исках да кажа, че Виктор Пасков не е залък за малката устичка г-н Данчо – да си гледа драсканиците и да не ни занимава с главоблъсканиците си!

- 09-02-2011|Златко

Интересна страна, интересна среда, в която незнанието очевидно се счита за аргумент (вече втора дама се обажда, започвайки с думите „не знам кой е Ефтимов“, за втори път изписвайки името му неправилно, и за втори път очевидно ни най-малко не смущавайки се от невежеството си). Уважаеми дами, ами като не знаете, защо тогава смятате, че мнението ви непременно трябва да бъде чуто? В края на краищата, в българските литературни среди името на Йордан Ефтимов е повече от добре известно и, признавайки невежеството си, вие като минимум би трябвало да признаете, че има нещо, което може би тепърва трябва да научите. Напротив – и в двата случая тук се дочуват тонове, които човек, развълнуван или не, трудно може да различи от ония тъй добре познати от древността гъши крясъци (нали знаете, Рим и прочие…)

С две думи – това тук място, уважаеми, е предвидено за хора знаещи, а не незнаещи. Имам пред вид коментарното пространство, а не списанието изобщо, където, разбира се, всички са добре дошли, знаещи или не. Дори и в България, страната на веселата демокрация, при която всеки смята, че всичко му е позволено, май вече е време да се въведе нещо като минимална йерархия на знанието. Инак, нищо против крякането на гъските, това го казвам не за пръв път, но Рим все пак вече е бил спасен, нека не хабим усилия напразно, ако обичате!

- 09-02-2011|Десислава

Ама не се вълнувайте толкова, моля! Никъде не съм споменала, че не познавам г-н Данчо, „никому неизвестен“ не означава, че не познавам драсканиците му! Може би трябваше да кажа, че той е известен сред ученичките и техните даскалици, а не сред елита – така по-добре ли е? Прав сте – да не хабим усилия… Обектът не си струва. Г-н Данчо не е алфата и омегата на знанието и тези, които не познават „творенията“ му, нищо не са загубили! Ще последвам съвета Ви – няма да се хабя повече – този форум вече не е интересен, изчерпа се с възхвалите. Впрочем „пред вид“ е една дума – ПРЕДВИД – това го казвам специално за „знаещите“ (вие къде ще се наредите във Вашата йерархия на знанието?).

- 09-02-2011|Златко

Нямам проблем да призная незнанието си, тук наистина научих нещо, което не знаех.

А „господин Данчо“ ще се появява тук често в бъдеще, аз харесвам есетата му. Бидейки вярващ човек, аз не съм религиозен в никой от установените смисли на думата, тоест се опитвам да не си създавам кумири. Важна способност, според мен, особено с напредването на възрастта. Надявам се и вие да не сте застрашена от тази опасност, Десислава.

- 10-02-2011|Таня

Едно интимно творческо откровение, от талантливия автор на чудната статия, който иначе вещо и най-нагледно ни ояснява що е маразъм…?

ЦЕЛУВКАТА

Лицето беше мъхесто,

непроветриво, безинтересно, плътно.

Устните – слузести като на родилка, набъбнали

и безизразни, като отражение

на тези отдолу.

Целувайки я, останах

с впечатлението, че сме стигнали докрая – едва ли

можехме да направим нещо

по-потно, по-мазно, по-задоволяващо.

Целувката събуди в паметта ми

спомена за един обяд преди много години:

„белите бъбреци“ на един бивол,

които имаха същия вкус, т. е. нямаха вкус,

единствено засищаха.

© Йордан Ефтимов

=============================

- 10-02-2011|Майя Маркова – вметнато от още една гъска

А според мен :-) Рим трябва да бъде спасяван наново всеки ден.

- 10-02-2011|Златко

А не те ли притеснява мисълта, че на спасените римляни междувременно могат да им се спукат тъпанчетата? Ако вече не са, разбира се…

- 10-02-2011|Майя – не

О, римляните много преди това ще докопат ножа и ще си решат проблема.

Обичам гъските – не само защото съм една от тях, а и защото обичам нещата, на които можеш да разчиташ (в рамките на разумното, разбира се) и винаги са тук, когато ти потрябват. Колко пустинно тих и безрадостен би бил светът без гъски! Но за щастие те са тук и потрябва ли ти я спасяване, я яйчице, я пастет, можеш да разчиташ на тях.

Приемът. Kapuzinergruft

Автор: Любомир Милчев-Dandy

Похищението и разхищението на Европата бе семпъл епизод от същий недодялан сюжет. Зачуват се и кастанети… Съглеждат се и два силюета, нервно стискащи и мачкащи в ръце родословни дървета, които нивга повече не ще се разлистят в дървеса и словеса. Сякаш искат да се завтекат, вку-пом разплакани, за удостоверение при домакина. Единият отива назад до хуногундурите и все се не насища на древност и прародина возточна, а другият, вперил победоносен поглед накъмто запад, а че и на юг, във всичкото съзирва закваска българска и принос непризнат и дотолкоз вкупом се обезпокояват и настървяват, че човек се зачудва как при толкоз произходност знатна и приносност чутовна, някак липсува спокойствие и ведрина. Ех, да следваха задатък той, що сам от семето порасте, кое бащи и братя оставиха в наследие и, ей го на, имаме го в ръка, та от него да отвъдим особен плод, в който да вносим особености свои, да ще бяха по-приветливи. Тогаз нашто първообразно не би било безвъзрастно чедо, ни мършава сподирница на кое да е друго. Задатък в додатък. Ала-бала. Иже херувими.

Ведрина може и да липсва, но пък нервозността им бързо и кат вълна се препредаде чутовно на две клатушкащи се старици, пременили се едва ли не кат една Райна Княгинка и които, както си ломоте-ха, се вцепениха, а едната дори бодро запя:

Тих бял Дунав се вълнува, весело хрипти. бум. Другата кукунделка начаса я сръга:

Не беше хрипти, ма-а-а, а шуми! За смях станахме.

Трябва да преосмисляме нещата, скъпа, постмодерн – замаза положението опълченка първа. Бум!

Появилият се в арката отпи от бокала, връчи го обратно на живата статуя, която изглежда иска да отпрати отново на дъното на морето, плесва с ръце и произнася със самоуверен, ала забъркал се в мелодичността си глас, мързеливо, но не и без превъзбуда, тактуван от опашките на котките, от веждите на своите лакеи и от зачулите се кастанети:

– Бездни разни току хлътват изпод мен, а също и разни ми ти скучни, престарани гладкости. В едните благоволявам да се провалявам, а по другите се хлъзгам, ха-ха!… Имам да ви кажа едно-друго, но и достатъчно основание да премълча… Алеее – хоп… Каква ли изненада филистерът крие?… ха – ха…

Сребърна монета се изтърколява по паркета и застива, търкулната, откъм герба, досами конячена обувка със съблазнително бомбе. Три девойки го съзерцаваха, напълно изоставени от щастия.

Ето, види се – нищо не ще бъде спестено… Не е ласкателно, но ако не се вземахте толкоз насериозно – си е направо безобидно. Разбира се, предпочитам да ви изплаша до смърт и може и така да стане, но като знам колко сте невзрачни и докачливи

може и нищичко да не стане… Имаме на разположение лъснат паркет, излъскани до блясък фрази и дори фалосът, който щял да прехвърли пропастта, отделяща жалкия парад на нашта изкуфяла цивилизация от тъй нареченото бъдаще… Цитат… Една добре излъскана пишка, казвам ви, винаги е по-изразителна от намусените ви изражения… Изражения. хм. Извержения и най-паче възражения.

И отново след кратък оглед на амбианса:

– Не ще ли дадете признак на живот?… Отлично зная целия тромав спектакъл на наподобена близост, омраза, изисканост и вулгарност, на който сте вкупом навикнали и в който сте склонни вкупом да вложите чувство… или по-скоро честолюбие. Ах и ох! Може всинца да го играете безкрай тоя спектакъл, ако се не случи зловреден поглед отвън… Тогава ставате опасни, знам аз… Вънкашен поглед! – как не!… – чувам да роптаете – Тран-сценденция!??? – никогаш! Ето, сега, скъпи, ще ги получите в изобилие, съответно на големия ви авторитет… Ех, все сте склонни към средня, неско-посно отстоявана в сръдня…

Същият оня дебеланко, кат попива всякоя дума и ето как кипва, та възвира в гняв, се врътва кат пумпал, просъсквайки през слюнки:

– С-с-стойност -ност -ност -ност -ност -ност-ност-ното…

Домакинът не намира какво друго да направи покрай слюнчесто-слузестото, стойностно дебеле, освен да погали голия, ням прислужник. Как непристойно е погаленото! Достойно ест…

Но, – задавен от вълнение, изхриптя критикът, неизменно банален и предвидим като прогноза за времето, или каминен комплект връз камина – не мислите ли, че е твърде схематично? Все пак, ди-гнитетът… и прочее и прочее…

Изобилие ли казах? – поправи се домакинът -Как пък не! Схе-ма-ти-зъм и ни-ка-къв разкош! Туй го заслужавате най-много и злосторно. И ще ви се въздаде!

Някои закриха с ръка зейнали уста, което изчерпа представа за скандал, други посягат към напитки, за да обозначат чувства, а трети се наговорват да не забележават домакина, позволил си тъй непочтителна интродукция. Ето такива безлични спо-годявки неизменно разжамбват трандафорите, с които тромаво пристъпят към своите повечко или по-малко скучни цели.

Пък и нали представата им за светски живот е като обявление във вестник… Ще рече – лиезонът – изчерпан в обявление.

Докато траеха всички тез подготовки, в единия край на салона лице, чиято горна наполовина наподобява мраморен античен бюст, дори когато ползва трамвай, а отдолу постаментът – отреден на кекави, но, види се, амбициозни крака, обути в балетни пантофи с принтове на антични апофтегми, след няколко пробни разтъпкнувания, които приличат на риене на кон, с покашлювания, маркиращи начало на неготова лекция, се изсулва и завтурва, с пет политнали пируета се вижда озован край домакина, където има да съобщи съвсем немного:

Драги ми господине, сън сънувах – спя аз между царя и сестра му и той… да вземе, та да ми обърне гръб… Претърпял съм огорчение голямо… Реалност и действителност, ставане. Текстове и кон-текстове. Главобол! А вие възползвахте ли се от мандата на царя?

Когато, безблагородний, человеку не бидоха дадени гащи на бурбонски лилии… – полуотвърна домакинът, вгледан в монограм на пръстена си, без да довърши – А може би просто би следвало да се приучите да не сънувате, за да наваксате загадка за изрядно окаменяла сциенца…, хм, а също и да не търсите разяснение, оцветено в републиканско чувство и… стид… Губите време в посоки, които ви правят неубедителен. Не, не се възползвах от мандата на царя. А не ви ли привлича повече прин-чипе Чириле? Повече от ясно е, че българското републиканство е уродливо и угодливо.

– Принц Кирил ли? Та той е мъртъв, осъден и убит от народен съд – изкрещя с думи-куршуми и патрони бронебойни историчка, по навик предразположена да мисли повече за мъртви, нежели за живи, и по академично предопределение скована да поправя ли, поправя… и преправя. Народен съд и разстрел.

Господинът счете торбичките под очите си по-внушителни от отговор и отправено възражение, ала път назад не бе възможно да се извърви в сократически пируети, а по-скоро белязан от спънатост, която изглежда хорейно да импонирва на класическото му образование. А може би в перспективата на олигавен от филистерия разпад не би била добре приета каква да е съгласуваност.

Може да се отбележи, че оттеглянето на прециоза нема великолепие на срутване – туй ръка да отпадне в замах, крака да се откачат главоломно, торс да се целосрине пергамонно, а глава да мълви, опечалена и неразбираща отделността си, и не връз сребърен поднос преломена. Текстове и контекстове, контексти и тексти!…Алфата на омегата е омегата на алфата. В безкраен махмурлук от собствен авторитет, той взе да заприличва на залят с гипс ан-тиквитет. Но нали пък е налице приоритет… и цял възново новейш и изново обновейщещест университет…

Множество усърдни аспиранти се завтурнаха всред гостите с „Както каза господин професорът…“ на уста и благовестяха ли, благовестяха. А някои се и прехранваха с благовестието. даже. Види се професорът бе отгледал цяла глутница сократически кучета. Един ден те верояно щяха да го разкъсат.

Точно тогава, ах, в неминуемост една, нямаща как да не повилней в безпорядък, глас промълви тайно изпод черний балдахин, та некои вкупом и поотделно потрепераха:

– Да пребъдва, прочее, мизерността ви во веки веков и амин. Да благоуспявате в човъркание на семки, слънчогледови, и в психанализата, тиквена. Богородица троеручица да ще избди вашто разночинство, о, несмислени мислюрковци, и накрай да ще откърти в Гетсиманска градина, в която сте насадили сортови семена и мерудия всякаква… Корони ще да се валят в хилави крака, алелуя, и все ще абортирвате царствата… И пак не ще е величествено и идното и прошедшето. И все ще е наново и отново новонова обществената ви обнова. Боже, как ми се доспа… Но ще да ви изтърпя… И защо ли…

И се изкикоти и прозя…

– Какво-о-о! – изпищя критикът-дигнитист… – Ама това е вече прекалено! Авторитетни хора и да ни се случва всичкото това… В заговора на тоз профетизъм долавям – добави той, сякаш ставаше дума на възтънък нюанс – дисеминационен импулс и… – като не се досети друго, добави – Вирильо. За Утрильо въображение нема…

Лакеите паднаха от смях, а повечето от гостите се направиха като да не бяха чули нищичко в неколко светски спазми и отхрачвания и понеже великолепието на господина бе непоносимо за завистливите им душици, взеха, разтреперано докачени и пре-възбудени, да се скупчват около невзрачко, който изглежда им дава тъй голямо чувство за сигурност и пълноценност, без което трудно посмяваха да се явяват на публични места. Уговаряха да го направят премиер-министър дори и учредиха цял инициативен комитет, но няколко тинейджърки предпочетоха да го имат за поп-идол и зазвъняха в звукозаписни компании, та да му докарат гласа, според както си трябва. Но не бе достатъчно… Някои пък настояваха за незабавна смяна на зъби в частично-пълна и препълнена промяна. Други обмисляха на нарочен брейнсторминг дали една прилика с Че Гевара и съответната пластическа хирургия не би била особено благоприятна от гледна точка на комерчески успех, непременно произтичащ от чувство за свобода и бунт. Това заплашва да се превърне в кавга… Хрътката надигна глава и се взря, неразбираща, в обхванатите от брожение групички, разтърси уши, примлясна и се монументализира в обичайно безразличие и мизантропия.

Видна общественица, чиято загриженост от известно време конвулсира в неприятен тик, бе изпаднала в нервна криза поради трудностите на съставяне на нов кабинет и повтаря от група на група, та чак до домакина, стъпвайки само връз светлите паркетчета, съвсем като при игра на дама:

Ето, знаех си аз, още нямаме кабинет… Политическа криза и криза на политическото.

Ами като няма кабинет, да се задоволим с будоара – драсна клечката на безотговорност домакинът и запали пурета в цигаре със сребърен накрайник, поднесено му от голия прислужник, който бе наново погален. Тази занимливост неизменно иде да прикрие неизбежна и възгорчива непотребност, която изпитва винаги в общество като това. Понякога просто не знае где да се дене и все пак настоява да получи нови и нови свидетелства за безполезност, правещи го да се чувства все по-болезнено, до смъртоносност прободен от свобода. Страстта към истината е неизбежно смертелна, не поради недостиг, а в прекомерност на разкритието. Повечето истории за самоубийства изглеждат гузно премълчани, или пък – съвсем недостоверни. Но нали свършекът не интересува никого, а основанията на продължението, макар и банални, са повече от всепоглъщащи. Различаването на едно от друго отдавна е погубило смисъл.

Гостите проточват сенилна лига, за да се отграничат и ослюнчат невъзможността да преглътнат коравия залък на истината за собствена невзрачност. После го повърнаха и пак го подхванаха за досдъвквание и сетня смляност на повърнатото… Колкото и да го предъвкваха, не придобиха израз на преситеност, а Уриил ги гледа все по-всевиждащо-невиждащо и взе да избледнява, а даже и да чезне.

– О, прескъпи мои мижитурки, мижитурляци, митомани и лапнишарани, а също и Вий, блистателни артистяги-живовляци – зачу се хулно изпод балдахина – не ще имате преживелици, а само преживля-ци. Амин. Повръщането ви, преживни, отдавна не е форма на погнуса, а най-решителна форма на социално изхранвание. Щом един понечи да блъвне, друг иде сладко да го оближе, ха-ха… И ще повтаряте, бидейки несмислени добичета, като хипнотизирани думата „смляно“ – всичкото да бъдело смляно, пфуи-и-и… Хлеб наш насущний дажд нам повърнат и остави долги нашия неповърнати, ха-ха-ха… Не е за верване организираната добротворност, към която запазвате склонност! Принцип! – акцентът, по немски маниер, бе поставен в краесловие.

Тук вече гостите се вцепениха, като да беха видели дявола, а дяволът бе изключено да им се яви зарад невзрачност… Скоро щяха и да пропищят, вкочанени.

И тъкмо тогаз оркестърът, почти полегнал връз престорено благозвучна безобидност, засвири „Матеус пасион“ и с божествено-болезнената музика болката съвсем нема къде да се дене сред толкоз уязвени в самодоволство, задоволни и продоволствени същества и нищества.

Erbarme dich, mein Gott… – се чу изпод балдахина с черно кадифе.

Но защо говори немски! Не понасям тоз ужасен език!… – протестира дама, известна впрочем и с това, че щом чуе „Великото славословие“, вика незабавно полиция, считайки музиката недвусмислен знак за собствено погребение и в този смисъл несъмнена и възмутителна, антиобществена проява. Успение небогородично. Дамата така се вживя в крясъците си, че се задави и умря. Усопшата бе незабавно изнесена без капчица съчувствие. Ала след като противницата на Бах и ортодокса се спо-мина, търсейки прокоба нейде там, где никой не я е и възнамерявал, на протест се отдадоха с плам троица присъствующи интелектуали – слаб, мрачен мъж с прочувствено потушен глас и две жени, които сторваха летаргията му, тиховна, накокошинена параноя. Те се завтурват вкупом да разяснят на гостите, че Монтеверди е мно-о-о-го по-велик от Бах, а ортодоксът бил сал милозливо стенание на славянска разчувстваност. Мрачният дори показа мобилен телефон, на чийто дисплей се мъдреше не някаква друга картинка, а самият Монтеверди. Повечето недоумяваха, или по-скоро еднакво мразеха и Бах и Монтеверди, защото, както запазваха склонност да се изразяват, ги натоварвали, а те предпочитаха да останат ако ще и музикални профани, нежели хамали на дочутото. Едната от фланкиращите го жени дава тело на невзрачния, уви, разшумяно отшумял като Марица с весела вдовица провал на българската буржоазия, от която беха останали една-две ренти, дузина снимки и шепа претенции. Лека, не неприятна тромавина на тялото и смесна китка старомомински инфантилизми и финтифлюшести пристиснатости представляваха съвокупно същинското наследство, онуй, що дава осанка и турнюр. Сюпрематичният турнюр, тъй да се каже… Екзарх Стефан на шопинг с мадам Чап-рашикова в Цюрих… Кики-регент, с тефтерчето „гардероб“, крачещ нервно из градините на Врана… Няма и местенце дори за обезнаследеността. Другата, с очила с бая големи диоптри, отвъд които се взира да установи канени ли са на приема амбасадори, защото не благоволява да разговаря с нещо по-низше от амбасадор, или поне първи секретар, за бога, с като че наелектризирана коса и бели ръ-кавички, дори инатливо скандира:

– Мон-те-вер-ди! Мон-те-вер-ди!

И тропа с крак вероятно за убедителност. Зад хероическия щурм унд дранг на настояването ѝ, прозърта неугледно припадък на школарска несигурност и зор заман. Вълненията си тя очевидно получава само във вид на нова директива от Хага. Едно леко накланяне, пристискнувание в краката и дори патравост сдвояват впечатление за угодливост и възслаб мехур… Особената поза на пикаеща крава дори откри жартиер, на който е закачено благодарствено писмо за културен принос от Негово Височество Принцът на Уелс Чарлз… Прилича на кукла на конци, обзимана от маниеристичен гърч на свръхамбиция и крепък инат за оставане в тъй нареченото добро общество. Понеже не изглежда да обърнаха на преигравката особено внимание, тя с ловък скок се покатери на някаква внушителна декорация и заплаши със самоубийство, ако незабавно не сменели музиката, чийто подбор бил несъмнено лош. Понеже не изглежда да обърнаха на преигравката особено внимание, а даже се и разкикотиха, тя обяви с рвение оттеглювание в монастир. Последва още по-гръмък смях, а господин, приличащ на молец, дори отбелеза загрижено, че това щяло да доведе разпад на светата българска православна църква, добре осведомен, че най-близката приятелка на общуващата с амбасадори, прошедша калугерица сънува под афиш на папата и майка Тереза бъркани като яйца ойкуменически сънища. Тогаз самоубийцата заяви, че ще издаде най-изчерпателен гид на всички „монастири“ в отечеството, наричано от мнозина, хм, „китната ни родина“.

– И защо, щом знаци толкоз много бидоха дадени, ти, безумна жено, никак ги не разгада? – прозвуча изпод балдахина кобно. – Мъчи се до насита, зная беса ти – бяс на многоучено изнудвачество и дипломатическа блюдолизност – ала недей измъчва другите, магарице и майсторице на нещастие! От всякоя магарица, хем, не става Валаамова ослица… да знайш. Измислен живот тук води до смърт. А после пък трябвало и да бъдем нажалени! Имам още много неща да ви кажа; но не можете ги понесе сега…

Две достолепни дами с перли сключиха молитвено ръце и в хор промълвиха:

– Не ни казвай истината, господи, защото не ще я понесем и сега и за в бъдеще! И во веки веков, амин!

Но прошението им бе заглушено от импровизирана демонстрация, скандираща бодро: „Искаме цялата истина! Дайте ни я незабавно!“

Лагерът „Монтеверди“ воистина немаше как да се не сдобие сюблимно с младенец – едната от двете, рентиерката, изтънка любителка и колекционерка на най-мрачна мрачина у мъжете, взе та пльосна на пода тлъст бебок с гъста четина и изглежда като и троицата да мирясаха в младенчество, майчинство, и намирисващо на кръвосмешение, сладостно роднинство-хементекс. Уви и прочее – имаха и други амбиции. Понеже не можеха да понесат изобилния блясък на домакина, да се противоречи комуто, както се разбра, бе се обърнало на сладострастие, бяха консолидирали сложна и добре смазана машинария за ерзациране на негови таланти на парче. Антропоморфното чудовище на ерзаца излизаше овреме от бутилката на тяхното ехидно говорене, за да постулира и принципира превъзходства и превъзходности.

И ето как замириса на малки магаренца, незнайно отгде, и някои, като не понесоха, освен немския и миризмата на невинност, взеха та се строполиха, бездиханни. Мнозина искаха да стъпят на купчините от трупове, за да произнесат реч и си ги оспорваха ожесточено, но бяха лишени от мародерски трибуни, тъй като труповете биваха изнасяни в отличен порядък, както се полага на заслужили, обществено отговорни мъртвини. Един от тях на изнасяне се надигна, извърна назад и заплаши поетически:

– Аз ще се завърна, не ще угасна и ще се разсипя в най-искристи и светозарни искри!

Две престарели кокетки с провесени връз врата лисици, счетоха дочутото досадна пролетарска фикция, е, разбира се, нелишена от известен комичен, ючбунарски чар, и като добавиха с вид на стари сплетници „и лучи“, сбърчиха носове, заеха вкупом поза контрапост и рекоха tout ensemble:

– Нека таз простотия си тече и се оттече, а ний с древното и йоще по-древното ще да се угостим и усладим. Бивали сме и систематични, ала най-вече сме сюпрематични. От древност най-дълбока идем и, ей на, как ще да пребъдем и съдбата си ще подновим – минало най-първично ще налазим, сказание вековечно ще измълвим – казаха те и даже се и наклониха в пълен синхрон, тъй сякаш щяха да скокнат тутакси в дълбоката глъб на кладяняца на историята. Поспряха, па застинаха, та да се насладят на спиращата дъха величава поза. След туй бързом се спогледнаха, плеснаха с ръце, па си рекоха бързом – И величието, прочее, е въпрос на сполучливо равновесие. Дали пък да се не престорим на примрели, щото да не ни закачат досежно актюелното, което ний бездруго не тачим, не милеем. Ах, не ще ли поднесат шери… Как душно е!

Впоследствие предпочетоха да забравят високохвърковатите си намерения, защото ей го на, как ги приближи ослепително красив лакей с поднос изкусителни кестенови пралини, а отпосле пък им се пританцува, което благоприятно повлия съвсем да не забележат как другите ги досмешава старомодната им и ветха емфаза. Бяха красиви по начин, считан от мнозина съвременници водевилна грозота. Те щяха отпосле и хубавичко да се наквасят, както подобава на знатна историческа челяд, чийто славен зачатък се таи в мрака на столетията. Ала преди това се поклониха, тъй като се зададе царствена дама с диадема с бурбонски лилии в цветовете на трибагреника български, цялата обвита във воали и която водеше две осиротели деца. След нея слуги носеха куфари, гардероби, виолончело, салонни портрети на Casa di Savoja и православни икони. Някои държавни мъже с фракове подтичкваха след нея, притеснени, говорейки ѝ на френски.

– След толкова години – отвръща им августейшата изгнаница и вдига обвита в бяла ръкавица ръка – бихме могли да си говорим и на български. Винаги сте обичали всевъзможно усложнение, на което принасяте в жертва класическата яснота, о, препогребвачи на изровени кости. Ненавиждам превра-таджийската ви нервност и разкол! Августейшият ми съпруг, уви, не показа твърдостта на Царствения си баща, ала на вас не се понрави ни едно, ни друго. Че май и комуналното трето… Оставени и сами на себе си, пак ви виждам недоволни! Вероятно това наричат национална съдба!

Зачу се „Великото славословие“, царицата падна ничком, обляна в сълзи, а мнозина от присъстващите изпаднаха в ужас, ужас, от който не можеше да ги изнаспаси и националният им светец Иван Рилски, който от столетия продължава да си стои на отсрещния хълм и да отказва жълтиците на цар Петра. Спаружването на светото в богомилски ропот или в кесаревя безбожност им идеше винаги отръки, барабар с претенция за древност. И отволе… Бе го горчиво схванала и последната им Царица. В сълзи…Оттегляйки се, тя поръча Te Deum. Онази тъй величава оркестрална и гласова шумотевица, с която хората винаги са се стремели да изкопчат отговора на отвъдното и само на най-великите се е удавало той да отекне загадъчно в самия мелически въпрос, огласи салона.

– Хм, изглеждате сърдити по причини, които не напирам да узная… Всъщност, оставено само на себе си и във вашите ръчички вашто си българско е повече от жалко – смутолеви домакинът, току-що получил от своя антично-неприличен прислужник порцеланена кукла с муселинена рокля на цветчета.

Загледан в нея, прошепна:

– Хайде, стига сте се цупили! Ако някой трябва да изрази величие, все някому ще се падне да изобрази падение. Разпределение на израженията, все пак, пред лицето на безизразността, пред което вие май много-много не обичате да се изпречвате и всегда се лъготите да изразявате разни изражения и извержения. Ако не сте в състояние да кажете важни неща, очаква се поне да бъдете забавни – а ето как и тук се провалявате жестоко. Запазвате и мила склонност към шикалкавене. От отдавна… Да го кажем направо – от столетия… Щастлив съм аз, че твойта стръв е древна… И е от кремък твоят стар инат. Не извиках призраците аз – до безкрайност ще ви връхлита минало непроумяно. И ще се чудите откъде ви е дошло.

Публикация със съгласието на автора.

Любомир Милчев-Dandy е български фотограф, писател и журналист.

Коментари (1)

- 04-02-2011|Admin

Любомир Милчев-Денди: Българинът си остава мизерник

Вестник „Новинар“, 13-08-2010 Интервю: Аглика Георгиева

Любомир Милчев-Денди е завършил българска филология и културология в СУ „Свети Климент Охридски“. По време на доктората си специализира в университетите на град Хайделберг и град Бохум, Германия. Превежда „Кант и проблемът на метафизиката“ на Мартин Хайдегер. Денди е познато медийно лице, води светски и модни рубрики в много български издания. Автор е на 9 книги, между които „Проглеждането на гледката“, „Далматинецътъ Марципанъ“, „Вещи и обнищвания в литературата. Литературният антиквариат“. През 2006 участва в първото издание на VIP Brother като писателя dandy. „Приемът“ (изд. „Сиела“) е последната му книга, чиято премиера бе наскоро.

– „Приемът. Kapuzinergruft“ е деветата ти книга и е написана в жанра „моралитé“. Защо се спря именно на него?

– Моралите е средновековна религиозна драма, представяща пред широка публика в леко опростен вид душеспасителни и поучителни религиозни мистерии. Жанрът щедро черпи от ресурса на алегоричното. Когато реших да напиша тази книга, която представлява описание на светски прием, по време на който на българския елит се явяват призраци от миналото и изричат добре обосновани обиди към съвременниците, не бях безразличен заглавието да е съпътствано от този паратекст, като един вид намигване към читателя да смогва да разчита алегоричния смисъл на описаното… Така впрочем в салона, в който се дава приемът, има две врати с алегорични фигури, изобразяващи идилията и бутафорията. Призраците се оттеглят през тези врати, а съвременниците – през вратата на действителното, схващано като себично намерение.

– Доколко книгата ти е своеобразна подигравка с бг елита?

– Не съм писал обезателно за хайлайфа, който днес открито манифестира карикатурен облик из медиите. По-интересна ми е онази група, втвърдена от самочувствието да съставлява културен елит. Те са образовани, издали са книги, интересуват се от изкуство, имат постижения, винаги са в състояние мелодраматично да възкликнат: „Накъде отива този окаян народ! Докога така!“ и пр. и възгласът им не е за вярване поради слабосилие на духа. „Приемът“ дава изобилно сведение за смехотворността на тази претенция, защото пълномощията на елита са един вид пълномощия на миналото и не се дават на онзи, който го недолюбва или най-малкото не го познава. Нашето безрадостно положение е най-вече естествен резултат от негодността на елита, занимаващ се с постмодерни бръщолевеници и разни високопарни незначителности.

– Обиден ли си, че т. нар. елит не те приема?

– По-скоро аз не го приемам. Тъй като ми е излязло име на доста одиозен и претенциозен тип, ще призная, че в „Приемът“ няма горчивина от сорта, че не съм бил разбран и отрупан с литературни награди. Пишейки, аз се дистанцирам от конвейерното писане, широко разпространено днес. Да изпиташ удоволствието да се изразиш във фрази, натежали от епохи, от реминисценции, много повече надхвърля всякакво възможно разочарование. Винаги съм смятал, че тези, които първо пожелават свят без изкуство, а след това и свят без свят, няма нужда да бъдат допълнително инквизирани, те сами са се самонаказали.

– Защо използваш думата лайфстайлници, а не светски хроникьори?

– Съществува един тип смешни списователи, напоследък станали много модни, за които аз казвам, че достойнствата на писането им се измерва като броя на звездите на хотелите. Брой описание коктейли, брой описание марки, брой посетени столици и пози в секса – 4 звезди. 5 звезди само ако я има и екстрата на психоанализата. В края на книгата настъпва своеобразен апокалипсис, но лайфстайлниците не знаят как да възприемат това събитие – като много приятно или много неприятно, като сюрприз на кетъринга ли, или някакъв там епатаж. Не могат сами да преценят, а чакат някоя централа от Лондон или поне от Милано да им даде инструкции: дали това е новомоден импортен шик, или е нещо ужасно демоде… Всички стоят и се чудят. Мизерията на българските лайфстайлници се състои и в това да не разбират, че ако ти си решил да пикаеш в цукало, това не е поради липса на тоалетна чиния, а защото си избрал някакъв ретрограден маниер на поведение и облекчение. В случай че той им се сведе от списание като „Венити феър“ например, те ще се втурнат и ще изкупят всички порцеланови цукала от софийските антиквари. Но ако от само себе си трябва да решат как да се стилизират, не могат да го направят и точно това е смешното. Нашата среда никога не е консолидирала стил. Тя го внася от чужбината.

– Трудно ли е да живееш в ретрограден лайфстайл? Доскоро се движеше дори с бастунче?

– Човек може да се движи с бастон, може и без бастон. Важно е да е в мир с образа си. Когато Лагерфелд се движи, окичен със сребърни бижута, с лорньон, старомодно висока твърда, счупена яка от края на деветнайсети век, никой не счита, че това е смешно или демоде. Тук моят бастон се превърна в сензация. Какъв провинциализъм, моля! Подигравам се с лайфстайлниците, защото имат претенции, но нищо не разбират, и призовавам да се ограмотят. Не може да пишеш за любимото шампанско на руския император и в статията да бъде употребен изразът „руския КРАЛСКИ двор“. В края на краищата в Европа има два царски двора – българският и руският, и щом не го знаеш, е съмнително да пишеш за толкова скъпи и луксозни неща. Вивиан Уестууд, да речем, прави модни сесии по картини на Холбайн и Фрагонар. Преди време четох лекции в Художествената академия на студентите от специалност мода. Обърнах им внимание, че моделите на Уестууд с висока испанска яка в допълнение от врана, вързана на верижка, са реминисценции на картини на Холбайн. Фоновете по време на фотосесия пък са заети от картини на Фрагонар, увеличени до неузнаваемост. Примерно малката панделка става драперия. Да сте чули в България някой да ползва като фон картини на Мърквичка или Васил Стоилов? Май не… Нашите лайфстайлници работят като в провинциално фотоателие и се чудят дали да изберат розово фонче или тапетче. Включват осветлението и щрак, Марийке, на портрет.

– Смяташ ли, че в България много жаби не си знаят гьола?

– Абсолютно! Затова и всичко у нас е толкова объркано и заблатено. Няма смирение, няма занаят… способност да премълчиш, когато не знаеш нещо. Проблемът е, че в голяма степен живеем в безрадостна среда. Ние не се радваме на хубавите неща, а търсим все нещо да подиграем, да го снишим, да го лекедисаме. Тази нагласа е хербаризирала куп културни занимания в България, вече заприличали на първомайска манифестация и масовка.

– Защо преди време прие да участваш във „ВИП брадър“?

– Бях умрял от скука, платиха ми не зле, пък съм и авантюрист. Не ми е проблем да разговарям пълноценно с хора, които имат нищожна култура. Напротив, дори ми е интересно. Докато бях в къщата, имаше някакъв баланс във формата. В един момент всички полудяха и се отдадоха на интриги. С Галка от „Каризма“ излязохме доброволно на двайсетия ден. Горката, побъркаха я, направиха я на чучело! Мен пък ме питаха с какво съм известен, не ми били чели книгите. Мислех си, ами вие какво сте чели изобщо. Трудно се дели пространство с онзи, който те обвинява, че си му изял вафлите.

– Кое беше най-шокиращото за теб от престоя ти там?

– Българинът запазва склонност да бъде мизерник и навсякъде я натворява. Изобилие от храна и напитки, а те се карат кой им изял киселото млЕко. Аз всяка сутрин ставах рано, за да мога ненаблюдаван да довърша тоалета си. Другите се събуждат – едната се чеше, другата отива да нагледа накиснатите си гащи, трета полага монументален грим връз лицето си. Виждат ме как седя на масата и режа морков със златни прибори, които съм си донесъл от вкъщи, и се побъркват от злоба. На какъв се прави този!

– Изкараха Митьо Пищова най-големия простак в шоуто. Така ли беше всъщност?

– От него съм чувал само „Чест и почитания“. Злобата идеше от хората с претенции. Той поне е естествен и играе единствено себе си.

Епохата на нутриционизма

Автор: Майкъл Полан

От Храни Към Нутриенти

Ако ви се е случвало да попаднете, макар и за кратко, в някой супермаркет през 80-те години, вероятно сте забелязали и едно доста странно явление. От щандовете постепенно изчезваше храната. Разбира се, не в буквалния смисъл – не говоря за някакъв дефицит от съветски тип. Не, щандовете и хладилните камери си бяха все така натъпкани с пакети, кутии и пликове с най-различни неща за ядене, повечето от които кацаха там всяка година, но затова пък една голяма част от традиционните супермаркетни храни вече бе подменена съвсем целенасочено с „нутриенти“, което не е същото. Там, където доскоро блестяха имената на добре познатите съестни продукти като яйцата, овесените ядки или бисквитите, заемащи почетно място сред околната шарения, сега все по-често се виждаха други надписи, съдържащи разни научно звучащи понятия като „холестерол“, „влакна“ или „наситени мазнини“. Явно на тези невидими субстанции се отдаваше по-голямо значение, отколкото на обикновените храни, защото според общоприетото мнение самото им наличие (или липса) вече гарантираше благотворния ефект върху евентуалните им купувачи. Скритото послание бе, че другите храни са някаква отживелица, която рано или късно ще бъде пометена от научния прогрес. В края на краищата можеше ли някой да каже какво точно има в тях?!… Затова пък нутриентите, или онези химически съставки и минерали в храните, които учените определят като изключително важни за нашето здраве, вдъхваха доверие на купувачите тъкмо със своята научна обоснованост. Изводът се налагаше от само себе си: ако ядеш повече подходящи и по-малко неподходящи храни, не само ще живееш по-дълго, ами ще избегнеш и хроничните заболявания, а за капак ще сваляш и килограми.

Самите нутриенти се появяват на сцената като отделно понятие и като част от най-различни словосъчетания още през първата половина на XIX в. Началото е положено от един английски доктор и химик, Уилям Праут (1785-1850), който идентифицира трите основни хранителни съставки – протеинът, мазнините и въглехидратите, впоследствие станали известни като макронутриенти. Тръгвайки по стъпките на Праут, големият немски учен Юстус фон Либиг (1803-1873), смятан и за един от създателите на органичната химия, добавя щипка минерали в общия кюп и обявява, че една от най-дълго пазените тайни на животинския свят – как храната се превръща в плът и енергия – вече е разкрита. Същият идентифицира и макронутриентите в почвата: азот, фосфор и калий (познати на фермерите и градинарите под техните инициали от Менделеевата таблица – N, P и K). Според Либиг, за да виреят, на растенията са им нужни само тези три минерала и точка. А както с растенията, така и с хората (ако перифразираме едно старо херметическо правило). През 1842 г. Либиг лансира и своята теория за метаболизма, в която цялото многообразие на живота е обяснено с шепа химически съставки, без да се замесват разни метафизични сили от рода на „витализма“.

Разбулил мистерията на човешкото хранене, Либиг се заема с още едно епохално начинание: създаването на разтворима храна. Това е знаменият Extractum carnis, стигнал до нас под името „бульон“ и основаващ се на една формула, позната още на първото бебе: краве мляко, пшенично (и малцово) брашно плюс сода бикарбонат.

С други думи Либиг, този строг баща на съвременното „хранознание“, просто натиква храната в ъгъла и я принуждава да си каже всичките химически тайни. Но постигнатият след Либиг консенсус – че науката вече е наясно с процесите, протичащи в самата храна – скоро се пропуква. Педиатрите все по-често забелязват, че бебетата, захранвани с „карналния екстракт“ на Либиг, нещо не заякват (в което обаче няма нищо странно, тъй като в състава на бульона липсват каквито и да е витамини, т. е. няколко жизненоважни мазнини и аминокиселини). Това, че Либиг не е доизпипал работата си, става ясно и на корабните лекари, наблюдаващи моряците в открития океан. Последните често се разболяват, независимо че получават нужните дози протеин, въглехидрати и мазнини. Химиците явно са пропуснали нещо – например някои жизненоважни съставки в пресните растителни храни (като портокали и картофи), които пък оказват чудодеен ефект върху болните моряци. В началото на ХХ в. тези практически наблюдения довеждат и до откритието на първия набор от микронутриенти, които пък полският биохимик Казимеж Функ (който има и известни забежки към поостарелите виталистични представи за храната) кръщава през 1912 г. с името „витамини“ (от vita-, „живот“, и „амини“, органични съединения на азотна основа).

Витамините укрепват поуронения престиж на нутрициологията. Факт е, че тези специални молекули, изолирани от храните, а после синтезирани в лаборатории, могат буквално за една нощ да излекуват хората от разни дължащи се на недохранване заболявания като скорбут и берибери, с което нагледно демонстрират възможностите на редуктивната химия. В началото на 20-те години витамините се превръщат в модно увлечение за средната класа (която по обясними причини рядко страда от скорбут и берибери). Увлечението скоро преминава в увереност: с тези вълшебни молекули децата ще растат по-бързо и възрастните ще живеят по-дълго, а ако използваме едно популярно клише от епохата, те ще вдъхват „позитивно здраве“ на абсолютно всичко. (Интересно какво ли ще е „негативното здраве“?!) Витамините придават светски блясък на науката за храните, но въпреки че някои по-елитарни прослойки вече се хранят само по нейните указания, едва към края на века нутриентите започват да изместват храната в популярните представи.

Преходът от храна към нутриенти не е белязан от някакви по-впечатляващи събития, ако изключим един политически дебат от 1977 г. във Вашингтон, останал тогава почти незабелязан, за който сега, от дистанцията на времето, бих казал, че има съществен принос за това, че американската култура е поела по този мрачен и безславен път. В отговор на все по-тревожните съобщения за увеличаване на хроничните заболявания, свързани с диетата (вече познатите ни сърдечни заболявания, рак, затлъстяване и диабет) е свикана сенатската комисия по продоволствието и човешките потребности, председателствана от сенатора от Южна Дакота Джордж Макгъвърн. Самата комисия е създадена през 1968 г. със задачата да елиминира проблема с недохранването и работата ѝ вече е довела до стартирането на няколко важни агропрограми. Проблемът с яденето и болестите като че ли излиза извън правомощията ѝ, но така или иначе е една добра кауза, срещу която едва ли някой би възразил.

След като изслушва в продължение на два дни най-различни мнения за връзката между диетата и смъртоносните заболявания, членовете на комисията, в която влизат не само учени и доктори, но също и юристи и (ами да) журналисти, се заемат да изготвят един документ, за който имат всички основания да смятат, че няма да пробуди възражения сред обществеността – Диетични цели за Съединените щати. Комисията научава, че броят на сърдечносъдовите заболявания в Америка се е увеличил значително след Втората световна война, но пък някои други култури, придържащи се към традиционни менюта, базирани главно на растителните храни, демонстрират удивително ниски проценти на хронични заболявания. Епидемиолозите са установили още една интригуваща подробност – през военните години, когато в Щатите млечните и месните продукти са се разпределяли с купони, процентът на сърдечните заболявания е бил временно спаднал, за да скочи отново след края на войната.

Още в началото на 50-те години учените са обявили, че консумацията на мазнини и „диетарен холестерол“, в по-голямата си част идващи от месните и млечните продукти, е основна причина за увеличаването на сърдечните заболявания през XX в. Тази „липидна хипотеза“, както става известна (от Ài’poç, „тлъстина“), е прегърната като верую от Американската кардиоложка асоциация, която през 1961 г. лансира и идеята за „умерено хранене“, в което наситените мазнини и холестеролът от животински продукти са сведени до минимум. От друга страна не бива да забравяме и това, че през 1977 г. доказателствата в подкрепа на „липидната хипотеза“ са били подозрително оскъдни, т. е. тя все още си е била хипотеза, но на път да стане и общоприето мнение.

През януари 1977 г. сенатската комисия огласява един списък от недвусмислени диетични указания, с които призовава американците да ограничат консумацията на говеждо, овнешко и млечни продукти. През следващите седмици се надига буря от критики – главно от производители на упоменатите храни, и сенатор Макгъвърн, сред чиито южнодакотски избиратели има и доста животновъди, е принуден да бие отбой. Комисията набързо прередактира собствените си препоръки. Директното позоваване на хранителни вещества (в предишния вариант например американците са съветвани да „намалят консумацията на месо“) е заменено с по-неутрални или уклончиво звучащи фрази – сега им се препоръчва да „избират месо, пилешко и риба, които ще намалят приема на наситени мазнини“.

Нека засега оставим без коментар хипотетичните достойнства на диетите с ниско съдържание на месо и/или мазнини (на тези въпроси аз отново ще се върна) и да се фокусираме за момент върху езика, защото с подобни подмени на думи и фрази на практика се подменя и целият ни начин на мислене за храната и здравето. Първото, което прави впечатление, е, че от недвусмислеността на предишната повеля – да се „яде по-малко“ точно определена храна (в случая – месо) – не е останал и помен; такава категоричност повече няма да намерите в нито едно официално изявление по тези въпроси. С други думи, можеш да си мислиш каквото си щеш за тази или онази храна, но нямаш право да казваш официално на хората, че не бива да ядат от нея – в противен случай рискуваш да бъдеш изяден с парцалите от представителите на съответния бранш. Само че си има и начин да бъде заобиколено това уж непреодолимо препятствие. Честта на негов първооткривател се пада именно на екипа на Макгъвърн. И начинът е съвсем прост: Стига приказки за храни, говорете само за НУТРИЕНТИ. Забележете също, че в „редактираните“ указания изчезва напълно и разграничението между едни толкова различни продукти като говеждото, пилешкото и рибата. Тези три храни представляват не само отделни биологични видове, но и отделни таксономични категории, но сега са събрани накуп, сякаш са просто различни доставчици на едни и същи (макро) нутриенти. Има и друго: този „новояз“ игнорира напълно самите храни. Основният виновник се оказва една неясна, невидима, безвкусна – и политически неутрална – субстанция, наречена „наситени мазнини“, която може да се среща, но може и да не се среща в тях…

Езиковата капитулация обаче не спасява Макгъвърн от политически крах. Още на следващите избори говедовъдното лоби успява да бламира трикратно избирания дотогава сенатор, с което отправя и недвусмислено предупреждение към всеки, който би дръзнал да оспори стандартното американско меню и особено онзи огромен къс животински протеин насред чинията му. За в бъдеще официалните „диетични указания“ ще се въздържат от конкретни позовавания на храни, свързани по един или друг начин с Капитолия, но за сметка на това ще бъдат обвити в благовидните одежди на научния евфемизъм и говоренето за нутриенти, макар и малцина американци (което важи и за самите нутриционисти, както ще стане ясно по-нататък) да разбират за какво иде реч – като изключим, разбира се, „затлъстяването“, което явно единствено е останало без лоби във Вашингтон.[56]

Поуката от фиаското на Макгъвърн бързо е усвоена от тези, които биха могли да вземат отношение към американската диета. И когато след няколко години самата Национална академия на науките се заема с въпроса за диетата и рака, тя вече е и крайно сдържана в препоръките си. Възможните причинители са изброени „нутриент по нутриент“, а не примерно „храна по храна“ – явно да не бъдат засегнати нечии могъщи интереси. Сега вече знаем, че въпросният академичен екип, съставен от тринайсет учени, е възприел този подход въпреки възраженията на поне двама от неговите членове, които са държали на това да се говори за храни, а не за нутриенти (каквато според тях е и нормалната научна практика). Според корнълския биохимик Колин Камбъл всички демографски изследвания, свързващи мазнините с рака, показват, че групите с по-висок процент на такива заболявания консумират не само повече мазнини, но и животински храни (за сметка на растителните). А това, както той самият ще напише след години, подсказва, че заболяванията „вероятно се дължат на животинския протеин и холестерола или пък на нещо друго, срещащо се главно в животинските храни, а също и на липсата на растителни храни“. Колегите му обаче останат глухи за тези доводи.

В случая с „добрите храни“ печелившата карта пак са нутриентите. В окончателния доклад се изтъкват най-вече благотворните свойства на антидоксантите в зеленчуците, но не и на самите зеленчуци. Една от дамите в екипа, Джоун Гъсоу, храновед от Колумбийския университет, възразява срещу изместването на фокуса от храните върху техните съставки: „Действително важното послание на епидемиологията, с което всички трябва да се съобразим, гласи, че някои зеленчуци и цитрусови плодове могат да ни предпазят от рак. Проблемът е, че докладът е написан така, сякаш този ефект се дължи не на самите плодове и зеленчуци, а на техни съставки като Витамин С и бета-каротин. Аз лично бих предпочела да се говори за „храни, които съдържат Витамин С“ или „храни, които съдържат каротини“. А и откъде можем да бъдем сигурни, че точно тези две съставки са целебни, а не някои други, които също се съдържат в морковите или броколито?! В края на краищата има стотици каротини! Но биохимиците едно си знаят, едно си и баят: „Ами няма как да анализираш някакво си броколи“.

Горното обяснява и защо хранителните съставки (нутриентите) печелят толкова убедително срещу храните. Научният редукционизъм на на този доклад съвместява две забележителни свойства – той е и политически коректен (особено в случая с месата и млечните продукти), и интелектуално симпатичен (авторите му са достойни наследници на Юстус фон Либиг). В окончателния му вариант от 1982 г., останал в историята под името Диета, хранене и рак, всяка глава е посветена не на отделна храна, а на отделен нутриент, а в съответните препоръки се говори не за говеждо или броколи, а за „наситени мазнини“ и „антиоксиданти“.

Така Националната академия на науките спомага за кодифицирането на един нов официален диетичен език – този, на който говорим и досега. В същия хор не закъсняват да се включват и хранопроизводителите и медиите, в резултат на което разни абстрактни понятия като „полиненаситени (или мононенаситени) мазнини“, „холестерол“, „въглехидрати“, „влакна“, „полифеноли“, „аминокиселини“, „флавеноли“, „каротиноиди“, „антиоксиданти“ и „фитохимикали“ бързо завземат една огромна част от културното пространство, доскоро полагала се на един напълно осезаем материал, известен под името ХРАНА. Настъпва Епохата на нутриционизма.

2 ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА НУТРИЦИОНИЗМА

Самото понятие не е мое. То бе изковано от един австралийски социолог, Дьорд Скринис[57] и доколкото ми е известно, се появи за първи път през 2002 г. в една статия със заглавие „Съжалявам, Мардж“, поместена в австралийското списание „Мийнджин“. Под „Мардж“ се разбираше маргаринът като най-завършен продукт на нутриционизма, тъй като може да променя дори идентичността си (тази година „без холестерол“, догодина без „трансмазнини“) в зависимост от посоката на вятъра в диетологическите среди. Но Скринис си бе набелязал една по-апетитна плячка от скромното растително масло, което мажем на сандвичите си. Той ни съветваше да се вгледаме по-внимателно в различните тези, изтъквани в полза на маргарина или маслото, и да открием скритото послание в самия дебат, „а именно че трябва да подхождаме към храната с оглед на нейните хранителни и химически съставки, както и да отчитаме телесните си потребности, с което пък се изчерпва и всичко, което ни е нужно да знаем по въпроса“. Този редукционистки начин на мислене е бил критикуван и преди (най-вече от канадския историк Харви Лийвънстийн, британския храновед Джефри Канън и американските му колежки Джоун Гъсоу и Марион Нестле), но чак тогава се сдоби и със собствено име: „нутриционизъм“.

А както знаем, собствените имена са един изпитан начин да направим видими нещата, които обикновено не забелязваме или просто приемаме като даденост.

Първото, което трябва да се знае за нутриционизма, е, че той не е равнозначен на „хранене“. Както поздсказва и наставката -изъм, това не е някакъв обект на науката, а идеология. А идеологията пък е начин да организираш огромни отрязъци от живота и опита в набор от тези, споделяни от мнозина, но така или иначе непроверени. Точно това качество я прави и особено трудна за забелязване, поне докато упражнява влияние над твоята култура. Властващата идеология е малко като времето – прониква навсякъде и няма как да избягаш от нея. Но пък можем да опитаме.

В случая с нутриционизма споделяното от мнозина, но непроверено твърдение е, че ключът към разбирането на храната е самата ѝ хранителност (или съдържанието ѝ на нутриенти[58]). Тоест храната е просто сбор от хранителни съставки. От този основен постулат се извличат и още няколко.

Само че хранителните съставки са невидими (за разлика примерно от броколито), което ги прави и леко мистериозни, затова и на учените (както и на журналистите, чрез които те общуват с по-широката публика) им е трудно да ни обяснят съкровената реалност на храните. Формално погледнато, това е една квазирелигиозна идея, защото ни внушава, че видимият свят не е чак толкова реален, което вече предполага и необходимостта от посредник, т. е. нещо като свещеническо съсловие. И то си е точно така: за да оцелееш в такъв свят, в който твоето „диетарно“ спасение зависи от някакви си невидими субстанции, ти задължително се нуждаеш от квалифицирана помощ (и то в по-обилни дози).

Хубаво, да ми помагат, но за какво по-точно? Ето че стигаме и до следващата непроверена теза на нутриционизма: целият смисъл на яденето се свежда до това да се поддържа – и прокламира – физическото здраве. В покрепа на същата теза се призовава дори сянката на Хипократ с неговия знаменит съвет: „Нека храната ви бъде лекарство“. Засега ще оставя на мира това твърдение. Ще кажа само, че то се споделя далеч не от всички култури и, което е по-важното, опитът на тези други култури подсказва, че когато хората свързват храната и с неща, по-различни от физическото здраве – примерно удоволствието, социализацията или пък идентичността, – това не ги прави по-малко здрави, а тъкмо обратното! Може да звучи парадоксално, но има достатъчно основания да се смята, че едно подобно отношение към храната ги прави и много по-здрави. Всъщност това най-често ни идва на ум, когато говорим за френския парадокс. Така че е най-малкото спорно дали идеологията на нутриционизма може да ни принесе някаква полза.

Но ако най-важната функция на храната е да поддържа физическото ни здраве, то от това следва, че нейните съставки трябва да бъдат разделени на здравословни и нездравословни – или, ако предпочитате, на „добри“ и „лоши“ нутриенти. Точно това делене е било запазена марка на нутриционизма още по времето на Либиг, за когото явно не е било достатъчно да идентифицира самите нутриенти, но е трябвало да посочи и своите фаворити (любимо занимание и на днешните нутриционисти). Либиг например е смятал, че в храненето на животните „доминира“ протеинът, тъй като той стимулира растежа им. Дори е правел аналогии между неговата роля в животинския свят и тази на азота в растителния: ами да, щом съдържа азот, значи протеинът е и най-ефикасния човешки „фертилизатор“. Това превъзнасяне на протеина доминира в продължение на десетилетия в научното мислене, а съответните здравни институции правят всичко възможно да разширят достъпа до този „господар на нутриентите“ (особено под формата на животински протеин). Идеята е била, че така ще се народят по-едри хора, което пък означава, че ще са и по-здрави. (Което е било и основен приоритет за управляващите в Европа с техните непрестанни имперски войни.) Хранителната система, с която все още разполагаме, до голяма степен се дължи именно на тази идея за „господстващата“ роля на протеина. Освен всичко останало тя ни е снабдявала с огромни количества евтино месо и мляко, които пък на свой ред са ни дарили и с много, много по-едри хора. А дали те са и по-здрави, е отделен въпрос…

Нутриционизмът е приел като правило, че на всеки „добър“ нутриент трябва да се пада и по един „лош“, за да подчертава достойнствата му. Първата категория се превръща в обект на нашите въжделения, а втората – в повод за страхове и притеснения. Едва към края на XIX в. в Америка се чуват и възражения срещу протеина, когато някои експерти по храненето като Джон Харви Келог и Хорас Флечър (за които по-нататък отново ще стане дума) започват да изтъкват вредния му ефект върху храносмилането – според тях той води до увеличаване на токсичните бактерии в червата. На негово място те предлагат далеч по-чистите и по-благонадеждни въглехидрати. Непосредственият резултат от тази преоценка са овесените трици, чиято стратегическа цел е била да лишат животинския протеин от почетното му място на нашата сутрешна трапеза.

Историята на нутриционизма е и история на безконечните войни между самите макронутриенти: протеини срещу въглехидрати; въглехидрати срещу протеини (после и мазнини); мазнини срещу въглехидрати и т. н. Нутриционизмът периодично влага по-голямата част от енергията си в поредния „господар на хранителните съставки“, което започва още по времето на Либиг. През Х1Х в. фаворит на учените е бил протеинът, през ХХ в. – мазнините, а по всичко личи, че през настоящето столетие вниманието ни ще бъде обсебено главно от въглехидратите. Междувременно в сянката на тези титанични сблъсъци се развихрят и едни по-малки „граждански“ войни – в рамките на империите, окичили Голямото дърво. Рафинираните въглехидрати се опълчват срещу „фибрите“, животинският протеин – срещу растителния; наситените мазнини – срещу „полиненаситените“, а за капак в селенията на „полиненаситеността“ избухват родниниски свади: мастните киселини Омега-3 се хващат гуша за гуша с посестримите си, известни като Омега-6. Подобно на много други идеологии, и нутриционизмът крие под повърхността си някоя и друга форма на дуализъм. Задължително има поне един „зъл“ нутриент, когото вярващите да винят за всичко, и, разбира се, един „спасител“, когото пък да боготворят. В момента с ролята на демоничен изкусител се справят удивително добре т. нар. трансмазнини, а за въжделен спасител се сочат Омега-3. Едва ли е нужно да пояснявам, че едно такова манихейско отношение към храната може да доведе само до появата на всевъзможни хранителни моди и фобии, а и до все по-резки люшкания на нутриционното махало.

Друга по-сериозна слабост на нутриционистката идеология е нейната фиксация в хранителната стойност, която ѝ пречи да прокарва качествени разграничения между самите храни. Затова и под лупата на нутриционизма рибата, говеждото и пилешкото се оказват просто доставчици на най-различни и вариращи като количества мазнини и протеини (плюс всичко останало, успяло да се шмугне сред тях). По същия начин и млякото се свежда до смес от протеин, лактоза, мазнини и калций, разтворени във вода, макар и да е напълно възможно ползата, а също и евентуалните рискове при консумацията на мляко да се дължат на съвършено други фактори (хормоните на растежа?) или на комбинация от фактори (примерно топящите тлъстините витамини и наситените мазнини), които просто не са били взети под внимание. Млякото си остава храна с респектираща сложност – достатъчно е да си припомним многобройните и печално завършили опити да му се намери някакъв изкуствен заместител. Цялата история на прословутата „бебешка формула“ е и история на постоянно сменящите се фаворити сред нутриентите: ако Либиг пропуска витамините и аминокиселините, то неговите приемници пропускат Омега-3, затова и до ден днешен бебетата, захранвани с тази уж „най-пълна“ формула, не се представят така добре, както другите, откърмени с майчино мляко. Точно тази формула е и много по-емблематична за нутриционизма, отколкото маргарина, защото с нея лъсва наяве и цялата му самонадеяност.

Ето че стигаме и до една от най-обезпокоителните черти на нутриционизма, макар и не всички да я възприемат по този начин. Когато ударението пада най-вече върху количеството на нутриентите (или, ако трябва да сме точни, върху броя на познатите хранителни съставки), изчезва и възможността за каквото и да било разграничение между автентични и „технологични“ храни. Ето какво пише Скринис: „Ако под храни се разбират само сборове от различни съставки, то тогава технологично обработените храни спокойно могат да минат за по-“здравословни“ от нормалните, стига да съдържат достатъчно нутриенти, одобрени от компетентните органи“. Я, че то било много лесно!

3 НУТРИЦИОНИЗМЪТ ИЗЛИЗА НА ПАЗАРА

Едва ли има по-привлекателна идея за хранопроизводителите от тази за технологично обработените храни[59]. Ако не друго, това обяснява поне ентусиазма, с който те прегръщат веруюто на нутриционизма. На практика последният оправдава напълно модификациите от подобно естество, защото смята, че с решаващата намеса на съвременната наука „обработените“ храни ще се окажат дори по-питателни от „необработените“, т. е. натуралните или пълноценните. Което, разбира се, ни подсеща за случилото се с маргарина, първата по-важна синтетична храна, прокраднала се в нашата диета. Той се появява още през XIX в. като евтин и лошочествен заместител (т. е. ерзац) на маслото. Но през 50-те, с лансирането на „липидната хипотеза“ производителите много бързо се усещат, че ако внесат някои козметични промени в маргарина, ще могат да го лансират на пазара като по-добър, ако не и по-интелигентен продукт от маслото. Така де, пак си е масло, но вече без „лоши“ съставки (холестерол и наситени мазнини), които надлежно са заменени с „добри“ (по-линенаситени мазнини и цели шепи витамини). А ако все пак се окаже, че нещо не му не достига, както най-редовно става, въпросната липса просто ще бъде попълнена с нужния нутриент („Искате Витамин D? Готово! Витамин А? Няма проблеми!“). Естествено маргаринът, бидейки продукт не на природата, а на човешката изобретателност, няма как да бъде по-“интелигентен“ от нутриционистите, които забъркват рецептите му, а, както се оказва, те самите не са чак толкова умни, колкото си мислят. Например сетили са се как да направят растително масло, което да не се топи при стайна температура (като го напомпят с водород), но пък не са предвидили една дребна подробност – че то ще съдържа и крайно нездравословните „трансмазнини“, за които днес вече знаем, че са далеч по-опасни от наситените, които уж е трябвало да заменят. Но пък хубавото на технологично обработените храни от рода на маргарина е, че могат да се преправят до безкрайност, за да се замазват с тях и най-конфузните гафове на нутриционисткото мислене – включително и доста реалната вероятност, че неговият основен компонент може да ни докара сърдечен удар или рак. В момента от трансмазнините няма и помен, а маргаринът продължава своя триумфален път, все така неуязвим и поне наглед безсмъртен. Лошото е, че същото не може да се каже и за една незнайна част от неговите консуматори…

В момента сме толкова свикнали със синтетичните храни, че забравяме колко труден път е трябвало да извървят маргаринът и подобните му, за да спечелят доверието на държавните органи и самите потребители. След 1906-а, когато излиза Джунглата на Ъптон Синклер, „фалшифицирането“ на обичайните храни винаги е будело сериозна загриженост у ядящата публика, а и е попадало под ударите на безброй федерални закони и разпоредби на държавната Комисия по храните и лекарствата (FDA). Повечето потребители са възприели като фалшификат и т. нар. олеомаргарин, а в края на Х1Х в. цели пет щата са приели закони, задължаващи производителите да оцветяват в розово всички имитации на масло, за да не се заблудят купувачите. Дотук добре, но още през 1898 г. Върховният съд отменя тези закони. Сега, от дистанцията на времето, можем да кажем само, че ако тази практика се бе запазила, може би щеше да бъде спасен някой и друг човешки живот…

Приетият през 1938 г. Закон за храните, лекарствата и козметичните средства налага още по-строги ограничения, включително и това, че на всяка имитация трябва да пише кратко и ясно, че е… ами да, имитация. Доводите на законовносителите и днес звучат актуално: „Има някои традиционни храни като хляба, млякото и сиренето, които са познати на всеки от нас и когато ги купуват, потребителите би трябвало да получават това, което очакват (…), така че ако някоя храна напомня стандартна храна, но не се вписва напълно в стандарта, то тя следва да се определя като имитация“.

Срещу горното трудно може да се възрази, но това не е попречило на хранителната промишленост да упорства в продължение на десетилетия, докато най-накрая, през 1973 г., си издейства и отмяна на изискването за „имитациите“ – поредната почти незабележима, но важна стъпка, с която Америка поема още по-устремно по пътя на нутриционизма.

Индустрията очевидно е имала основания да роптае срещу въпросното изискване. На американския пазар открай време са били предлагани фалшифицирани храни и всевъзможни шарлатански смеси (т. нар. „змийско масло“), така че отмяната е била същинска юдина целувка – с нея на практика са били узаконени „ментетата“ и лошокачествените продукти. През 60-те и 70-те години производителите се аргументират с това, че пейоративните епитети като „имитация“ са… прът в колелото на прогреса. Под „прогрес“ очевидно са разбирали цялостното преформулиране на американските хранителни доставки – което пък на фона на растящата загриженост за мазнините и холестерола несъмнено е изглеждало като една крайно наложителна и положителна стъпка. И така онова, което през 1906 г. е било смятано за мошеничество и шарлатания, от 1973 г. насам започва да минава за далновидна здравна политика. Американската кардиоложка асоциация, която гори от желание да избави американците от наситените мазнини и да ги насочи в правилната посока, т. е. към растителните масла (разбирай и хидрираното олио), усърдно поощрява производителите да „модифицират“ най-различни храни, за да ги прочистят от наситените мазнини и холестерола, а в началото на 70-те вече настоява и да отпаднат „всички съществуващи законови разпоредби срещу предлагането на подобни храни“.

И кардиолозите го повтарят до втръсване, докато не идва и 1973 г., когато Комисията по храните и лекарствата (забележете, че самата инициатива не е на Конгреса) чисто и просто отменя приетото през 1938 г. изискване за „имитациите“. Подмяната е замаскирана с набор от чисто нови правила за категоризирането на храните, които на пръв поглед са продиктувани единствено от грижата за потребителите. А най-съществената новина – че отпада изискването на синтетичните продукти да пише „имитация“ – се появява чак в 27-ия параграф на текста, поместен в „Ню Йорк Таймс“ под заглавието „КХЛ предлага радикални промени в категоризацията на храните: целта на новите разпоредби е потребителят да си създаде по-добра представа за хранителната стойност“. (Спокойно са можели да напишат „Ментетата се завръщат триумфално на трапезата“, но това е друга тема.) Ревизираното правило вече гласи, че имитациите на натурални храни не са непременно и „по-малко хранителни“ от тези, които имитират – стига, разбира се, да съдържат същите количества признати от науката нутриенти. Така де, какво им е на ментетата, защо ще ги обиждаме с такива грозни имена?!…

С това регулационната порта се отваря широко за всевъзможни абсолютно измислени продукти „с ниско съдържание на мазнини“ (low-fat). Имало било мазнини в киселото мляко и йогурта? Споко, ще ги сменим с хидрирано олио или гума гуар, може и карагинан[60]. Резенчетата бекон пък може да се подменят със соя, сметаната в „битата сметана“ – с царевична скорбяла, а жълтъците на „втечнените“ яйца – с… ами с каквото там се сетят храноведите, защото днес те разполагат с наистина необятни възможности. А щом новите ментета са „обработени“ така, че да не отстъпват по хранителност на истинските храни – в това отношение те са си техни еквиваленти, значи не и е редно да ги таксуваме като… ментета. Естествено, дежурното обяснение на храноведите е, че ние вече знаем достатъчно по въпроса, за да определяме кое е „равностойно“ и кое – не. Само че горчивият опит с „бебешката формула“ май подсказва тъкмо обратното…

Ето как нутриционизмът се превръща в официална идеология на КХЛ. Тоест самата държава променя своята дефиниция за храна – тя не е нищо друго, а сбор от определени части (разбирай нутриенти). Така и фалшификацията на храни вече минава за научен подход. А на уж всеизвестните „традиционни храни“ от доклада на Макгъвърн не им остава друго, освен да подвият опашки и да започнат чинно да се изнасят от щандовете на супермаркетите. За да можем ние да ядем все по-“научно“ и по-“научно“…

Майкъл Полан е професор по журналистика в университета Бъркли, Калифорния, и автор на множество популярни изследвания в областта на храненето, най-известни сред които са книги като The Omnivore’s Dilemma, In Defense of Food и др.

Коментари (8)

- 05-02-2011|бойко – Nutrix

Златко, много хубаво правиш, че превеждаш Полан, благодаря ти. Jacques Barzun в Science: The Glorious Entertainment разсъждава как науката първо разчленява света на съставки, а после го сглобява, някак си подобрен. Първо вади от хляба всичко хранително, после му добавя „нутриенти”. Всъщност, това го изисква растежа на индустриалното производство, не науката. По този повод, да ти подскажа и още едно уместно (към темата) измерение на nutri – корен е и на nutrix – бавачка, дойка, акушерка. Държавата подмени природната цица.

- 05-02-2011|Златко

Благодаря, с една забележка: преводът не е мой, а на Юлиян Антонов, както се вижда от карето, представящо книгата на издателство „Изток-Запад“, която може да се намери навсякъде (моите откъси тук в никакъв случай не могат да заместят цялото, ако и да се надявам разните „научни“ многознайковци все пак да се позамислят малко; впрочем, това последното май е изгубена кауза – „науката“, когато се превърне в нещо като религиозно убеждение, е също такава пречка за напредъка и прогреса, каквато е и догматичната религия; жалко, че трябва да си обясняваме подобни елементарни неща десетилетия след Попър, Лакатош и Файерабенд).

- 05-02-2011|бойко – превод

Прощавай за превода. Във всички случай това, което правиш е безценно. Като си помисли човек колко неща ще останат неправедни… Аз от години се каня на Lewis Mumford, Ivan Illich, Chesterton, Ruksin и все не успявам. Най-голямото предизвикателство, обаче, би бил Emerson.

Прав си – в момента да се усъмниш в божествения произход на науката е равносилно на цивилизационен саботаж. Населението иска удобства и забавления и докато индустрията, твърдяща че ползва науката, му ги доставя, то ще вярва охотно.

- 05-02-2011|Златко

Темата за безрезервната вяра в „науката“, не ще и дума, е една от най-актуалните за всяко пост-комунистическо общество (а и не само, тъй като всички големи европейски диктатури на 20 век бяха избрали „науката“ като свой собствен заместител на религията – и това в никакъв случай не е нещо случайно). Разбира се, свободните общества вече отдавна са прозрели, че тази догматична вяра, както и всяка друга, е огромна заплаха за свободата на мисълта, изобщо за свободата – и по-светлите умове на модерната философия на науката вече отдавна са разработили множество идеи, с чиято помощ хората се опитват да различават реалната наука, която никога няма претенциите да обяснява всичко, от псевдо-научните концепции от рода на евгениката, научния комунизъм или фройдизма, които по същество притежават спецификите на некритичната религия. За съжаление (а може би и за щастие), пълна сигурност не може да бъде постигната – и вярата в „науката“ за много хора в нашите пост-религиозни общества се е превърнала в онова душевно убежище и спасение от всякакви несигурности и съмнения, каквото метаните пред иконите са били, да речем, за прабабите им.

Онова, което според мен се крие зад тази нова религиозност, е по същество същото онова нежелание да се приеме ограничеността на нашия интелект и способност за познание, което се крие и зад всяка друга догматика. Постулира се един съвършен авторитет, абстрактен и напълно лишен от съдържание – „всевишният“ или „науката“, след което бързо се преминава към истинската, съществена част от работата на това убеждение – отхвърлянето, борбата срещу всичко, което не може да бъде обяснено от гледна точка на повелите на този авторитет. Модерното клише за тази умонагласа е „затваряне на съзнанието“ (аз бих предпочел по-директното, българско „гьонсуратлък“, но това, разбира се, е въпрос на вкус). Хората, заразени от вируса на една подобна „вяра“, по принцип се отказват от използването на собствената способност за съждение и предпочитат да „решават“ повечето от познавателните проблеми, с които се сблъскват, с думите „аз и без това си знам“. Не ще и дума, името им е легион – по простата биологическа причина, че разпределението на работещите сиви клетки, както е добре известно, не е особено щедро застъпено от майката-природа.

Едно от по-неприятните практически следствия от всичко това е, че индустрията, разбира се, вече отдавана е осъзнала огромния пазарен потенциал на тази нова религиозност – и го експлоатира безпощадно, доейки новите Божи кравички по същия начин, по който някога ги е доила и църквата, продавайки им всевъзможни свети мощи и пр. Етикетът „научно“ е една от стоките, за които се води най-жестока борба сред корпорациите – а новите жреци, разпределящи благинките, политиците, разбира се, не пропускат възможността да бъдат заплатени скъпо срещу благословията, която ще издадат чрез едно или друго абсурдно, но всесилно политическо постановление, което след това ще определя навиците и начина на мислене и живот на милиони хора в продължение на десетилетия.

Разкриването именно на тези политико-индустриални механизми, които в момента в Щатите са довели дотам, че неща като картофените чипсове и кока-колата също биват обявявани за „здравословни“, тоест, лапайте на воля, страшно няма!, при същевременно изключително силно затлъстяване на около 70%! от населението – е и основното достойнство на новото движение за разкриване „политиката на храната“, един от основните умове зад което е Майкъл Полан. В книгата се дават различни съвети, които много хора биха нарекли „бабешки“, особено ако преди това не са прочели обстойно разработената историческа част, в която той представя начините, по които американската общественост е била манипулирана още от началото на двадесети век, чрез най-различни политически решения, които на практика са платени чрез лобистката дейност на хранителните концерни. С две думи, „мижи да те лажем“, с „научен“ благослов.

И толкова по-важен е фактът, че вече и в България очевидно се поражда достатъчно разбиране на цялата тази проблематика (особено движението около сайта „Горичка“, както и усилията на Любо Козарев да превежда книги като тази, напротив на „горичката“ от приведени с инат рога на „образованата“ публика, която, както виждаме, разглаголства и тук, на този сайт.) Е какво пък, Господ с тях. Дебелите глави са били средство за оцеляване най-вече през Неолита, предполагам.

Поздрави,

Златко

- 05-02-2011|без значение

Абсолютно съгласен с мнението на Златко. Харесва ми сравнението за църквата и бизнеса, и науката и бизнеса днес. Новата вяра, комбинирана с масови кампании насаждащи страх и истерия (реклама за набиране на средства, съобщаваща колко жени ще умрат от рак на гърдата- няма да казвам бройката, безумно висока е – се върти по всички големи канадски медии от години), изсмукват огромни ресурси и малцина са просветените как тези пари наистина се използват. Няма да говоря как този натиск се отразява върху психиката, особено на жените, които имат естествена склонност към пазене на здравето и семейството…

Не съм съгласен само, че в Америка картофените чипсове и кока колите се смятат за здравословни. Не са толкова изсотанали, глупави и ирационални, колкото света ги описва, напротив, техните политики са много, много по-сложни от където и да било. Вероятно няма нация с по-спортно население от канадците и американците, нищо че постоянно говорят колко дебели са станали. Те затова постоянно го говорят. Спортът е култ тук, аз имам впечатления от България и някои Европейски страни, просто не може да се сравнява пропагандата която тук цари, впрочем в съюз с новата религия.

- 05-02-2011|Златко

Фактите са факти – и те могат да бъдат открити в книгата. Става дума, разбира се, не за някакво широко разпространено обществено мнение, а за опити на големите корпорации, произвеждащи боклуци, да ги „измият“ от петната на нездравословността. Хората уж не им вярват, но рекламата и медиите са могъща сила. На опаковките на картофените чипсове вече е разрешено да стои думата „здравословни“, например – нещо, което допреди няколко години не е било позволено.

Злоупотребите с истината, представяни в тази книга и във филма Food Inc., са толкова нагли и безсрамни, че човек просто побеснява, когато се сблъска с тях. Възможно е, разбира се, нещата изнасяни в тези произведения някой ден също да се окажат манипулации, само че от другата страна, но човек все трябва да спре някъде със съмнението и да се обвърже с нещо, в което да вярва и което да поддържа, ако не иска да се превърне в абсолютен, безформен нихилист.

Който не вярва, да чете! И да гледа!

- 05-02-2011|без значение

Не съм чел книгата, сигурен съм обаче, че не липсват примери. Аз по-скоро твърдя от личен опит и преки наблюдения (гледал съм Food Inc. и много други филми), че няма човек в Америка, който да не знае, колко вредни са тези храни. Това, което също е вярно, е че регулацията в Канада и САЩ е много по-ограничена от тази в Европа. Казвам често, че ако някой посоли, подправи с подправки, поизпърже и замрази едно лайно, и го пусне в добра опаковка по хипермаркетите, то ще се продава добре. Хората нямат време да готвят и виновно се тъпчат с полуфабрикати, с един километър химичен състав… Не съм ял лайно :) но съм сигурен, че с подходящата химия може да се окаже вкусно. Така че, Златко, абсолютно съм съгласен с мнението ти и те поздравявам, че го споделяш. В храненето ние се стремим да бъдем максимално близо до естественото. И това е важна и не глупава тема, Гала няма значение.

Какво се случи с инженер Янчев

Автор: Светослав Терзийски

Производителят на прахоуловители, инженер Марио Янчев скочи от леглото и направи няколко неориентирани крачки, защото не познаваше добре обстановката. Изпитваше непреодолимо желание да стори нещо нормално и човешко, нещо, което е правил и знае как се прави. На масичката до прозореца имаше купа с плодове. Ще изяде един банан – ето това ще направи! Обели банана и започна бавно да яде. Понеже беше чисто гол се виждаше, че пенисът му гледа мрачно в земята, докато той гледаше изцъклен пред себе си, стремейки се да не поглежда към леглото. Там в тъмното лежеше Валерия, която всъщност не беше точно Валерия. Според Марио тя се състоеше от 0. 7 Валерия и 0. 3 Валери, а може би и малко повече в полза на Валери. Тя имаше петсантиметров пенис, нещо средно между четири и шест сантиметра, което Марио откри, когато вече беше късно. И по-добре да не мисли дали можеше да спре, можеше ли да се измъкне някак си. По добре да не мисли, защото станалото станало. Две неща бяха сигурни – първо, че не беше правил дори подобие на такъв секс и второ, че животът му нямаше да е вече същият. Нямаше начин.

Ако трябваше да разкаже откъде се познават с Валерия, Марио нямаше да се оправи с датите и събитията, защото, както казах, предишният живот му се виждаше далечен и мъглив. А това се случи само преди два месеца. Преди два месеца най-накрая се сбъдна старата му, почти детска мечта да участвува на панаир. И то не къде да е, а в Милано – на Миланския технически панаир. След толкова години блъскане, упреци, че се е заробил, подигравки, че е станал шлосер, след толкова заеми и пропуснати морета Марио успя да се добере до тук.

Имаше собствена малка фабрика и беше успял да произведе несложния, но абсолютно конкурентен продукт, с който да не го е срам да се покаже където и да е по света. Едно забравено чувство го споходи когато тръгнаха двамата с жена му Ели към аерогарата. Ели беше изпълнила тясната пола с мощния си задник, беше поставила гърдите си в някакъв нов тип сутиен все едно, че ги поднасяше на табла и събираше погледите на всички. Хубаво беше да си покрай тая жена – мислеше си Марио. Толкова години я беше гледал как всяка сутрин се пъха в едни и същи дънки, че сега не можеше да я познае – тази упорита, редовна, настойчива жена, която му беше дясна ръка във всяко начинание. Без нея нямаше да стигне до тука. В тоя момент беше забравил да се дразни от начина, по който го будеше сутрин, като в казармата, как умееше да готви само яйца по панагюрски и не му подгъна нито един панталон. За сметка на това тя се оправяше с продажбите, счетоводството и какво ли още не. До момента, в който щеше да срещне Валерия оставаха три часа и инженер Марио Янчев все още можеше да си мисли за разни дребни и позитивни неща.

На летището взеха такси, шофьорът беше вежлив, като към чужденци с костюми, а Марио не пропусна да отбележи на ум, че току-що един италианец по паспорт му е натоварил куфарите и му е държал вратата. Италианското слънце се провираше през майските италиански облаци и блестеше върху безкрайните редици от фиати, ланчии и алфи. На Марио му се прииска да възкликне нещо на италиански, но се сети само за началото на някаква естрадна песен. „Я си трай, бате“ – каза си той и отвори леко прозореца, а ароматният вятър преметна вратовръзката му през рамото. Марио изпрати една мислена целувка по вятъра, без да я адресира и се зазяпа пак по колите. Колко много фиати, наистина!

В хотела влязоха костюмирани, парфюмирани и усмихнати. Срещу тях излезе красива девойка и ги заговори на италиански, Ели отвърна на английски, но в произношението на девойката се долови нещо много родно и на третото изречение се разбра, че е от Стара Загора. О-о! А-а! И-и! А също се разбра, че учи, работи в хотела и там си има малка стая на партера. На служебната ѝ значка пишеше – Tzankowa Waleria.

Ето това се случи на влизане в хотела, но според Марио Янчев не беше точно така. Когато се изправили пред рецепцията, от едно тъмно помещение се задала фигура на жена. Още преди да се различат чертите ѝ се виждали искрящите и очи, които според Марио били вторачени право в него. От тоя момент той нито за миг не изпуснал погледа ѝ, а на петата минута разбрал, че не може вече да гледа встрани, защото изпитвал абстиненция по лъчезарната светлина, която струяла от очите на жената. Едва успял да разгледа и тялото ѝ, което го поразило допълнително. Гърдите ѝ имали най-съвършената конична форма, около двайсет сантиметра в основата, но не по-високи от пет-шест сантиметра. От изящно оразмерените ѝ рамена шията излизала под съвършен ъгъл, като на Нефертити, а задникът ѝ бил доста тесен и не подлежал на никакво описание. Краката ѝ също били неописуеми, както и състоянието, в което се намирал Марио, докато ги гледал.

– Дай да ти избърша лигите, че ще си съсипеш новата риза – изсумтя Ели, когато влязоха в асансьора на път за стаята.

– Не се заяждай, жено – отвърна Марио незлобливо, но погледът му беше мрачен и търсеше да спре на място, незаето от пищната плът на жена му. За дългото време прекарано с тая жена се беше научил да потушава всички скандали в зародиш, както твърдеше, от вродено благородство и такт. А всъщност го беше и малко страх, защото Ели винаги се оказваше права.

Целият следобед се разхождаха из града и когато седнаха да изядат по един сладолед случката от асансьора беше забравена. Марио отново се намираше в онова въжделено състояние на детинско щастие, приличаше на неуместно възмъжал ученик, който твърде задълго се е заплеснал в конструирането на ракети от стиропор и алуминиево фолио. А всъщност беше вече голям мъж и знаеше, че волните полети на душата се наказват строго, но не искаше да се въздържа. Може би интуитивно усещаше, че това са му последните няколко часа безгрижие. Слънцето пое към залез и класическите фризове по фасадите се очертаха в цялото си съвършенство. Целият въздух се изпълни с топла, жълта светлина и Марио си каза, че трябва непременно да запомни този следобед. Когато си тръгнаха пеша към хотела, той на няколко пъти се обърна назад, с тъжния поглед на дете, което го прибират за вечеря.

Когато влязоха в хотела Валерия беше точно срещу вратата, все едно, че ги беше чакала през цялото време. На Марио му се стори, че първият ѝ поглед към него беше пълен с унищожителна ревност, но после отново бликна познатият поток от лъчи и усмивки. Той се ухили тъпо и се запъти към асансьора, като остави Ели и Валерия да възклицават, да цвилят и да се кикотят, както го изисква добрият тон.

Нощта беше потискаща. Марио изпи шестте бири от минибара, освен това изяде два тоблерона, пакет бадеми, пакет фъстъци и всичко останало.

На сутринта едва успя да изпие едно кафе, беше го срам да се появи пред Валерия, подпухнал като свиня, и се промуши бързо през рецепцията. Ели прие всички лъчисти благопожелания, като успя да отвърне с двойно повече. В тая жена имаше компресор, директно свързан с говорния апарат.

Първият ден на панаира мина като насън и единственото желание на Марио беше да дойде вечерта и да се прибере в хотела. Спеше му се и му се виеше свят. Искам да се прибера при Валерия – помисли си той и се удиви на лекотата, с която си го помисли. При Валерия!

Но когато се прибраха в хотела Валерия не беше на рецепцията. Някаква противна италианка им каза, че Валерия си била счупила ръката и трябва да остане няколко дни в болница. Влизайки в стаята Марио метна куфара и вратовръзката си, и с мрачна решителност подхвана бирите от минибара. Ели се съблече само по бикини, легна по гръб и заспа с ръце изпънати покрай тялото. Тая жена заспиваше като механизъм, на който са изключили захранването. Никога не обличаше пижама, не се въртеше на сън и само по някой път една страховита бръчка се врязваше между веждите ѝ. Тогава дишането ѝ ставаше по-тежко и Марио усещаше демоните, които се бореха под стегнатата повърхност на тялото ѝ. Тая жена…

От кога започна да я нарича така, си помисли той, отваряйки третата бира. Може би от оня момент, когато установи, че мрази волевата и издадена напред брадичка. Когато имаха някакъв проблем или когато Ели говореше с леден глас по телефона, Марио беше сигурен че брадичката ѝ изпъква още повече. Като сновеше из офиса с брадата напред, Ели заприличваше на бойна галера, тръгнала да срази врага. После той намрази и други неща. Тъй като не можеше да допусне мисълта, че може да я мрази цялата, Марио намразваше само части от нея. Тези части той избягваше да докосва и затова от известно време целуваше Ели само по бузите – така избягваше допира на заплашителната и брадичка.

Такава беше тя, тая жена не се отказваше, действаше методично и съсредоточено, все едно сега подхващаше първите хиляда години от живота си. Обувките на Марио изтропаха една след друга на земята – друго той не намери сила да съблече.

Следващите дни се изхлузиха като първия. Понеже всяка вечер изпиваше бирата от минибара през деня го мъчеше жажда и често ходеше до тоалетните. Там в големите огледала виждаше един познат неприятен тип с костюм и кръвясали очи, на който искаше да се скара: „Кой си ти бе, брат ми, къде си тръгнал!…“

Валерия упорито не се появяваше и Марио реши, че няма повече да я чака. Ще живее само с образа ѝ – това му се струваше достатъчно. Представяше си как влиза сам във фоайето, как тя излиза да го посрещне, хващат се за ръце и тръгват по коридора, където в дъното е нейната стая. А междувременно някакви монголоиди заедно с Ели клечаха около един от прахоуловителите и оживено коментираха. Ели го погледна кратко и мръсно, той си грабна сакото и без да каже нищо излезе от щанда. Нямаше никаква идея къде отива – искаше просто да се поразходи, да не е там, да е някъде другаде. След минута седеше на една пейка и говореше с рецепцията на хотела. Въпреки ужасния си английски успя да разбере в коя болница е Валерия, даже записа и адреса. После закрачи към изхода припявайки си някаква квартална песничка. Докато стигна до такситата всичко вървеше идеално, но когато се опита да се разбере с шофьора, който не знаеше никакъв език, Марио усети как ентусиазмът му се изпарява. С досада си помисли, че Ели със сигурност щеше да се оправи с тъпия шофьор. И поне да я беше излъгал нещо. Не, че беше успявал някога да я излъже, но сега закрачи решително назад с вид на човек, който отива да бие някого.

Ели все още говореше с жълтокожите и говори още дълго, достатъчно, та Марио да се изпълни с омерзение. След като разговорът приключи той каза, че е скапан и иска да си ходи в хотела. Това почти не беше лъжа. За негова изненада Ели отвърна, че и на нея не ѝ се стои повече на щанда. Дали не е добре да се поразходят из града. Може да отидат и до болницата, където е онова симпатичното момиче от рецепцията. Съвсем само, горкото. Ели, разбира се, знаеше вече адреса.

За да не прави глупости Марио отиде до тоалетните. За първи път изпитваше истинска неприязън към жена си, чувстваше я по-скоро като мъж-съперник. Тя пак щеше да мине напред, да разбута всичко с мощния си задник, да изпотъпче, да изгризе до шушка…

Не отидоха никъде. Марио не пожела. След като изпи бирата от минибара той слезе в бара на хотела и удари три големи уискита. Последния ден на панаира беше ознаменуван с пълен разгром.

Последната сутрин преди заминаването Марио не се обръсна, натъпка сакото си в куфара и се помъкна надолу, за да не гледа как Ели се гримира. Кафе или бира – си мислеше. Главата му искаше кафе, стомахът бира, а душата – някакъв вид бърза смърт.

Във фоайето ухаеше на току-що изпечени кифли, а някакви немци с червени по края уши си наливаха кафе в големи чаши, за да преглъщат, докато лапат от кифлите. За подпухналия трийсет и седем годишен мъж, с набола брада, измачкана риза, неподходящо скъпи обувки и отчаян поглед бира нямаше. Но нито немците, нито младият италианец на бара знаеха кой беше от квартал Подуене, кой беше от Левски, кой можеше да даде сто евро за бутилка уиски в осем сутринта. Кой?

Само Марио Янчев!

След като си наля половин чаша кафе, Марио я допълни с уиски, седна с лице към прозореца и кротко отпи, загледан в потока от хора и коли. Това не беше детинщина, нито пакостливият протест на дивака, попаднал сред твърде много цивилизация. Това беше съсипаният Марио Янчев, мъж на една никаква възраст, в едно никакво положение. Той седеше сам със себе си, до себе си, срещу себе си, а околният свят, състоящ се от безвредни глупаци, не го засягаше особено. От едната страна на измъченото му лице се беше появила глуповата усмивка, защото си мислеше колко е лесно да стане, да тръгне по улицата и да се изгуби зад първия ъгъл. Навън слънцето с нереална щедрост заливаше дърветата и сградите с розови лъчи. Тези неща по фасадите и покривите се наричаха пиластри, корнизи, фризове, балюстри и арки – Марио се сети за всичките тия думи и за още много други. Сети се и за целия живот извън цеха с абкантите, където се сгъваше ламарината за прахоуловителите. По елементарни сметки девет пъти е прекарал деня двадесет и шести май, гледайки слънцето през покрития с мазна чернилка прозорец на цеха. Девет пъти си е казвал, че ще дойде един двадесет и шести май, когато той ще е отвън, сред хората с чисти дрехи. Е, денят дойде. Здравей, ден! Здравей и наздраве! Наздраве на всички пичове…! А! Това не е ли Валерия? Здравей, Валерия, здравей дългокраки ангеле! Пронижи ме само веднъж с искрящия си поглед и след това спокойно ще умра.

Валерия наистина беше влязла във фоайето, преметнала сак на здравата си ръка, докато другата беше гипсирана до лакътя. Тя мина покрай рецепцията, без да се оглежда и се запъти по коридора към стаята си. Марио стана, едва не събори масата и с несигурни, съсредоточени крачки тръгна към коридора, където беше изчезнала Валерия. Успя да я съзре точно преди тя да влезе в стаята си. В дъното на коридора имаше висок, френски прозорец и целият ѝ силует се очерта на неговия фон. Слънчевите лъчи преминаваха през разкошните кичури на косата ѝ, провираха се над повдигнатите ѝ рамене, покрай талията ѝ, а само един лъч успяваше да се промъкне там където великите и бедра се съединяваха. Фактически, този лъч уби Марио още тогава, на двадесет и шести май, сутринта, така че, в останалата част от историята ще си имаме работа с един отнесен, тъжен и по-друг човек.

Той се подпря на стената, без да може да направи нито крачка повече. Не предполагаше, че е толкова пиян. Силуетът на Валерия не можеше да се нарече точно женски, беше силует на някакво надчовешко същество, носещо се върху дългите си крака към светлия прозорец в дъното на коридора. Това несъмнено беше ангел, който беше дошъл да го отведе нанякъде.

Накъде ме водиш, ангеле – каза си Марио и залитна.

Последвалите събития са изпълнени с омерзителна баналност и ако има как, и дума не си струва да се каже за тях.

Марио беше натоварен в някакво такси. Ели седеше отпред и твърдо не се обръщаше да го погледне, а милостивите, нечисти и цветни води на пиянството течаха през ума му и миеха всичко наред.

Когато стигнаха на летището той беше в почти прилично състояние и вървеше, преметнал сака си през рамо, на няколко крачки зад Ели. По едно време спря. Беше сигурен, че тая жена е способна да не се обърне, да се качи на самолета и никога повече да не му се обади и така щеше да е по-добре. Ако животът е пиеса, то в тая пиеса Марио беше играл ролята на детето-калпазанин и сега заслужаваше да бъде забравен на огромното летище. Но когато Ели се обърна той приличаше само на мъж – леко пиян, с тъжни, спокойни очи и с намачкана риза, която беше излязла от панталона. Този странен за Ели мъж нямаше да направи нито крачка повече. Тя му поиска папката с офертите и визитките, които кой знае защо се оказаха в неговия сак и дълго време ги прибира в своя багаж, без да може да измисли нищо. Марио пое дълбоко въздух и се загледа през прозорците, където едни малки, далечни самолетчета хвърчаха насам-натам. А всъщност боингът има размах на крилете около петдесет и шест метра, ако говорим за джъмбо.

Когато Марио погледна пред себе си, Ели вече я нямаше.

Той се обърна и видя отражението си в една стъклена стена. „Къде се губиш, бе, брат ми“ – каза си той. Този път не се уплаши от себе си, даже леко се хареса, натъпка ризата в панталона, изправи раменете и се обърна към света. Помниш ли ме още, свят, помниш ли кой съм аз! И дълго време вървя пеша.

Накрая, разбира се, се загуби, но не се ядоса на себе си и спря такси. Отиде до центъра, а не право в хотела, защото искаше да се появи там точно преди залеза да изпълни фоайето със светлина. Целият му живот се беше върнал обратно в него и беше изпълнил едничкото му сърце с топла увереност. Нямаше закъде да бърза, ще пие капучино, ще яде сладолед докато слънцето застане на позиция срещу витрините на хотела и тогава и ще тръгне към Валерия.

С Валерия не размениха повече от няколко думи. Тя наистина излезе иззад рецепцията, точно както Марио си беше представял, и тръгна по светлия коридор пред него, само че сега слънцето я осветяваше в гръб. Година ли мина от мига, когато слънцето светеше от другата страна.

Марио метна сака на земята и застана прав между прозореца и леглото, а Валерия седна в края на леглото и се загледа в него. Така стояха доста време без да си говорят; някой ден сигурно щяха да си говорят, но този ден нямаше да е днес. Той приклекна на колене и опря челото си на двете и колена. Тя леко ги помръдна встрани, точно колкото Марио да падне в отворилата се пропаст.

Ето тук е редно разказът да свърши, но съм сигурен, че някой ядосано ще попита защо бяха тия петсантиметрови пениси в началото. Така обещаващо започна и така да се отплесне в друга посока. А всъщност се случи така от само себе си. И Марио не очакваше да се влюби. За него по-голямата изненада беше любовта му към Валерия, а не странното анатомическо откритие, което направи по някое време между чаршафите. След като стана от леглото и подхвана бананите мислите му бяха объркани, но в края на втория банан се проясниха неочаквано бързо. Нестандартното устройство на Валерия му се стори необходимо знамение, а не евтин майтап от страна на съдбата. Колкото повече мислеше, му ставаше ясно, че Валерия няма как да бъде обикновена жена – би било банално и обидно.

Тя е мойта награда за годините на упорит труд, компенсация за утрините, в които съм се събуждал до Ели – мислеше си Марио. А малкият пенис беше може би шеговито предупреждение или закачка. Защо не закачка.

Навън изведнъж се беше смрачило, направо беше станало тъмно и беше завалял майски топъл дъжд. Марио лежеше по гръб, а Валерия беше полегнала на рамото му, завивайки го с черната си коса. По лицето му пробягваха усмивки, а очите му бяха затворени. Марио още не спеше. Намираше се между будуването и съня, между миналия и бъдещия си живот, между небето и земята, като една от безбройните капчици на топлия дъжд. Покрай прозореца препускаха фиати, ланчии и алфи, гумите им свистяха по мокрия асфалт и това беше най-сладката приспивна песен, която Марио някога беше чувал.

Между многото си други ангажименти Светослав Терзийски пише и проза. Автор е на сборника разкази „Безпризорни ангели“ (изд. „Жанет 45“, 2008), части от който представяме тук.

Коментари (6)

- 06-02-2011|stan – банална литература за неудачници

Натрупваме (майсторски, без всяко съмнение, авторът владее думата) колкото се може повече детайли, които характеризират героя като неудачник. Каквото се сетим. Докрай му ги приписваме, без да го жалим. И какъв образ се получава ? И на кого е нужен ? Авторът ли се припознава в този образ ? Едва ли. Или го приписва на читателите ? Остава да виси въпросът – на кого е нужен този образ ? Несъществуващ, нереален, нежелан. Също толкова досаден, както положителните герои от 60-те години. И знакът минус отпред нищо не променя, слага се лесно.

- 06-02-2011|Марина Франсоа – Филмът „Играчка-плачка“

Тази история прилича прекалено много на филма „Играчка-плачка“ (The Crying Game) на Нийл Джордан, 1992 година.

- 06-02-2011|Златко

Момент, момент… В онзи филм става дума за мъж, преоблечен като жена. Освен това за ирландската освободителна армия, за политика и много други неща… А в нашия си тук разказ става дума или за (може би частичен) хермафродит, или просто за жена с малко по-особена анатомия. Плюс мидлайф-кризата и всичко останало.

Нерде Ямбол, нерде Стамбул, както се казва.

- 06-02-2011|Станой – Тъпо!

. може и себе си да е провидял Кежара

- 06-02-2011|VESELA

А бе тези двама братя Терзийски кой ги лъже, че пишат, че даже ги публикуват и има дори кой да ги харесва?

Що за характер?

Автор: Ицко Финци

Днес се сетих, че никога не съм се чувствал удобно край директорите на театрите, в които съм играл.

Спомних си, че в казармата много се стараех. Следвах по времето, когато студентите слушаха военни лекции веднъж седмично по четири-пет часа, а само две лета по два месеца, тоест през ваканцията, служеха войници. (Нестудентите служеха по две години). И накрая след изпити пред военна комисия ставаха запасни офицери. Аз получих чин младши лейтенант от пехотата. Та първото лято, в което бях войник, бях особено прилежен. Бях слушал разкази за казармения живот, за изпитания, за унижения и се бях надъхал да издържа на всичко. Исках да си докажа че, съм здрав и духом, и телом. Че съм мъж. Само два месеца са, казах си. Ще мога. Но не беше лесно. Веднъж като не сполучих да постигна сръчност в някакво специално движение с пушката след безброй повторения, помня, заплаках със сълзи, които нямах сили да спра. Командирът беше съвсем до мене и ме видя. И ме беше толкова срам после… А често чувах подигравките на другите от студентската рота, че се докарвам на командира, че мечтая за военна кариера, че нещо целя с това мое поведение.

Дали от тогава не е заседнало в мене опасението, че могат и останалите от театъра и самите директори да ме заподозрат в подмазване, в „слагане“, в користни цели? И никога не знаех как да се държа край директорите. Нещата се усложняваха от обстоятелството, че съм присмехулник по природа и виждах как директорите внимаваха дали с някоя шега не засягам престижа им. Значи от една страна искал съм да съм честен, да не лъжа, а от друга – да ме тачат като актьор и да получавам главни роли. Но заради уменията ми, а не заради нарочно създадено приятелство. И ако наистина ми е смешен директорът, трябва да крия това. А когато някой директор се отнасяше по-приятелски не отговарях със взаимност, за да не събудя ревност или подозрения у актьорите. Да, честността винаги е била големият въпрос. Как и колко съм честен. Кое от всичко, което мисля мога да кажа. Кога съм истински честен.

А и в любовта. Честен ли съм, когато казвам на едно момиче „Обичам те“? Не е ли по-честно да кажа „Чувствам се привързан към тебе“? Сигурен ли съм, че това, което изпитвам е обич?

Защото бях ходил (при това съвсем сам) на една публична беседа в кино „Млада гвардия“ на тема „Другарство, приятелство, любов и брак“. Един писател говореше за разликите. Беше много категоричен и обясняваше как първото прераства във второто, само второто може да прерасне в истинска любов и ако от нея преминем с любимата (любимия) към брак, тогава той е най-здрав и най-траен. Тогава помня, чух, че когато бъде построено комунистическото общество, бракът като институция ще отмре, доверието между хората ще бъде толкова голямо, че няма да има нужда от узаконяване на отношенията между мъжа и жената. И от тази беседа бях запомнил цитата от Чернишевски: „Умри, но не давай целувка без любов“.

И у мен се е загнездило навярно от тогава чувство на отговорност пред другия пол. И пред новото общество. И знаех, че над всичко стои борбата на пролетариата с капитализма. Ако любовните отношения пречат, не бива да продължават.

Да, това чувство за отговорност… то непременно съдържа страх…

Спомних си как си правех самокритика. Имаше такова правило и то не се поставяше под съмнение: винаги на всяко събрание на класá, на кварталната организация, (а те се правеха често), на годишните конференции, в дневния ред трябваше да има точка „критика и самокритика“. Задължителна точка от дневния ред. Водещият събранието съобщаваше точката и питаше има ли желаещи да се изкажат, да разкритикуват някого или нещо, или да се самокритикуват. Трябваше да бъдем честни към другите, да им казваме слабостите, грешките, да им помагаме да растат (морално и духовно), но трябваше да имаме доблест и да съобщаваме на другите в какво сме съгрешили ние, или кое е това, което не ни достига, за да сме достойни за красивата идея, която предстои да превърнем в реалност и накъде да насочим усилията си, за да се самоусъвършенстваме. И трябваше да чуем пък после кое от самокритиката ни се приема и се потвърждава и кое се опровергава. И в тягостната и тревожна тишина – никой не вземаше думата – се питах колко от всичко, което съзнаваш, че е грозно, че е „неправилно“, че не е според моралния кодекс (събрал се в природата ти от родители, от учители, от речи на водачи, от устави, от лозунгите по стените) можеш да кажеш ? До къде да стигнеш в признанията? И какво ще остане от достойнството ти? От уважението на другите към тебе ? От мнението ти за себе си ? Спомних си, веднъж след една моя самокритика пред общогимназиалното събрание се разридах тайно в шепите си.

Излиза, че все плача.

Изглежда. Защото, когато тържествено обявиха (на едно друго събрание), че в този момент влизам в редовете на славния РМС (работнически младежки съюз) и ми връчиха членската карта, аз пак се разплаках.

Сетих се друго. Тогава не плаках. Вече бях студент, започвахме втората година в Театралния институт и още на втората неделя се събрахме – целия институт – на отчетно-изборно събрание на СНМ (съюз на народната младеж). Беше конференция даже. Имаше и преподаватели. Имаше и вишестоящи ръководители на организацията. И аз след дълги колебания, малко преди края, вдигнах ръка и следейки листчето си с бележки, се изказах. Говорих за недобрия морал в института, за прекалено свободните обноски между момчетата и момичетата, за прегръдките и целувките без любов по коридорите и в пушалнята, против масовото пушене на момичетата, за нечистоплътността в помислите на някои студентки (не споменавах имена, не). Настъпи неловко мълчание. Никакви ръкопляскания. На другия ден ректорът влезе за лекцията си по западноевропейски театър, застана на катедрата пред целия курс – актьори, режисьори, театроведи), направи дълга пауза и каза строго: „Да стане Финци“. Аз станах. И той отначало тихо и сдържано, но постепенно вдигайки тон, произнесе патетична реч, (говорейки за мене в трето лице), с която ме сравни със земята. Оклеветил съм публично Театралния институт. И завърши със: „И аз ще предложа в ректората да бъде изключен завинаги.“ Бях като попарен, мълчах.

Не, не ме изключиха, не зная защо. Но тази реч ме смаза за дълго. Настъпи голямо объркване в душата ми. Може би е било даже депресия, си мисля сега. Това беше първият срив на идеите ми.

Следващият крах дойде с доклада на Хрушчов пред 22 конгрес на КПСС (Комунистическата партия на Съветския съюз).

Кога за пръв път съм чул името Сталин? Не, не помня. Сигурно от баща ми… Той ми разказваше за бъдещето на човечеството, как един ден ще настане друг живот в целия свят, как няма да има бедни и богати, всички ще бъдат равни, всеки ще работи според способностите си, а ще получава според потребностите си, всички хора ще бъдат честни, съвестни, имуществото ще бъде общо, няма да има пари, тротоарите ще бъдат движещи се ленти и няма да ходим, а ще се возим на тях, роботи ще извършват всичко – хората само ще натискат копчета, ще имат много свободно време и ще ходят на театър, на кино, ще рисуват, ще правят това, за което чувстват призвание, ще обичат природата, ще се катерят по планините. Разказваше ми, че някои от тия неща в една страна вече са се сбъднали – в Съветския съюз. Ето казваше, фабриките там са на работниците, земята е на селяните. Помня от тогава думата „колхоз“ като нещо благодатно. И ни водеше със сестра ми в кино „Глория“ да гледаме съветски филми. Може би от него съм чул за пръв път името Сталин и че това е водачът на онази прекрасна страна…

Не, баща ми не беше член на никоя партия или организация. Говореше ми за съдържанието на някои симфонии, за картините, които вижда като слуша Унгарска рапсодия от Лист, за ракетите, как човекът с тях ще достигне луната, после другите планети…

Когато семейството ни се върна от изселването в Разград, месец след като България мина на страната на Съветския съюз и започна война срещу нацистите и заживяхме пак в старото си жилище на улица Вашингтон, баща ми, помня, ми каза „Защо не намериш някъде да се запишеш в ‚Септемврийче‘?“. Така се казваше новата организация на децата, създадена от комунистическата партия. И аз намерих една група (чети се наричаха) – беше в читалище „Добродетел“ на седем-осем преки от вкъщи… Бях на единадесет години. Не е възможно там да не са ни говорили за Сталин. Имаше толкова песни за Сталин. Портретите на стените навсякъде бяха подредени така: най високо горе – Сталин, Отдолу в ляво – Тито – водачът на Югославия и в дясно – Димитров – водачът на България.

Явно в характера ми има такава черта – да попивам поучения, да следвам някого. И не се съмнявах в правотата на стоящите начело. Като активист – гимназист вече – бях изпратен на курс по история на всесъюзната комунистическа партия (болшевики). Не всекиго изпращаха. Там лекторите научно доказваха всичко. А лозунгите в гимназията, възвеличаващи Сталин или с цитати от негови речи ги рисувах и ги окачвах много често аз.

…За да стигна до там, че заради подигравателния тон на майка ми, с който произнесе „твоя Сталин“, да я заплаша с донос в милицията.

Помня, че когато Сталин умря и обявиха всенароден траур, ние студентите – активисти на младежката организация, трябваше да стоим на почетна стража пред неговия паметник в Борисовата градина (тогава – Паркът на свободата). Сменяхме се на всеки час и през деня и през нощта. Помня, чувствах се виновен, гузен, че не не ми се доплаква. Защо? – се питах. Изреждах си на ум всички негови заслуги, всички определения за него. Търсех, помня, какво да си помисля, за да ми стане много тъжно. Не, не се просълзявах даже… А наоколо плачеха. Масово. Бях дълбоко смутен, че аз правех изключение.

И когато Хрушчов (новият съветски лидер) изнесе този прочут доклад как режимът, въдворен от Сталин и възвеличил го като култ, всъщност е погубил милиони невинни хора и в какъв страх са живели останалите (а се заговори и за един таен поверителен доклад с още по-абсурдни данни), помня няколко месеца бях без дух. И като слушах моите приятели откровено да признават, че са знаели и преди за злодеянията, но са мълчали – отщя ми се всичко. Омерзение – така сега бих нарекъл чувството си. И не ми се говореше за това. Апатия, хладина, безсмислие ме обзе. Срам.

Добре, че театърът, а после и киното станаха най-важното ми занимание. Навярно съм много суетен.

И. Финци

Ицхак (Ицко) Финци, разбира се, не се нуждае от особено представяне, но може би не всички знаят, че покрай многото си други дарби той притежава и таланта на оригинален, добър разказвач. Тук го представяме именно в това му амплоа.

Коментари (10)

- 07-02-2011|Златко

Наскоро, не си спомням по какъв повод, в ума ми се появи едно такова дифузно изречение: „Искреността стои преди всичко останало“. Оставих го да поузрее малко, пък и досега нямах повод да го развия по-обстойно, но разказът на И. Финци най-после ме връща обратно към него, за щастие. Впрочем, преди да започна: не знам как е при вас, но аз все още не мога да намеря точното име, с което да наричам този човек, когото инак, разбира се, харесвам и дори обичам много – има си хас, та нали с него съм израснал! „Ицко“ някак не може да се изплъзне от устните ми, прекалено млад се чувствам за такава фамилиарност; „Ицхак“, признавам, ми звучи малко чуждо, някак не съответства на чувствата, които изпитвам към него; неутралното „господин Финци“ пък отново ме отхвърля прекалено далеч назад. Остава, значи, само това „И. Финци“, но тогава пък ме полазват някакви тръпки, защото това „И.“, кой знае защо, ми напомня за „К.“ и господин К., известно откъде. Споделям всичко това без да съм сигурен дали с тия думи няма да се набутам в някакви двусмислици, които да бъдат разтълкувани кой знае как, не дай Боже и като вид отчужденост, може би дори недобронамереност… Да пази Господ, казвам, и продължавам нататък. Сигурно не е лесно – впрочем, знам от опит, че не е лесно – да не изглеждаш, дори и по име, като един от мнозинството. На това ме научи емиграцията. Ако към това се прибави и огромната тежест на таланта и чувствителността, които, в случая с И. Финци, очевидно са не само благоволение свише, а и тежък, понякога може би прекалено тежък, товар, то нещата стават съвсем нелесни дори за възприемане…

И именно тук идва мястото на искреността. Искреността като нещо, което предшества – и НАДшества – всичко останало в човешките взаимоотношения. Искреността, която в случая с човешкото общуване, според мен безспорно, е равносилна на Истината. Независимо от това дали ще се съгласим или не, осъдим или приемем, думите на един човек, които инстинктивно възприемаме като искрени, ние вече не можем, без сами да се оплескаме с неискреност, да ги наречем „неистинни“. Истинската омраза, да не говоря за истинската любов, е далеч за предпочитане пред неискреността на което и да е престорено чувство или мисъл. Искреността, дори когато е съпътствана от мъничко нарцистичност – нещо сигурно неизбежно при човек, наблюдаван толкова много и с такава интензивност, в продължение на десетилетия – е онзи камък, който в края на краищата позволява да се отдели плявата от зърното и да се оцени – реално! – стойността на неговите разкази.

А те са добри, не толкова защото са израз на някаква професионална, обработена, изящна словесност, а просто защото са искрени. Човек ги чете – и знае инстинктивно, че онова, което му се разказва, е истина. И не само това, защото истината, както всички знаем, много често може да бъде и просто скучна, дори банална, да не кажа кална… Не, в тези случаи тя е и красива, защото зад нея – и това отново е нещо, което всички чувстваме, не с умовете, а с душите си – тупка едно добро, свястно човешко сърце. Едно сърце, което не е престанало да търси. И вероятно ще продължава – докато това е възможно.

Поздравления, И. Финци! Истината е ядрото на нещата, които ни разказвате! И, докато това е така, ние винаги ще ви оставаме верни!

З. Е.

- 13-02-2011|М. Комсийски – Колко жалко!

Твърде високо в ценностната система на интелигентния човек се намира другаря Исхак Финци, за да си позволя аз да го оценявам. Факт е, че е уникален актьор, който високо ценя. Изповедта му само за сетен път ми напомни, че комунизмът деформира нормалното човешко мислене. И това явно е хронично. Не знам защо през цялото време докато четях тази съкровена изповед, не можеш да се отърва от усещането, че пак се намираме в онази неизменна точка от сталинисткия дневния ред, за критика и самокритика. Това няма да спечели индулгенция никому. А всъщност и изобщо от тези откровения не прозира каквото и да било отрицание на този антихуманен обществен ред. Е тогава защо трябваше да ни прави съпричастни към собствените си терзания?! Може би очаква състрадание или непохватно се опитва да се извини? Честно казано, не разбирам. Става ми мъчно за тези хора. Явно тяхната драма е огромна. Да си толкова интелигентен, да осъзнаваш истината за обкръжаващата те среда, вътрешно да не я одобряваш, а да си даваш вид, че ти харесва и да я венцехвалебстваш. Това сигурно деморализира безвъзвратно. Колко жалко!!!

- 13-02-2011|Златко

Едно време Димитър Димов беше принуден да пренапише „Тютюн“, защото в него „липсвала партията“. Сега пък, доколкото мога да разбера, от И. Финци се иска да „пренапише“ спомените си, защото в тях „не прозира каквото и да било отрицание на този антихуманен обществен ред“.

Е, докога все едно и също, другари и господа? Няма ли най-после да се научим да приемаме по-спокойно и неща, които не съответстват на собствените ни представи за порядък в света, който ни заобикаля?

- 13-02-2011|stan

Този пасаж на Комсийски много ми хареса: „Явно тяхната драма е огромна. Да си толкова интелигентен, да осъзнаваш истината за обкръжаващата те среда, вътрешно да не я одобряваш, а да си даваш вид, че ти харесва и да я венцехвалебстваш. Това сигурно деморализира безвъзвратно.“ Писано е за нашите години нали ?

- 13-02-2011|Кръстина – Човеците и хората

Благодаря на двамата, че чета тези спомени. А споделям, защото съм длъжница. Ицко Финци ми е подарил планина от преживявания с ролите си, дължа му тонове радост и наслада. Да премълча, значи да храня егоиста в себе си. Не го избирам.

Признавам, сепна ме това говорене за лошото време. Автентичността на спомена обаче е бисер за поклон. Кураж се иска да не измислиш миналото си. И да съблечеш душата си. Могат го само човеците. Защото по рождение знаят, че не е важно какво ще кажат хората, а можеш ли да се гледаш в очите дори когато не искаш да видиш, каквото виждаш.

Благодаря Ви, Маестро, че избирате да говорите като поет за непоетичното.

- 13-02-2011|Надежда Ал. – Без заглавие, накратко

Докато четох този прекрасен текст се смях на глас. Пред мен заставаше с присъщия си глас и жестове големият актьор. Наслаждавах се на човешката доброта и на изящното му чувство за хумор и си мислех – винаги истински талантливият е талантлив в много посоки. Сега открих за себе си и писателския дар на актьора и музиканта. И. Финци владее до съвършенство самоиронията, умението да вижда и оценява нещата от живота многоизмерно. Това са и моите спомени от това време, но не дойдоха ли в повече самосъжаленията. Време е наистина да се посмеем и да продължим нататък с прошка и доброта. Като И. Финци.

- 13-02-2011|Punchy

Любопитно все пак. Аз пък благодаря на жените, че предават мекота на такива на пръв поглед безмислени диспути. Не е ли така? Приятно се получава. И все пак големият ни театрал пак играе мъничко и сега. Изповедта е вид театър пред себе си.

Изкуство за искуството. Йога за душата.

- 15-02-2011|Гост

За мен Ицко Финци винаги е бил един от най-големите български артисти – поразителен, самобитен, на границата на екстремното, но винаги естествен в своята импулсивност и нестандартност… За разлика от много други пишещи актьори и режисьори обаче, неговите текстове са наистина качествени, обагрени от уникалното му светоусещане.

Желая му успех и още много да ни радва и в двете – актьорлъка и писането!

- 27-07-2011|Таня Шелхорн

Както казваше баба, думата дума отваря, че сега, след толкова години, се сетих за моя държавен изпит в който влизаше и оня, политическия. Не можах да си спомня точно формулировката, та се разрових за дипломата от ВИТИЗ „Кр. Сарафов“, намерих я и прочетох: Марксизъм-ленинизъмИмам шестица 6.00 – не се шегувам. Само аз и един мъж от режисьорския клас имахме шестици. Моят професор, Атанас Илков, каза, че съм ненормална. Ами, всичко беше театър! Че четох, четох, но важното беше представянето – да изиграеш етюда, че този предмет е в кръвта ти. С такава любов ме гледаше комисията… ако знаеха само какво бях преживяла миг преди да се явя… Бях облечена с дълга джинсова пола, много красиво разкроена, и с бяла памучна блузка, подарък от Куба. Напълно бях забравила за щампата отпред, а тя беше американското знаме. В последния момент един колега се вгледа в гръдната ми област и уплашено прошепна, че ще ме скъсат от раз, заради тази подигравка с комисията. Иди че доказвай, че си невинен. Слава Богу, бях си взела и джинсовото жакетче, облякох го, закопчах го и от бялата блузка остана само горната ивица около шията. Появих се в елегантен младежки тоалет, гледах умно и говорех убедително. След първите две-три изречения ме спряха, преминах към втория въпрос, от него също казах няколко изречения, не помня имаше ли трети въпрос, но до него не стигнах. Поздравиха ме и ми писаха шестица. Излязох навън, поех си въздух и освободих съзнанието си завинаги от прочетеното по марксизъм-ленинизъм.

Мисля, че има нещо сбъркано в психологията, да се говори постоянно с пациента върху мъчителния проблем – така той никога няма да се преодолее. Затова не посещавам психолози. Покаянието и изповедта са истинското лечение за душата. Към тях пристъпвам с вяра и упование в Божията милост.

Написаното от Вас, г-н Финци, е една удивителна публична изповед, вярвам, че сте намерили успокоение на страстите. Иначе не отминават. Поздравления за този разказ!

- 26-12-2012|Антоан Добрев – До Златко

Знаеш ли, когато на времето(преди около 30 г.) прочетох в „из бележници“ на Чехов следната фраза:“Прав е, който е искрен“ признавам си, не я разбрах, но не я забравих, и малко по малко тя се пълнеше със съдържание…Сега знам, това е аксиома! Но колко рядко ни се отдава, нали?

Ние сме народът!

Автор: Михаел Туман

В деня, в който Египет се надигна, светът потрепери и се загледа към центъра на Кайро. На площада Тахрир, най-голямата сцена на въстанието, миналия вторник през нощта стояха един милион души. Рок-групи пееха пред дулата на танковете, цивилни хора носеха войници на раменете си, хората танцуваха през цялата нощ и целия ден след това. Но как се стигна до това въстание, което променя Египет и целия свят? Защо се надигат египтяните, за които винаги се смяташе, че са политически толкова инертни, колкото и бавно течащият Нил? Във вторник техният владетел се обърна към народа. След няколко месеца, още преди следващите избори, той ще се откаже от поста си. Но защо това вече не е достатъчно за демонстрантите?

Революцията има множество лица. Те принадлежат на мъже и жени, работнички и хора от академичните среди, гладуващи, надяващи се и радикали. Те принадлежат на хора като лекарката Дина Омар Мохамед, университетския преподавател Базем Шояб, членът на мюсюлманското братство Исам ел-Ериан и Рагаб Мохамед, един беден уличен търговец.

В деня, в който Египет се надигна, Дина Омар Мохамед гледала телевизия. До късно през нощта тя следила картините от площада Тахрир. А на следващата сутрин 30-годишната жена помолила шефа си за отпуск, купила си билет и отлетяла от Бейрут за Египет, в родния си град Кайро. Дина Омар Мохамед е лекарка и преподава медицина в Бейрут. От много години насам тази жена от Кайро вече не живее в Египет. Тя е имала добър, подреден живот. А след това видяла как хората най-после се надигат. И това я накарало да се почувства много горда като арабка, като египтянка. Тя искала да бъде част от всичко това. В този момент от значение е всеки един, всеки може да подсили протеста, да го направи по-силен и по-видим. С тези мисли тя се приземила в Кайро.

Малко след пристигането си тя уговорила сестра си да дойде заедно с нея. Двете заедно се отправили към площад Тахрир. Дина Мохамед била възхитена. „Всички тези хора, идващи от всички прослойки, заедно. Това е Египет!“, викала тя и ръкомахала, заедно с всички останали. В оловното египетско ежедневие от последните години тези хора никога преди не са се срещали лице в лице. Там имало гневни младежи от бедните квартали, израснали без работа, без пари и без изгледи за бъдещето. Имало чиновници, интелектуалци, адвокати, съдии, повечето от тях – хора под 30 години. Всички те настоявали за един по-добър, по-свободен Египет.

Дина Мохамед и сестра ѝ научават: против сълзотворния газ помага Кока-Кола

Дина Омар Мохамед вижда следите от първата голяма битка между демонстрантите и полицията. Когато на площада Тахрир за пръв път се събират повече от 50.000 души, полицията ги напада със сълзотворен газ, водни струи и гумени куршуми. Стотици хора са ранени, някои от тях – тежко. В болниците на Кайро не достигат кръвните банки. Досега са починали около 150 души. Дина Мохамед вижда, че множество демонстранти носят със себе си шишета с кола и памучни кърпи, напоени с вода. Против сълзотворния газ. Обясняват ѝ, че – ако полицията нападне отново – лютивата течност първо трябва да се избърше с кòла от лицето, а след това очите да се измият с чиста вода. Обясняват ѝ лозунга на движението: „Салмия, салмия – мирно, мирно!“ Така викат демонстрантите непрекъснато и застават помежду, когато някой се опитва да насъсква останалите към насилие или да провокира силите за сигурност. На огромния площад Тахрир подобни дребни провокации трябвало да бъдат предотвратявани непрекъснато, обясняват ѝ. Шпиони на полицията и платени провокатори правят всичко възможно, за да радикализират мирния протест, да го очернят пред целия свят и по този начин да го задушат.

В тези първи часове на площада Тахрир Дина Омар Мохамед се променя напълно. От буржоазен индивид тя се превръща в част от масата, от преподавателка по медицина – в революционерка. Тя вижда как полицията се оттегля и на нейно място идва армията. Внезапно пред прочутия египетски музей се появяват танкове. Зад него гори партийната централа на управляващата националдемократическа партия на президента Хосни Мубарак. Тя и сестра ѝ решават да отидат отново на площада чак когато Мубарак най-после се оттегли от властта. Какво ще се случи след това те не знаят. Пък и кой ли би могъл да знае?

„Аз съм за кандидат, когото не познавам“, казва Дина. За шефа на тайната полиция Омар Сулейман, назначен за вицепрезидент от Мубарак няколко дни преди това? Не, не може да бъде той. „Може и да е подходящ, множество египтяни го уважават и ценят.“ Но понеже е назначен от Мубарак, той е изгубил доверието на хората. Владетелят е провалил най-добрия си човек. А Мохамед ЕлБарадеи, носител на Нобелова награда за мир и бивш директор на Международната атомна агенция? Той е прекалено голям опортюнист. „Той се завръща тук от чужбина само когато може да спечели нещо“, казва тя.

Най-голямото разочарование в този бунт за нея идва обаче не от Египет, а от чужбина. Тя е възмутена от това, че демократичният Запад не е застанал изцяло на страната на демократичното въстание. Прекалено страхливи са апелите на САЩ към Мубарак да гарантира „порядъчно оттегляне от властта“. Прекалено страхливо и предупреждението на европейците, че не трябва да властват нито насилието, нито радикализмът. „Те винаги се страхуват, че, щом само падне Мубарак, властта ще попадне в ръцете на ислямистите“, казва тя. „Нека тогава погледнат мен!“ Тя тръсва дългите си черни коси. Достатъчен е само един поглед към площада Тахрир, за да види човек, че тук ислямистите са малцинство.

Демонстрантите на площада Тахрир са пъстро смесени в този слънчев ден. Но Дина Омар Мохамед и сестра ѝ, двете жени в тесни джинси и красиви жилетки, въпреки това се набиват на око. Дори и заради златната верижка на врата на Дина. По светските улици на Бейрут е нормално да се излезе в такова облекло на улицата, никоя жена не е принудена да се притеснява поради това. В Египет обаче нещата са по-различни. „Момчетата си мислеха, заради златната ми огърлица и деколтето, че съм християнка“, казва тя и се смее. Хората се интересували от нея, искали да разговарят, да си правят снимки с нея. Искали да покажат, че този бунт не е мюсюлмански, ислямистки, а египетски. Но въпреки това Дина Мохамед трябвало да се бори със самата себе си, за да запази първоначалното въодушевление. Не че е имала съмнения в движението или пък в решението си да дойде тук. Но натрапчивите погледи на младите мъже към дългите ѝ коси и джинсите я дразнели до полуда.

С тояга в ръка Базем Шояб защищава своята улица

В деня, в който Египет се надигна, Базем Шояб отивал на погребение. Един от приятелите на 36-годишния университетски преподавател бил носен към гроба. Боледувал дълго време, ето че настъпила и смъртта. В едно от предградията на Кайро се събрали опечалените, докато на Тахрир народът се бунтувал. Както Дина Омар Мохамед, Базем също бил на страната на демонстрантите, но не смятал да се присъединява към тях. Масовите събрания не били негова работа. Той искал не революция, а порядъчна смяна на властта. По време на погребението не следил новините. Така и не узнал, че в същото време, в което приятелят му бил полаган в земята, били отворени вратите на затворите. Причините за това още никой не знае. Някои казват, че полицията сама е отворила вратите, след което се е оттеглила. Други говорят за нападения от страна на населението върху затворите, докато решетките били счупени. На свобода се оказали всички, включително и тежките криминални престъпници. Базем Шояб скоро щял да почувства това на собствения си гръб.

Когато пътувал по околовръстното шосе за Кайро, полицията, която инак се виждала на всяко кръстовище, била изчезнала. Изчезнала – също както и от затворите. Там, където обикновено стояли полицейски регулировчици, сега регулирането било поето от мъже от народа. Стъмнило се. По главните улици и централните кръстовища се появили армейски танкове. Шояб искал да закара до вкъщи една приятелка, която също била на погребението. Тя живеела в едно от по-добрите предградия, Хелиополис. Но когато се отклонили от главната улица, били спрени на контролен пункт. Мъже в цивилни дрехи, които при по-внимателно оглеждане се оказали съседи, претърсили колата. Скоро те били пуснати да продължат. Когато пристигнали в жилището на приятелката, съседите ги предупредили: „Кварталът е нападнат от престъпници, от плячкаджии.“ Хелиополис не бил изключение. Цяло Кайро се превърнало в сцена на бандитски нападения.

Базем не можел вече да пътува за вкъщи. Веднага бил призован в гражданската защита. Мъжете от околността строяли вътрешен защитен кръг. И така, посред нощ, университетският преподавател изведнъж се оказал на улицата, с тояга в ръка, очаквайки грабителите. Някои от съседите отговаряли за въоръжението – летви, тояги, няколко пистолети, бутилки, напълнени със спирт. Изградили улични барикади, паркирали автомобили напреко на улиците. Така били осигурени улица след улица. Между отделните барикади тичали куриери. Хората се разпознавали едни други по белите превръзки на ръцете.

Откъде дошъл врагът така и не станало ясно. Дали от затворите или от гетата в предградията – а може би и от по-близките бедни квартали. Там тълпите прогонили полицията и подпалили десетки полицейски коли. Нападателите носели тояги, ножове и пистолети. Базем Шояб напрегнато слушал изстрелите и крясъците, носещи се откъм покрайнините на квартала. Тези грабители не са тъмната страна на въстанието, а отмъщението на режима. Хаосът изглеждал желан.

В дрезгавината на утрото престрелките намалели. Базем Шояб имал късмет. Външната защитна линия удържала нападението, бандитите побягнали, когато се развиделило. Той паднал на колене. От къщите донесли чай и питки. „Що за режим е това, който ни обещава сигурност и демокрация, а когато стане сериозно, оттегля полицията?“, пита той. Как е могло да се случи това? Всичко изглеждало така, сякаш е подготвено. Демократичното движение трябвало да бъде дискредитирано, Мубарак и полицията трябвало да бъдат възприети като незаменими. Ето го отново, прастарото оправдание на диктатурата: „Или ние, или хаосът!“ Изведнъж Шояб престанал да вярва в старите премъдрости.

На следващата нощ Базем Шояб се присъединил към гражданското движение в собствения си квартал. Горе в жилището семейството му очаквало края на нощта и междувременно раздавало храна наоколо. Долу стоял той – въоръжен с тояга, заедно с други мъже. И докато стоял на стража, размислял. Само допреди няколко дни той не искал да участва в демонстрациите. Искал порядъчна смяна на властта. Но къде е останал редът? „Допреди седмица Мубарак все още беше в състояние да проведе реформи“, казва той. „Но това вече не е достатъчно. Сега вече той се подиграва с всички ни.“ Дали Базем Шояб все още би могъл да се държи настрана? Не бил ли взел вече отдавна сигурността и съдбата си в собствени ръце? Още на същата нощ той пренощувал на площада Тахрир. А на следващия ден, заедно с милиони други египтяни, призовал Мубарак да се оттегли от властта, по време на най-голямата демонстрация срещу режима.

Умереният ислямист работи заедно със секуларния учен

В деня, в който Египет се надигна, Исам ал-Ериан бил арестуван. За члена на управителния съвет на Мюсюлманското братство това не било нищо ново. През последните десет години той постоянно лежал в затвора, когато това се харесвало на правителството. Преди всичко по време на избори, при митинги, по време на гладното въстание от преди три години, по време на чуждестранни държавни посещения. При всички случаи, в които правителството искало да бъде сигурно, че ислямистите няма да създават неприятности. Ал-Ериан, който е лекар – слаб мъж с очила и късо подстригана брада – е спокоен, умерен човек. Дипломатичният му начин на изразяване го е направил един от най-важните членове на Мюсюлманското братство. И посредник. Вечерта преди да бъде арестуван, той се срещнал с Мохамед ЕлБарадеи. Докато западните правителства предупреждаваха срещу „радикалните ислямисти“ в Египет, напълно секуларният носител на Нобелова награда водел разговори с умерения ислямист: за начините, по които би могло да се разхлаби желязната хватка на режима, за мирно оттегляне на президента, за демократично бъдеще за родината. За това разговаряли Мохамед ЕлБарадеи и Исам ал-Ериан.

На следващата сутрин и двамата получили посещение от полицията. ЕлБарадеи бил поставен под домашен арест, ал-Ериан – отведен в полицейска камионетка. Той изчезнал. Никой не знаел закъде. Успял единствено да предаде на сина си мобилния си телефон, буквално в последната секунда. „Не знаем нищо за него“ отговарял Ибрахим ал-Ериан, 26-годишният син, на всеки човек, звънящ по телефона.

А баща му седял в една килия на Вади-Натрун – един от печално известните затвори за политически затворници и тежки престъпници, намиращ се между Кайро и Александрия. През тази нощ Исам ал-Ериан почти не спал, в препълнените килии било шумно и неспокойно. Изведнъж някакъв затворник отворил вратата отвън. „Бързо, бързо навън!“ Ал-Ериан побягнал колкото сили имал. По време на бягството малко по малко започнал да осъзнава какво всъщност става. Населението от съседните села нападнало пазачите на затвора – защото освен криминални престъпници в този затвор лежали прекалено много политически затворници, прекалено много ислямисти и представители на опозицията. Когато затворниците забеля зали как пазачите им се оказват под атака, самите те най-после се осмелили да въстанат. Пазачите побягнали. Били подпалени полицейски коли. Хората отвън и затворниците отворили килиите. Исам ал-Ериан бил свободен. Населението

Обратно в Кайро, той първо се видял със семейството си, със сина си. Взел мобилния телефон и се втурнал да работи. Междувременно президентът бил обявил нов вицепрезидент и нов кабинет. Военните обаче обявили протестите за легални. Дали тук се задавал краят на режима, шансът за мирна революция? Ал-Ериан седнал да обсъжда ситуацията със съпартийците си от Мюсюлманското братство. Какво да се прави? В никакъв случай да не се издигат ислямистки плакати и да се оправдае по този начин пропагандата на режима. Да се правят планове – да, за времето, което ще последва след това. Но какъв е смисълът от планове, когато не може да се предвиди нищо? Мюсюлманските братя били обхванати от същото объркване както и режимът, както и самите египтяни, както и светът. Накъде се движи това неконтролируемо народно движение? Ал-Ериан отново разговарял с ЕлБарадеи и неговите поддръжници. Отишъл на площада Тахрир, за нови безкрайни заседания, престанал да спи, гърлото му се възпалило, носът му се надул, гласът му пресипнал. В деня, в който в Кайро на улицата излязоха един милион души, Исам ал-Ериан изгубил гласа си. Той просто се оставил да бъде носен от огромното течение на милионите египтяни.

Търговецът на цимент и неговите синове

В деня, в който Египет се надигна, Рагаб Мохамед казал на тримата си сина: „Вървете. Дошло е време да се съпротивяваме!“ Изпратил тримата млади мъже на голямата демонстрация против фараона. Рагаб Мохамед седнал на пластмасов стол пред магазина си и зачакал. Той е човек от улиците на Кайро, с раздърпани работни дрехи и тюрбан на главата, с потъмняла от слънцето кожа. 55-годишният търгува с цимент. Онова, което той нарича свой „магазин“, се състои от голям куп циментови торби и същия стол, от който той искал да стане едва когато синовете му се завърнат обратно. Видял ги да отиват, по тясната уличка. „Името ѝ е улица Саад Заглул“, подчертава той. Наречена по името на най-големия борец против британското колониално владичество. Днес борбата е против един египетски владетел. Видял как момчетата му завили зад ъгъла и поели към голямата джамия на площад Гиза. Там искали да проведат петъчната си молитва. Едва след това трябвало да започне демонстрацията.

Рагаб Мохамед не е човек, който би изпратил синовете си сляпо и безогледно в битката. През живота си той е пренесъл много циментови чували, за да направи от момчетата си свестни хора. Всичките си пари вложил в тяхното образование. И тримата са учили във висше училище. Големият е мениджър, двамата по-млади са избрали да учат хотелиерство и туризъм. „Аз съм обикновен човек, но това успях да постигна, всички ние успяхме“, казва той. Горд и гневен. Но какво е помогнало скъпото образование? Синовете му отдавна са готови със следването, но не могат да си намерят работа. Рагаб Мохамед се чувства измамен. Измамен в бъдещето на синовете си – и в своето собствено. „Естествено, че се надявах, че те ще намерят добра работа и че тогава най-после ще мога да си почина.“ А сега той отново влачи чували, а синовете му, въпреки дипломите, влачат заедно с него. Не печелят достатъчно пари, за да може единствената му дъщеря да се омъжи. „Ако всички египтяни бяха на същото положение, това все пак би могло да се понася“, казва Мохамед. Но съучениците на неговите синове от богати и влиятелни семейства намират работа веднага след учението. „Богатите властват и си присвояват всичко.“ Крайно време е нещо да се промени. Няма значение по какъв начин.

Малко след това Рагаб Мохамед чул повика на мюезините. Многогласният призив звучал в този ден развълнувано, окуражаващо, почти борчески. Но може би всичко това е било просто игра на въображението. Когато призивът към молитва отминал, настъпила тишина. А малко след това откъм площад Газа се дочули викове. Появили се и първите демонстранти с подути очи, бягащи по улицата, търсещи убежище от полицейските палки и бързо разстилащия се сълзотворен газ. Търсели вода, за да измият очите си и убежище, за да починат. След това потеглили отново. „Не се страхувам за синовете си“, повтаря отново и отново Рагаб Мохамед. Макар че това е първият път, в който те отиват на демонстрация. Семейството му, както и повечето египтяни, никога не се е интересувало от политика. Изборите са били фарс, разбира се – в Египет това е нещо напълно нормално. Властта се давала отгоре, а там долу Рагаб Мохамед се опитвал да осигури бъдеще на семейството си. Един от осемдесетте милиона египтяни, за които режимът и светът са смятали, че ще търпят вечно. Но това беше вчера.

Рагаб Мохамед става от пластмасовия си стол. Самият той никога не е вярвал, че властта на владетеля някой ден ще се разклати. „Ако сега не използваме шанса, изгубени сме до края на дните си“, казва той. Синовете му вече отдавна са се присъединили към най-голямата от всички демонстрации. Към протеста на милионите на площад Тахрир. Там те се събират с дългокосата Дина Омар Мохамед и брадатите мюсюлмански братя, с Базем Шояб и секуларните политици около Мохамед ЕлБарадей. С египетския народ.

С всеки ден на протест, с всяка следваща демонстрация се увеличава списъка на техните изисквания. В първия ден, в който Египет се надигна, Рагаб Мохамед искал само прилична работа за синовете си и намаляване на цените на хранителните продукти. Но докато седял на стола, достиган от виковете и взривовете от големите площади на града, той стигнал до извода, че на ред е и ново правителство. Че фараонът трябва да си отиде. Че най-после народът трябва да дойде на власт. И така той седи на стола си, чака и се надява, че на следващата утрин Египет няма да бъде същият като вчера.

Източник

Михаел Туман ръководи редакцията за Близкия Изток на немския вестник Die Zeit в Истанбул и пише за арабския свят, Турция, централна Азия и бившия Съветски Съюз.

Коментари (5)

- 13-02-2011|stan

Ох, колко героично ! Старите пращат синовете си на барикадите („Йохан“, „Гаврош“), мъжете бранят квартала си („Валтер брани Сараево“), жени носят чай и топли напитки на героите, които достигат милион, събрани на 10 декара, тамам се падат по 100 души на квадратен метър и чупят рекорда от митингите пред „Александър Невски“ – 50,000 души на 5000 кв. метра (10 митингуващи на кв. метър) и митинга на „Орлов мост“ – 1 милион души на 32,000 кв. метра (30 ликуващи на 1 кв. метър). Мародерите леко развалят картината на високия морал на революционния народ и те разбира се са платени от стария режим. Който, старият режим, също така оттегля полицията съгласувано с мародерите, за да могат те да грабят и да компрометират митингуващите. Като че ли има режим, който ще пази учрежденията, ще пази централния площад, да не се претрепят протестиращите с подкрепящите и ще му останат по 2-ма полицаи за всяка бакалия в предградията на 8 милионен град.

Всичко това вече сме го гледали и чували, гледаме го и го чуваме и нямаме нужда пак да ни го пишат и излъчват от CNN до Ал Джазира, не, благодарим много, ще превключа дистанционното !

Туман – само едно ще ти пожелая – да ти се случи на тебе в твоя град, в твоята охолна страна такова събитие, че да можеш и ти малко да се включиш и да попишеш с от първа ръка впечатления. Пък после 20 години да се поосвестяваш от рев. ентусиазъм.

- 13-02-2011|Free Thinker – Боза с косми

Всъщност става дума за поредната намеса във вътрешните работи и смяна на властта на една суверенна държава. Саудитска арабия е далеч по-недемократична, жените миналата година получиха право да шофират, примерно.

Става дума за стотици убити, хиляди раненеи, огромни икономически щети и предстояща разруха, за да може САЩ да си пренарежда голямата шахматна дъска.

По подобие 1997 в Българиа, 1998 в Сърбия, в Украйна, Беларус, Грузия. От мръсно по-мръсно. И ние им се връзвахме на сладките лозунги и обещания. Лъжите са до време :) Сега се чудим останал ли е шанс за нормализиране, след поредната Тиква натресена ни от Вашингтон

- 13-02-2011|Punchy

Поживьом, увидим…(извинявам се за правописа)

Има доста логика в иначе леко отблъскващаите ме коментари. И все пак хората не скокват току-така. Никой американец не ми напълни главата да ходя по митинги 89 и 90 та, мисля. Нито преди, нито да не ходя след това. Човек все пак има достойство и е в правото си да постъпва както намери за добре. И когато мерите метрите на площадите мерете ги добре. Не от сводките на ДС, Къде бяхте застанали тогава?500 квадратни метра са 250х20 м, от Раковски до градинката на Народното събрание по ширината на улицата, но беше пълно навсякъде, до Паметника освободител, всичко пред Руското посолство, а където бях мисля, че имаше над шест души на квадратен метър. С вас как беше? Попоказахте се на улицата тогава, нали? Някак си се стига до това по естествен път, духът изкача от бутилката, не че имá голяма полза, но поне сега можем да си бърборим и обсъждаме подобни аномалии.

- 13-02-2011|Punchy

5000. простете за патоса и неточността, но остарявам и се дразня от приказки на едро. Както и от митове за големи конспираци правителствени, глобални, американски, руски или на ДС, които по принцип ни оневиняват и обричат на бездействие. Всичко е било предрешено! Предпочитам теория на хаоса.

Малките натрупвания водят до големи промени. Дребните вини – до големи поражения.

- 15-02-2011|Майя Маркова – аз съм с Пънчи

Подкрепям Пънчи срещу „свободомислещите“ теоретици-конспиратори (а бе, как от всички възможни псевдоними на света избра точно този)? И аз се дразня от приказки на едро.

Убийството на писателската професия

Автор: Румен Шомов

Или

как тухлите станаха произведения на изкуството

Защо пък убийство!? Та нали днес има пълна свобода!? Нали се издават седмично книги от различни жанрове и видове, както се казва за всеки вкус повече от когато и да било!? Нали книжният пазар е преситен до пръсване, а интернетът гъмжи от форуми!? Нали е фрашкано с издателства, конкурси и конкурсчета, премиери, малки литературни общества със свои си обсесии, фобии, гении и още какво ли не!? Къде е разликата с Европа!? С всички цивилизовани страни и общества!? 

„Литературата умира от много нелитература, която бива представяна за литература“, казва Морис Фадел в изследването си за Емилиян Станевите разкази за животни „Животното като литературна провокация“.

Наистина умира. От нелюбов, от самотност, от неразбиране… Бих добавил: от прекалено много политическо, медийно, а в следствие на това и обществено внимание – както беше преди 10 ноември 1998 година и точно обратното – от политическо, медийно, а в следствие на това и обществено невнимание: от унизителното отношение към нея; от пълното ѝ пренебрегване за сметка на сензацията, както е днес – в годините на манипулативната демокрация…

Страна, в която обществената атмосфера и нагласа е такава, че националните ѝ професионални писатели – хората, посветили десетки години на това изключително коварно и вечно изплъзващо се умение – обяздването на собствения талант, не могат да се прехранват от него; страна, в която обществената атмосфера и нагласа е такава, че националните ѝ професионални писатели не само не са непризнатите законодатели на света по думите на Шели, ами са лишени от всякаква обществена тежест и уважение, няма как да бъде наречена европейска и цивилизована… И това е най-малкото…

Но как се стигна до тук?

България винаги е имала големи и мъдри писатели и тъй като преди 10 ноември, медийният, а от там и общественият акцент беше върху смисления текст, те успяваха да се издигнат над ограниченията на господстващото доктринерство и фразеология и доставяха истинска наслада, както с текстовете си, така и с масмедийните си изяви. Смислен обаче тогава преди всичко означаваше политически удобен текст. Фаворизирането му, а с него и превъзнасянето на тогавашните политически зрели творци като месии, охолният бит и неограничените възможности да трупат на държавна сметка томове, непрелиствани дори от собствените им съпруги (имаше един вече покоен поет – в книжарниците събираха прах едновременно 6 негови стихосбирки, а никому и през ум не минаваше да престане да го издава), придърпаха представата за съвременния писател изобщо. Така беше потвърдена пословицата, че покрай сухото гори и суровото, и клеймото некадърник, подмазвач, словоблудец, нагаждач – по индукция поеха на свой гръб не само големите имена, но и малцината отхвърлени от тоталитарната власт, наистина стойностни автори и достойни личности, въпреки че никога не си позволиха да се бутат с колегите си кой да седне по-близо до дясното коляно на Тодор Живков и кой да вземе карта за почивка в смяната, в която традиционно гостува Първия. Не им помогна нито по-късното признание на специалистите, нито закъснелите, следдесетоноемврийски шумотевици около тях – в последна сметка те си останаха широко непопулярни, неразбрани и дори безмълвно заклеймени, в не по-малка степен от своите съгрешили колеги… С едно единствено изключение и то само в известна степен – Валери Петров.

Може би част от причините за тази им съдба е тоталното обедняване на четящите и масовото прегазване на личното достоинство и самочувствие на хората в годините на прехода. Унизеният не желае да се ровят в живота му. Предпочита да чете за други, по-успешни от себе си човешки същества. Да се идентифицира поне мислено с тях, иначе казано – преводна литература. О, да, и за да не липсва все пак някаква патриотична патерица – двамата най-признати от българина писатели – Вазов и Ботев…

Но има и друго… За разлика от руските, чешките или полските писатели и интелектуалци, дори и онези достойни имена в българските литература, не можаха своевременно, с недвусмислен и ясен глас да ги кажат думите. Нямаше български Хавел. Нито Солженицин. Нито Сахаров. Имаше Георги Марков, когото Държавна сигурност едва ли не насила направи дисидент, след заминаването му в чужбина, а после умъртви физически. Имаше Христо Ганев, Валери Петров, Гочо Гочев и Благой Димитров, изключени от партията, а някои уволнени и от работа, защото се въздържали да вдигнат ръка, когато се гласувала телеграма в подкрепа на изключването на Нобеловия лауреат Солженицин от съюза на съветските писатели. Имаше зверски изтормозеният Константин Павлов, на когото бяха отредили един единствен начин на живот и съпротива – мълчанието. Имаше го и поетът Петър Манолов, който прояви истинска смелост, но това беше твърде бързо угаснал блясък, най-вече поради личностните качества и възможности на самия Манолов. Преобладаваха онези, които на масата на дисидентството влизаха в ролята на инакомислието, а на трапезата на партията – на най-верни и безкористни другари…

Преди да бъдат произнесени лекомислено хули обаче, трябва да се помни невъобразимата превенция, която Държавна сигурност и властта налагаха върху цялото население и конкретно върху писателското съсловие. И не само защото по време на най-хуманния и справедлив обществен строй, макар и фактите да не бяха широко известни, витаеше сянката на лагери като ловешкия „Слънчев бряг“, където с труповете на убити с тояга са хранили прасета. Не само заради избиването без съд и присъда на враговете на народа, на глава от населението стократно повече отколкото в самата фашистка Германия. Имало ли е наистина друга такава тоталитарна машина, която да изпраща в Белене, само защото си с клош-панталон? Къде другаде милицията е правила хайки на цял град и е влачила насилствено дългокосите в бръснарниците, а по краката на момичетата е биела печати, заради къси поли? Да не говорим за десетките писатели с пагоните на дявола, прочитащи още в погледа какво ще каже колегата им насреща. Струва ми се няма друга система за безопасност в света, успяла по толкова категоричен и безалтернативен начин да запушва устата, още преди да се е отворила. Как писателите можеха да ги кажат думите?! Как да предпочетат тоягата, когато редом се предлага сочен, ароматен и здравословен за човешката суета морков?!

Със смъртта на официозния писателски съюз умря и мита, че словото е по-важно от делата, но тезата „Не ме гледай какво правя, а слушай какво говоря!“ – основна за политическите властимащи – продължи с още по-голяма сила и след 10-ти ноември до окончателното превръщане на словото от инструмент на истината в имитация, оръжие на заблудата, в своеобразна артилерийска подготовка, предшестваща следващото поредно ограбване.

Семената попаднаха в благодатна почва, наторявана от край време с внушенията, че интелектуалците и хората на словото са тунеядци, защото единствената причина да не съм написал сам „Под игото“ е, че не съм седнал, щото си имам по-важна работа. Можеше ли социалистическият реализъм с политическите си цели, да ограмоти и промени подобен род съзнание, да го изтръгне от столетията формиран негативизъм, простотия, завистничество, от хитроумието и индивидуализма на спасяващия се поединично, от отсъствието в България не на интелигенти, но на истинска интелигенция – класа с влияние и възможности да съгражда морал? Естествено – не! Тъкмо обратното!

Вторият фактор, втората смъртоносна рана върху писателската професия (защото професия, с която не можеш да си вадиш хляба, кучета я яли и защото „писател“ днес медиите наричат кого ли не) беше нанесена в наши дни от вестникарите и електронните масмедии, нароили се като комари в отлично заблатената хранителна влага на постоянно и при това светкавично променящата се конюнктура на непромяната. Под предлог, че хората тръпнат (в началото наистина беше така) да проследят всички извивки на повтарящата се ежедневно лъжедействителност, репортерите на неслучващото се сръчно завладяваха нови и нови територии, изтласкваха художествения текст като ненужен и отживял своето време – като нещо, за което няма пари, и което ще оправим, но като оправим първо икономиката. И мястото му могъщо и трайно се запълваше от освободените от цензурата пирани – бездарни ежедневни текстчета, готварски рецепти, битови задявки, любовно-романтични блудкажи, лъжежитейски откровения, забежки в паранормалното, порноснимки, пошли кримки (просто се чудя защо толкова години след Агата Кристи, все още трябва да ми е интересно как някой е убил някого и как тази обилно напоена с кръв и фекалии история, понеже липсва фантазия и неочакван обрат, ще бъде разкрита; защо трябва всеки път да ми е смешно, че някакъв понапълнял артист пак се е облякъл в женски дрехи; да не говорим за изцепките в така наречените реалити формати, смлели и смили изгражданата с хилядолетия идея за изкуство и дали необозрим простор на киризиджилъка и клюката – всички възможни нюанси на низките страсти – затъпяващо еднообразие, наложено от епигоните и търговците в храма!)

Първата пушка на народното въстание срещу културата като обществена необходимост след 10 ноември изпука успешно, благодарение на новия уличен жаргон, на който започнаха да се списват, така наречените часови вестници. Те първи се изхитриха да измъкнат от кутията на Пандора дълго дремалата в подсъзнанието на българина потребност от сеирджийство, непукизъм, несъпричастност, липса на всякаква състрадателност… В лох неса на подхвърляните предположения и неизясняването на истината, изплува чудовището всички са маскари. От там пък – митовете за добрия юнак, който въпреки че много-много не е чел, ще ни оправи и окото му нема да мигне На него – да! Нашите очи обаче: разочарованието е лоената топка, която най-сигурно и бързо изплува, дори от най-обещаващото – най-синеокото блато…

А докато пираните ръфаха и разкъсваха последните остатъци от опитите да се спаси достоинството на художествено пресъздадената действителност, какво правеха сериозните журналисти? Ами онова, което откакто свят светува правят всички българи, независимо от ценз, възраст, материално състояние и образование, щом един проблем не засяга пряко интересите им – мълчаха. Мнозинството пък помагаше да бъде свален от поста му и доведен до инфаркт още преди да е направил дори първата си стъпканепрофесионалистът (с 38 годишен стаж в Българското национално радио) поетът Иван Бориславов – законно избран за негов генерален директор…

Това беше повратната точка. Победата на добрите над лошите процъфтя в справедливо отмъщение не само срещу Бориславов и шепата му съмишленици. Постепенно, но окончателно програмите на електронните медии задишаха свободно. Бяха изметени всички форми на художествения текст. Дори единствената смислена програма „Христо Ботев“, уж специализирана за култура, под вещото и кипящо от ентусиазъм ръководство на някаква треторазрядна журналистка все повече и повече губи своя облик, за да се превърне в онова, което са всички останали радиопрограми, но малко по-лошо от тях. Този акт за пореден път потвърждава фактът, че нашенецът е най-горд, не когато направи свое откритие, а когато – под индиго – прекопира откритието на някой голям… Тогава именно той е окрилен и с невъобразимо самочувствие… На всичкото отгоре нарича имитативното си произведенийце уникално…

Към този хор не липсваше и белкантото на до болка познатите нехаресвачи на съвременната българска литература. Поради голямата си изтънченост придобита от всепознавачество на всите световни модни образци (че и правописа), те загрижено философстваха, как… нямало съвременна литература, как ако подобна възникнела, тя току от само себе си, щяла да си прокара пътека през гъсталаците на нашето забързано ежедневие. Човек би помислил, че предстоят времена на велико обединение на народите под байряците и тъпаните на истинската духовност… Сякаш хората като по времето на братя Люмиер все още бягат от салона, щом на екрана се появи влак, а телевизията, интернета и фейсбук са несъстояли се презумици на невъзможното виртуално…

Първи платиха за безразличието си сериозните журналисти. Ликвидираха радио „Нова Европа“, замествайки я с някакво рок-радио, защото както се изрази една рок-легенда (в този бранш всички са минимум легенди): В обществото отдавна назрявала необходимост от едно рок-радио. Като че ли някой ни е спуквал от Стравински и Шостакович по останалите… Последва карамболът на телевизионни водещи – все по-оредяващите гласове на стойностен анализ млъкваха безвъзвратно, естествено, без обяснения. И без нито глас в тяхна защита… Така е – лавината винаги започва невинно (за безучастния), но помита по пътя си всички.

След като художественият текст и изкуството изобщо бяха премахнати (насилствено) от обществения интерес, започна истинска яростна надпревара за тяхното наследство. Като във всяко ерзац-общество то се оказа по-нужно от самия оригинал. И тук първи, както си му е реда, посегна най-силният – армията. Много преди театърът да се отстрани от литературата и по този начин да се изпразни от основното си съдържание – да предизвиква катарзис, армията придаде артистичност на своето действо, при което би трябвало хиляди и милиони да умират наистина – нарече го: театър на бойните действия. Артът пък стана обозначаващ атрибут на фризьорските салони. Класиката – на салама. Изкуството – на кулинарията. Любовта – на доставчиците на минерална вода („Вода доставена с любов“, гласи тяхната реклама). Така се стигна и до последния хит – тухлите, които друга реклама представи в рамки на картини, защото те с право можели да се считат за произведения на изкуството. Какво като истински художници реално гинат от глад!? За опростачването няма почивен ден, нито предели! Така по данни на Центъра за либерални стратегии тиражът на книгите през 1989 година от 58 млн. спадна през 2008 до 4,6 млн. Но затова пък чалга-реалитата за същия период нарастнаха от 6 412 (тв програма) до фамозните 247 036 часа – страховита цифра!

Но макар и отстранена от обществения и медиен интерес, макар и мъртва, литературата продължава да фосфоресцира с мамеща светлина. Ореолът на миналата ѝ слава все още е твърде желан. И не само защото началото бе Слово. Не само защото тъкмо неговото описменяване е последното, най-високо стъпало към очовечването на орангутана и шебека. Никой и никога не може да отнеме правото на Прокълнатия да сътворява литература, защото правенето ѝ, нейната пречистваща душата сила, за него са по-важни от всички смислени и прагматични аргументи в полза на обратното. Дори гладът…

По друг начин, разбира се, но тя не спира да свети и за службашите в олтара на нелитературата. Завистта към признанието и успеха на някой световно известен естествено западен автор (тежко ти да си българин в България!), винаги е била отлична храна за болните амбиции на алъш-веришджиите, още повече ако те вече са задоволили всичките си останали мераци, понатрупали са бит, имане и скандалност в собствения си бранш и най-сетне е дошъл мигът да се излеят в някакъв вид писмен шедьовър, като отприщят с щедрост време, връзки и средства за тази цел. Журналисти, чиято известност се дължи на ежедневното им безучастие пред конюнктурата на малкия екран; пропили живота и здравето си сноби и хазартни типове, проиграли освен собствената си международна позиция и авторитета на страната ни; хамелеони, с изтъркани от коленичене килимчета, желаещи да се изкарат жертви на вече отишла си власт, от която славно са цицали; изпаднали от листите бивши депутати и ченгета с мечта за мъст и разплата, бандити, преварили куршума, изстрелян в главата им от други бандити – сган, с навирени моливи и огнедишащи лаптопи… Тя приижда в нелитературата и ако има претенции да мине за художествена, е написана така, сякаш никой никога преди не е посягал към перото – тяхното творение е първото и последното. Ако пък претенциите ѝ са за някакъв вид документалистика – в очите ѝ задължително плуват корабчета. Това обаче не смущава масмедиите – те с удоволствие поемат творението и не спират да го въздигат до небесата (дори Ризова не пропусна да покани Славков), поне докато друг подобен пасквил не придърпа ентусиазма им към себе си.

И така България си има своите писатели – Ботев и Вазов стигат. Колкото до писателската професия – тя е екзотично занимание без почва у нас. Хак са ѝ и многотиражките и интернета. Пито – неплатено! Искаш да си писател!? Учи чужди езици! Търси си преводач! Пиши сценарии за шоупрограми! На кого му пука!?

Проблемът обаче изобщо не е в относително неголемия брой пишещи, които ще ходят кахърни и без повод ще шамаросват децата си. Проблемът е, че ерзацът може само формално да запълни нишата, опразнена от истинската, духовната, катарзисната литература, следвала човешкия род от както свят светува. Ерзацът не може да изпълни онази нейна обществена оздравителна функция, заложена ѝ от хармоничната същност на живота, или от Бог, или от Природата, или от Висшия космически замисъл, без която всяко общество може да си мисли, че всичко му е наред, но трагично и непоправимо греши. Иначе казано: съвременната литература (и културата като цяло) е единствената, способна да произведе най-нужният и изгоден продукт – чувствителността и съпричастността – т. е. моралът, т. е. опората, здравословният фундамент…

Без тях оправянето първо на икономиката, винаги ще завършва по до болка познатия начин – оправяне на икономиката на личния джоб на поредния властимащ добър юнак.

Румен Шомов е роден в гр. София през 1951 г. и е завършил ВГИК – института по кинематография в Москва. Автор е на сборника с разкази „Спомен за алчната душа“, романа „Ускорителят на растежа“, стихосбирката „Огънят на зимата“ и пет книги с приказки и стихове за деца. Написал е десетина пиеси, между които „Гълъбът“, наградена в Лондон на ХIV-ия Международен фестивал за нова драматургия на Warehouse Theatre.

Коментари (20)

- 08-02-2011|Златко

Интересен и безспорно силно показателен текст. Показателен за какво, ще се опитам да кажа след малко. А инак, като се изключат някои силно стандартизирани изявления на нашенския тип мегаломания (въпросът „Има ли другаде…“, отправен риторично и по повод на една толковапиклива диктатурка, каквато беше – и донякъде може би си остава, поне що се отнася до културната среда – нашенското, ми се струва, извинете скептицизма ми, като подобие на протуберанс в паничка с лоена масчица и фитилче по средата – една винаги наполовина празна паничка, при това)… та, като се изключат тия по-скоро стандартни фрази, текстът е добър показател за онова, което се случва в главите на шестдесетгодишните образовани хора в България. Предполагам, същото се отнася и до моето поколение, което е с десет години по-младо, както и – вероятно – до онова, заченато в още по-следващите десет години. Оттам нататък започва неизвестността, поне за мен, а заедно с нея – и неумиращата надежда.

Толкова за безспорно показателните неща в този умно и добре, и с плам написан текст. А инак, за да се приемат на сериозно подобни исторически натоварени твърдения (смъртта на нещо си, както е известно, предполага като минимум една известна отдалеченост от момента на констатация на събитието – нещо, което по адрес на писателската професия, а значи, поне отчасти, и на литературата – ми звучи като леко преувеличение на тезата за собствена над- отвъд-, или каквото-щете-смъртност)… та, за да се приемат на сериозно подобни твърдения, то трябва да е поизминало малко време… някое и друго хилядолетие, предполагам. Или поне езикът, на който се пише една литература, да е стигнал до състояние, в което очаква своя, как се казваше… Шамполион. Впрочем, не липсват и подобни тези, доколкото си спомням – Александър Кьосев беше писал някъде дълго и на доста красив български език за смъртта на същия този език.

Та така. Бих завършил с нещо, което, ако не ме лъже паметта, бях чел някъде у Монтен. Преди всяко категорично твърдение човек трябвало – така казва мъдрецът – да слага думите „според мен“. По този начин твърденията ни щели да бъдат предпазени от инак неизбежния привкус на претенция за общовалидност, който, както всички знаем, подобава единствено Богу. Е, и на философите, разбира се – доколкото са стари, мъртви и хванати от амнистията на вековете. А инак, що се отнася до нас самите… „според мен“ май все пак си остава единствената гаранция срещу опита за надскачане на собствените граници.

- 08-02-2011|Златко

А дали не попрекалих малко с красноречието?

- 09-02-2011|Петко

Текстът на Шомов е общо взето верен и поради това опровергава себе си. Очевидно писателската професия не е убита.

Според мен :), репликата на Златко е казана на място.

- 10-02-2011|Петър Тивчев – Кдъе ли е истината ?

Чета чудесния текст на Румен Шопов, съгласявам се напълно с него, но си мисля- след като има такива автори има и надежда за българската култура.

- 12-02-2011|Багратион Пети – Вкусът на свободата…

Не мога да се начудя защо все още има щение литературният процес да се канализира? Да се етикират професионалните писатели (професионални?) като единствени носители на духовността. Мисля, че в либералния свят няма нищо лошо да се ражда всякаква литература. Всякаква. И изкуство всякакво. Още повече изкуството за един е неизкуство за друг – въпрос възприятие, подготвеност, състояние. Различни нива на проявление има катарзисът. Това, което ще взриви душата на един наркоман, би предивзвикало отвръщение у самодоволния бюрократ. Пример давам, посоката е ясна. Разпадът на класицистичното по духа си соц изкуство дава нови ппростори за изява на словесното. Предполагам, че е нужно да си истински демократ по дух, за да приемеш цъфтежа на всички цветя, а не само на тези, грижливо наторявани в държавната оранжерия. Не отричам добрите произведения на старите писатели. Но и вие не отричайте правото на младите да грешат и да постигнат най-доброто. Защото от соца е останало малко ценно в литературата за сметка на тоновете похабена хартия за партийни дитирамби и доноси срещу събратя по перо. Малко, може би, ще остане и от днешното време. Не сме ние съдниците на утрето. Нека има пламени речи срещу ерзаца. Нека има ехидни подмятания срещу закостенелите, които тайно се надяват на писателска пенсия и орден Стара планина. Всичко това е част от литературния процес. От тези сблъсъци той черпи своята енергия. Единственото, от което писателят има нужда е трибуна. И тя трябва да се извоюва. Лошото е, че тя често се окупира от посредствеността. Но кой е казал, че вкусът на свободата е сладък?… Така мисля, не твърдя че съм прав. Но лично за себе си искам свобода на изразяване, а не златовезани юзди. Искрени уважения към г-н Шомов. Поздрави!

- 13-02-2011|Дедо Йоцо – Като има убийство, кой е поръчителят?

Резонен въпрос, нали?

Още в началото на своя текст Румен Шомов го е посочил, цитирайки Морис Фадел: Литературата умира от много НЕлитература. Та така – НЕлитературата убива истинската литература. Преди дни някаква пъпчива госопожица от Бургас си присвои стихотворение на Давид Овадия, опитвайки се да го пробута за свое. Тази случка не е нова. Същото от както свят съществува се прави във всички области на изкуството – болни, амбициозни и нахални създания искат своят комат слава – и са готови да ходят по трупове заради тази своя страст.

Но времето си знае работата. Българската литература има не само Ботев и Вазов. Имаме и „Роби“ на Страшимиров, имаме и „Морава звезда кървава“ на Петканов.

И не съм сигурен дали трябва толкава да се вайкаме, че си нямаме истински писатели – дисиденти. Един Радичков с прозата, и особено с драматургията си ни стига. Ние имахме златния шанс да имаме своя Нобелов лауреат, ако бяхме извадили нареме лириката на Радой Ралин – „Всичко ми говори“. В началото на 90-те години, когато беше момента, на никого не му хрумна подобна идея. Защото с Радой всеки на улицата можеше да говори на „ти“, той ходеше със стари дрехи и омазнен каскет.

А днес – днес книгите, които ме радват, обикновено остават незабелязани от литературната критика – защото са неочаквани и трудно могат да бъдат поставени в общия калъп – ами че в „Горещо червено“ Ивайла Александрова е по – добра от Херта Мюлер! „Потъването на Созопол“ на Ина Вълчанова се нареди до най – добрите европейски романи от последното десетилетие, Влади Киров с „Картографирането на рая“ създаде епичен роман, който по своя размах се родее с Павич и Кадаре. Димитър Динев създава драматургия, която се играе в цяла Европа. Броят се на пръсти хората, които се интересуват от тези автори.

Не знам, може би наближава времето, описано от Брадбъри, когато ходещи хора – книги ще станат най – ценените човешки същества…

- 13-02-2011|Емилия – Мрън-мрън

За какво реве тоя Шомов?

За евтината мастика в барчето на Съюза на писателите или за безплатните карти за море?

- 13-02-2011|punchy

Писателската професия, така както я разбира авторът, писателския престиж и прочие може и да са девалвирали, берно, но аз си мисля, че никога не сме имали толкова млади и немлади добри, чудесни писатели в момента, които пишат без да се съобразяват, както мислят и каквото мислят. Наред с посочените имена мога да ви изредя още десет – от най нашумелите като Карабашлиев, Попов, Как се казваше – да, Георги господинов вкльчително, независимо, че е толкова раздухван, няколко жени със забележително перо като Димова, Димитрова, Касабова, Алексиева, Евтимова, съвсем млади като Иван Димитров, и други, емигрантската литература например, които независимо от ниските тиражи се радват на цветущо литературно здраве и не плачат, а пишат. И ще продължават. Оставете писателите да пишат и не оплаквайте българската литература! Не плачете на гроба ѝ. Спокойно. Тя е жива. Спорни са и Радичков и Ралин за мен. Тя е такава каквато е и не каквато всякога са я измисляли. И ще бъде каквато писателите я сторят и не медиите, нито държавата, нито критиката, нито прогнозите, визиите, пророчествата, констатациите. Просто купувайте книги, пишете, четете. Бъдете сами дисиденти на себе си, лауреяти на собственото си въображение и нобелисти на мечтите си.

- 13-02-2011|Yanev – Да си дойдем на думата

Да си дойдем на думата

Yanev

С извинение, че ви прекъсвам, но за какво говорим? Ако говорим за текста на Шомов не е ли вярно, че:

– тук не става въпрос за стари и млади и не се оспорва нито правото на младите да грешат, нито правото на старите да се съгласяват с това;

– тук не става дума за соца и несоца, а за литературата над соцове и сосове;

– тук изобщо не става дума за това, че някои си не трябва да пишат, а само някои си да пишат;

– тук не се прави и намек, че права имат само тези които обичат попа, но не и тези, които обичат попадията;

– тук не се изливат чувства и състояния, а се споделят мисли, определено лични.

И най-после тук не се говори за литература и нелитература, а само за един вид литература, която според автора липсва. Дадени са примери за тая която липсва и те са ако запомних тази като на Константин Павлов от ново време и на Ботев от по-старо.

А за какво все пак става реч в тоя текст – според мен?

Според мен в тоя текст става реч за това,

– че цъфтежът на всички цветя е откровение на същите, които в същия миг се питат – а къде ми е пистолетът?

– че „Смешен плач“ и „Моята молитва“ не могат да бъдат написани, ако на всеки ред и всеки стих се сложи едно „според мен!“

– че поръчителят на убийството не е по-важен за убийството, от онова, което е станало в нас ( и с нас) от факта на убийството;

– че откриването на убиеца и ( вероятно неговото наказание) започва и става, когато открием следите на убийството в себе си;

И накрая, струва ми се, в тоя текст става дума за това, че в нашия живот са на изчезване писатели, които пишат не за да печелят Нобелови и други награди и не защото не могат да не пишат, и не защото са си избрали писането за препитание, а защото се страхуват за съпричастността човешка, която ни е създала като човеци и без която ще изчезнем като човеци.

И това, според мен, е тревогата – единственото чувство, което долових в мислите на тоя текст.

Поздравления, поздравления на Румен, когото не познавам освен като автор, но комуто стискам ръката.

- 13-02-2011|Емил Капитанов – Категоричността не означава всеобхватност…

Хубаво е да се пише с апломб, особено ако имаш какво да кажеш, е, не винаги трябва да е съвсем ново или оригинално. Но, в подкрепа на тезата на господин Янев-първо, е задължително да има „според мен“, второ -прекалено крайните мнения почти никога не са верни, дори и да са благозвучни. Та -литературата/а и писателите и поетите/ в България не са мъртви от времето на Ботев и Вазов…ако само поискаш да се вгледаш.

А същото е и с нивото на българската журналистика, както и с хубавата песен, която съжителства с чалгата.

Може би основният проблем е вечното робуване на митове и липсата на справедлива самооценка…

- 13-02-2011|stan

Наложена свирепа пазарна икономика за литературните произведения в една наистина малка и провинциална страна, самата страна деградираща културно и битово в индивидуализма на пазарното поведение – това убива професията „писател“. Но сега това не е политически коректно да се говори, не може. Какво ще кажат от Европа, от американското посолство !? „Пазарът“ все още е свещенна крава, никой няма право да я коли. По-добре (и по-безопасно) да гризем, в рамките най-малко на 1000-2000 думи, останките на миналото, включително с пълно изброяване на всички задължителни клишета – от Марков до прасетата, които ядат хора.

Да си повторя тезата – поставена при чисти, свещенни пазарни условия, литература, ограничена в език, говорен от 8 милиона, четен от 1 милион и разбиран от 100,000 е обречена на това съществувание, което наблюдаваме, на което съчувстваме и за което ни боли.

Онзи лошият, ама много лошият „Първи“, дето пратил да убият Марков, вместо да изчака още няколко месеца, когато Марков сам щеше да си отиде от алкохолизъм, наистина не е нашият идеал. Но да му признаем – поне това за неоцеляването на литературата без подкрепа, го е осъзнавал. И затова писателската професия умря не по негово време, а след като той си отиде. Лош е, много ама много лош, така казват. Но едно нещо поне е разбирал – писателят не може да оцелее без подкрепа. Както и всеки друг талант.

- 13-02-2011|Yanev – Не, не вярно…

Не, не е вярно, не съм съгласен с казаното от Стан. Не е вярно, че писателят не може да оцелее без подкрепа, макар и никак да не е лошо поне да не се работи срещу него. Но достатъчно е да не го тикат в ъгъла на ринга и държава и общество, и критика и колегия и да не го опердашват при най-лекия опит да се изправи под грохот от смях и гаври.

Писателят, когато е писател, няма нужда от подкрепа, но не може без съчувствие, та било дори погледа на съчувтвието, без нечията добра дума ( дори една-едничка да е).

Ако той има дори само това, той без да се усети може да тръгне и срещу куршума си. Писателят не е заядължително ( според мен) да бъде герой за да тръгне срещу куршума си, но е задължително да бъде писател. Защото( пак според мен) писателят, особено във времена като днешнитеи особно в такива страни като България, където всичко е загубило смисъл, сам има смисъл само ако е свещеник – светски свещеник. Защото както никой гений на ума не е станал писател само с ума си, така никой пишещ не може да стане писател без въображението си, а въображението без вяра значи посредственост. Затова във времена като днешното истинският писател е свещеник и тй се познава сред гмежта от ерзаци по това, че им е неудобен, както и на властта, както и на борещите се за властта.

Задачата на светския свещеник във всички времена е да не позволи да се разпадне човешкото общежитие, устроено от човеците, от Бога, от Вселенския разум или дори от случайността, ако тя е другото име на Бога или на Вселенския разум или на самите човеци, ако тяхната поява е плод на тази Случайност.

Не искам да кажа, че в изпълнение на мисията си писателят трябва непременно да е страдалец, но когато е много успешен, ако забрави, че успехът му е само успех на мисията му, той доказва, че макар и много добър е само пишещ, тъй като само писателят е служител в словото на етиката и естетиката, които са трансцедентни по природа.

- 13-02-2011|Стоянов

Уважавам патоса на текста на г-н Шомов, но не мога да се съглася нито с тезите, нито с аргументите му. Стана вече въпрос в дискусията, че писателската професия не може да бъде убита. Тезата на Моис Фадел също не ми харесва – много е прегледна. Как да дефинираме „литература“? И що е това „нелитература“? Кое е по-лошо: изобщо да се отучим да четем книги или все пак да четем Христо Калчев? На кого е било по-лесно: на поколението на г-н Шомов и на тези, родени през 60-те години (моето), за които книгата беше един от малкото „създатели на образи“, или на поколенията, родени след прословутата „промяна“, за които четенето наистина е избор в изобилието на средства за създаване на образи? Нашият избор беше да четем или да се шляем по улицата. Учеха ни, че четенето е правилният избор и ние вярвахме. Сега е по-сложно – и за читателите, и за авторите. Но мисля, че е по-добре. В дискусията вече бяха изброени немалко имена на интересни български писатели, които си имат своите читатели. Е, няма я официалната шумотевица, ама защо ли ми се гади, когато президентът вземе да награждава поредните „дейци на културата“? А те пък се напънат, та се организират в „Комитети от интелектуалци в подкрепа на…“! Не просто е старомодно, неморално и порочно е. През 1939 г. целият тогавашен Министерски съвет пише един хвалебствен отзив за библиотеката „Древна България“. Златно време, в което писателската професия е била жива и на почит. Да, ама някой днес да е чувал за писателя Петър Карапетров? А дължината на фишовете от негови книги в каталога на Националната библиотека е почти колкото тази на Вазов. Вече беше казано, че всяко време си има своите добри писатели и своята халтура. Нито едното можеш да убиеш, нито другото. А пък и не трябва.

- 13-02-2011|Larry Lazarov – Заблуда

Цялата аргументация на статията се основава на приемането че родноезичната литература има своето успешно място на международната сцена.

За съжаление, това не е верно.

Всъщност, аргументацията на автора се свежда до (цитирам):

„И така България си има своите писатели – Ботев и Вазов стигат.“

Целият проблем идва от това, че ТЕ НЕ СТИГАТ.

Ако са стигали през 1911 г, те не стигат през 2011 г.

Бих адмирирал едно задълбочено, научно издържано изследване на този факт и причините за него.

На статии като тази не трябва да се оказва внимание.

- 14-02-2011|Лозанов – Без да плачем

Колкото и парадоксално да звучи, Шомов плаче по една представа за литературата, която отдавна е отминала. Особено за явленията, които анатемосва като кичозни. Те са, и заедно с това едновременно не са – кич. Защото влизат вече в друга координатна система. Литературата отдавна вече не е социална показалка, дидактика за общовалидни ценности, компас в нравственото или някакъв особен пиедестал на мислителя, който води по-нисшите нему. В определени моменти литературата има и такива ефекти, но с развитието на обществото те се поемат от механизмите на демокрацията – формални и неформални и заниманието писател се превръща в нещо съвсем несходно с постулатите на соц и даже критическия реализъм. За които с патос и подсмърчане говори Шомов. Все повече литературата става „гимнастика, фитнес за способността ни да фантазираме“ и стимулатор да събудим рефлекса си и да намираме различна гледна точка. Па макар и погрешна. Иначе как да си обясним красивостта на „грозното“ и блудкавата непоносимост към красивообразното. Задачата на писането е все повече да анатомизира и да ни отпраща към тип различност, която намира читателите си на малки маргинални групи, неподвластни на „всеобщите“ ценности. Там няма как препитанието да е осигурено, нито овациите на публиката от времето на соца да кънтят често. Но пък има кауза, при която всеки си се бута в лабиринта, докъдето му стигат силите и ината. Това си го има с пълна сила в съвременната ни и млада, че и в част от одъртяващата ни пишеща пасмина. Няма ръкопляскане, но публиката отминава скудоумията, дори когато изглеждат псевдодисидентски. Така че няма кво да се подсмърча, всичко си е нормално. Президентът успя да награди почти всичко, което се изяви като литературен търгаш още от времето на соца – с което подписа присъдата, че една епоха е приключила: на политическото признание. Което не пречи и литературните идиоти като Е. Евтимов да си имат почитатели и това е някак нормално също. Без да плачем.

- 14-02-2011|Гост

Къде тук видяхте плач по литературата като социална показалка, компас в нравственото и всички останали, изброени от вас елементарности, за Бога!? Кои точно …механизми на демокрацията, са поели онази бездна, която остава след отсъствието на литературата?

- 14-02-2011|Yanev – Колкото и парадоксално да звучи…

Колкото и парадоксално да звучи едни от нас са на Земята, а други на Луната. И въпреки погубеното време не мръднахме и на милиметър.

Което трябва да означава само едно – че разломът е пропаст, в която всички ще се удавим. За последно – понеже разсъжденията нямат смисъл и упорито не се разбра, че Шомов не „плаче“ за институция, а се тревожи за духовност да отправя още няколко въпроса, които имат вече своите отговори в последните постинги. Но… за яснота:

И времето на нацизма ли си има своите добри и своите халтурни писатели?

И халтурните писатели халтурни ли са, когато покриват цялото поле, а в периферията му тъпчат някакви си добри?

И литературата онанизъм ли е щом е „гимнастика, фитнес за способността за фантазиране“?

И ако нейна цел са „малките маргинални групи, неподвластни на „всеобщите“ ценности, кой е оторизиран за всеобщите? Политиката, парите или Слави Трифонов?

И ако и трите заедно, то какво сме построили тогава?

Комунизъмът?

Неолиберализъмът?

Или идиотизъмът?

- 16-02-2011|Багратион Пети – За кого е наградата?

Признанието е приятно нещо, но ако се превърне в авторова цел, талантът наистина трябва да е колосален, за да подави ефекта на суетата. Европейската традиция приема месианската роля на писателя, докато в Америка писането е бизнес. Оттук и сблъсъкът „комерсиално – духовно“, „глобализъм – родно“, „емигрантска литература – патриотична литература“ и т. н. В която и крайност да залитне писателят (макар условията у нас трудно позволяват истинска комерсиализация), има едно ниво на интелектуална манифестация, под което каквато и да е „литература“ си остава в кавички. Колкото и да я награждават или плюят. В крайна сметка литературата е вид медия и нейната функция е не да обслужва само егото автора си, по-скоро читателите. Те трябва да се чувстват наградени с хубавата книга. А на автора му признайте най-накрая авторските права, плащайте му достойни хонорари и го оставете да пише. Тогава и статутът му ще си дойде на мястото. :)

- 22-02-2011|Емил – За смисъла на книгата

Книгата е крайният продукт на литературния процес. Нейна цел е да стигне до хората, отворена, прочетена. И ако донесе наслада или мъдрост (говоря за персоналното възприемане на понятията, не за абсолютния им смисъл) на читателя, не е било напразно създаването и. И ако написването на книгата е дало удовлетворение на автора, ако е изживял всеки миг на съзиданието, пак не би било напразно. Защото смисъла е да се радваме на живота, обогатяваме духа си (който и както ще да го разбира) и по този начин радваме и близките нам същества. Моите поздравления към автора, причина за тази интересна дискусия, Златко и господин Янев, чиито позиции, честно казано, ми допаднаха много.

- 26-12-2012|Димо Райков – Дебат е нужен

Един промислен и написан с дълбоко усещане на нещата текст. Отдавна българската литература, доколкото я има в сегашния ѝ вид, има нужда от от откровен анализ. Дано обаче той да не бъде направен само от „назначените“ днес за тая цел писатели и техни глашатаи. Адмирирам желанието на Шомов и сайта да предизвикат дебат. Да, има какво да се каже, има…Причините? Ами, ето само една – днес в нормалните страни не знаят нито едно име на български писаел изобщо! На македонски, на гръцки, турски, албански, сръбски… – знаят, но на български – не! А се оказва, че с помощта на държавата и сега на Запад са преведени десетки български автори…Значи…Ето, отговор е нужен. А знаете ли какво казват чуждите издатели – още щом разберат, че си българин и извръщат глава…Един известен френски издател ми каза – Г-н Райков, вие, българите, нямате добро име сред нас. Един от вас да направи пробив, както останалите ви балкански колеги, ние веднага сме готови да издадем още десетина…Но засега няма…Да, така ми саза издателят и дори не погледна нещата ми… А в България продължават един на друг да си раздават – о, велик си, о, световен си…Трици… Да, нужен е дебат. Иначе пак така ще си продължава – както си продължава и всичко останало в България – за собствена консумация, тоест възпроизвеждане на „великите“ в кочинката…Всъщност може би това и искат ония, кукловодите, които движат нещата, убеден съм, и в литературата ни…

Самодоволният миманс

Автори: Румен Аврамов, Копринка Червенкова, Христо Буцев

Разговор с Румен Аврамов

Христо Буцев: Може би да започнем „отвън“ – с Европейския съюз, с еврозоната и фонда за подпомагане на еврото. Колко дълго може да издържи един такъв буфер? Този фонд – фактически той е един буфер, механизъм за омекотяване на удара. Не е ли така?

Румен Аврамов: Той е две неща. При такива кризи е важно пазарите да приемат, че има готовност да се реагира бързо, че има механизъм, който изглежда премислен и систематизиран. Проблемът не е толкова в евентуален недостиг на пари, колкото дали в точния момент има възможност за дозирана интервенция, която да даде правилния сигнал. Много се изговори, че кризата ограничи ролята на пазара, но всъщност тя само потвърди силата му – огромна част от парите, които бяха хвърлени от държавите, отидоха именно да се усмиряват пазарите.

Фондът за подпомагане има и чисто прагматична цел. Да не допусне фалити (на държави и на банки в тези държави), които биха ощетили германските и френските банки.

Христо Буцев: Това малко прилича на лекарските намеси, когато лекуваш следствието, а не причината…

Румен Аврамов: Не, това е линейката. Лечението идва после… В икономиката то е голямата тояга, наричана с девалвирания термин „реформи“. Всички те се свеждат до усилия за уравновесяване сметките на държавата.

Най-пресните прецеденти са гръцкият и ирландският случаи. Станалото в тези страни не е принципно ново нито като схема, нито като идея. Десетки са спасявани по този начин. Различното и непознатото в тяхната ситуация е, че те са в еврозоната, тоест, в един паричен съюз. При това подчертано нехомогенен съюз. В такова образувание репутацията на различните членки се разпределя не особено справедливо, по-слабите икономики винаги си взимат репутация от силните.

Копринка Червенкова: „Крадат“ символични ресурси, така ли?

Румен Аврамов: Някои „се ползват“, „черпят“, а други направо крадат. Гърция буквално си присвои репутация, която не ѝ принадлежи, тъй като влезе с лъжа, тоест, с взлом в системата. Еврозоната не е класическият случай на балансирано парично пространство, каквото са Щатите. Дори не е съюзът между Северна и Южна Италия, който в национални рамки и със своя валута исторически функционираше някак си като цялостна икономика.

В днешната криза се прояви родилният недъг в конструкцията на еврозоната. Тя е дуалистична – има федерална парична политика, която се провежда от една институция, но няма съответната фискална федерална система. Което оставя независимост в определянето на данъци и на бюджетната политика. Държавите, които използват еврото, приемат да се откажат от монетарния си суверенитет, но (особено големите) не искат да отдадат фискалния. Няма общи данъци, които да поддържат пряко политиките на съюза; няма координирана бюджетна политика между страните в общността. В една демокрация икономическите лостове, с които политиците разполагат за купуване и ухажване на масите, са лихвите, данъците и субсидиите. Монетарният съюз ги лишава от първите, но би било прекалено да се очаква, че сами ще се откажат и от останалите две.

Копринка Червенкова: Естествено е да не искат да се откажат… Ако се премахне фискалният им суверенитет, това означава да изчезнат самите държави.

Румен Аврамов: Икономическата логика води към федерална организация на Европа. Но съпротивата на националните държави е огромна, дълбоко политически и исторически вкоренена. Така че отстъпките в тази посока се правят само по силата на обстоятелствата и на очевидностите. Тези компромиси не са част от желан и цялостен политически проект за една наистина федерална Европа.

Христо Буцев: Инициаторите, създателите на този монетарен съюз не може да не са виждали, че общата валута ще води постепенно до едно изравняване, икономическо, културно, тоест, ще води към федерализация. Какво се промени през тези 20 години? Глобализацията напредва…

Румен Аврамов: През 80-те пазарите не бяха това, което са в момента. Глобализацията през последните 20 години ги направи едновременно по-ефективни и по-чувствителни, по-крехки, уязвими и раними към сътресения от всякакъв род. В рамките на Европа голямата промяна е, разбира се, разширяването ѝ. Вавилонската структура, в която тя се е превърнала, прави от нея все по-трудно управляема политическа общност. Фактът, че в началото на 90-те години се прие командирско решение и останалата част от континента да влезе в Съюза, разруши добрия стар клубен принцип и повлече последици, които се чувстват в момента. Когато членуват всички, това вече не е клуб, а масова организация.

Копринка Червенкова: А ние каква роля имаме в тази масова организация?

Румен Аврамов: Миманс. В дискусията около по-големите проекти и идеи просто отсъстваме. Как да е иначе, след като в представите на огромната част от населението и на политическата класа „Европа“ не е нищо повече от една касичка с чужди пари, около която се облизват. Обществото ни не е надрасло философията на снишаването. Това държане не е случайност. Зад него стои интелектуалният и икономически капацитет на нацията, нейната самопредстава. Защото силните общества излъчват и хора, които да формулират, защитават и преследват стратегически цели.

Иначе, Европа носи културата на протоколираните и архивирани решения, така че някаква наша позиция по важни начинания, като например стабилизационният фонд, за който стана дума, е регистрирана. Но през това, което се вижда отстрани, не прозира никаква забележима българска следа. Близко до ума е, че малките страни могат в най-добрия случай да се опитат да изтъргуват нещо за гласа си. Желателно е обаче то да надхвърля конюнктурата, да не се мени всеки два-три месеца. А нито капацитетът на „елитите“ ни, нито обстановката в Европа позволяват това. Чисто икономически, от 2007 г. допреди година трябваше да сме спазарили влизането в будоара на еврото (общия валутен механизъм ERM II). Но с плачевния си образ България не се оказа в състояние да проведе достойни и смислени преговори по този въпрос в нито един момент, откакто стана формален член на Съюза. А напълно променените през 2010 г. обстоятелства в Европа сега вече окончателно го снеха от дневния ред.

Христо Буцев: Като се говори днес за криза в еврозоната, естествено се говори за кредитни агенции. Какво мислите за тях? Дали тяхната оценка е винаги обективна?

Румен Аврамов: Кредитните агенции са двусмислени актьори, те не са автентични пазарни играчи. На тях е дадено уникалното право да подават важни за пазарите сигнали, което ги дарява с институционализирано квази-олигополно положение. Произвежданите от тях рейтинги са записани като критерии за много инвестиционни решения, те влизат директно в аналитичните модели, които стоят зад тези решения. Най-прост е примерът с централните банки, чиито правила включват изискване за определен минимален рейтинг при инвестиране на активите. Това е записано и в нашия закон за БНБ.

Но през кризата се прояви и цялата непрозрачност на агенциите. Стана публичен факт онова, което преди това рядко се изговаряше – че те не са били безпристрастен регистратор, а фермент на кризата. Налице бяха флагрантни конфликти на интереси – от една страна, агенциите разработваха за клиентите си финансови модели и инструменти, а от друга, даваха оценките, вграждани в същите тези модели и инструменти.

Реакцията на европейците не беше особено адекватна. Да се каже „не, това са американски институции и затова ние ще си направим наша“, не е решение на проблема. Тази идея, особено активно лансирана от Саркози, само потвърждава, че става дума за манипулируеми структури: когато не си доволен от някоя и създаваш своя, не прибавяш, а отнемаш доверие към нея.

Копринка Червенкова: Може би европейците все по-отчетливо осъзнават, че трябва да са по-активни, по-видими… И че за това са необходими промени…

Румен Аврамов: Последните десет години сюжетът с промените в ЕС беше свръх експониран. Така нареченото управление на кризата, обаче, показа, че много често по-важни от фанфарно лансираните реформи са играта на ръба на правилата и на позволеното, негласната им промяна, начинът на тълкуването им, използването на различни прецеденти.

Трябва да се избягва глуповатото фетишизиране на записаните правила. Да си дадем сметка, че в джунглата от регулации, каквато е Европейският съюз, много промени стават, без да бъдат обявявани, че важни са нюансите на интерпретацията. Това чудесно може да се проследи, например, в поведението на Европейската централна банка през последната година и особено след гръцката криза. Впрочем, то се вижда още по-ясно в „творческите“ решения на американския Федерален резерв. Вечни правила просто не съществуват.

Копринка Червенкова: Според вас като ситуация, като проблеми, с кой период от близката ни история можем да сравним сегашния?

Румен Аврамов: Инстинктивната съпоставка е с депресията от началото на 30-те години. Най-вече заради мащаба и произхода на събитията: голям икономически катаклизъм, който е предизвикан другаде, но е усилен от рохката местна почва. През 30-те години има срив в световните цени на земеделските продукти, България изнася някои от тях и икономиката ни страда. Към това се прибавя изтеглянето на капитали от страната, които през предходните две-три години бяха захранвали значим кредитен бум. Днес донякъде сходният проблем е, че през един доста дълъг период се радвахме на стабилен приток от чужди инвестиции, който в определен момент (от 2009 г.) секна.

Христо Буцев: Но не е ли крайно време да започнем да говорим за качество на инвестициите? Не бяха ли инвестициите през последните години главно в непродуктивни зони?

Румен Аврамов: За това не е преставало да се говори. Но не е казано, че само индустрията може да храни и да тегли икономиката. Инвестициите са си инвестиции и потокът в строителството или туризма, така или иначе, впръсква доходи и заетост. Ако той беше отишъл само в индустрията – също засегната – тя щеше ли по време на кризата да дърпа икономиката нагоре? Всъщност, в момента единствената наистина посъбудила се активност е тъкмо в промишлеността. Така или иначе, рискове носи всеки сектор. В инвестирането няма продуктивно и непродуктивно, има доходно и недоходно. Но има също различни хоризонт и стабилност на доходността – най-прекрасното в най-прекрасния от всички възможни светове е тя да бъде осигурена в дългосрочен план, при възможно най-малки колебания.

Христо Буцев: Тоест, в съвременна България не трябва да се поставя въпросът имаме ли нужда да насочваме инвестициите в една или друга област…

Румен Аврамов: Кой е този, който да ги насочва? За да привлече инвестиции, държавата не може да направи повече от това, което вече е направила – да се откаже да събира данъци. Тя направи максимума, като облага дохода и печалбите с минимума. Да се търси конкурентно предимство в Европа чрез ниски данъци е все още легитимно, макар богатите донори в ЕС да роптаят срещу това. Другите дрънкулки, за които постоянно се говори – стимули, преференции, субсидии и пр. – са без реално значение.

Христо Буцев: Вие харесвате ли плоския данък?

Румен Аврамов: Никога не съм го харесвал. Той е декларация за безсилие и безволие. Въведе се с открития аргумент, че държавата не е способна да събира данъци с по-висока ставка и затова я смъква почти до долу, за да може все нещо да вземе. Колкото и да е прост и прагматичен, за мен това не е валиден довод. Не мисля (а няма и емпирични доказателства), че плоският данък драматично е подобрил събираемостта или е променил фискалната етика на българина. И 0% да е ставката, контактът с държавата пак масово ще се заобикаля. А и пълното избягване на прогресивността в облагането дразни архаичното ми разбиране за добропорядъчност. Приказката, че предприемачът ще инвестира повече, защото в ръцете му са оставени повече пари, е популярна в икономическата наука, но рядко се е потвърждавала в (българската) стопанска история.

Копринка Червенкова: Вече20 години говорим за пътя, който, в зависимост от политическата конюнктура, или твърдим, че вече сме извървели, или че предстои да извървим. Вие виждате ли някаква икономическа логика в този път?

Румен Аврамов: В макроикономически план има съвсем логичен разказ за това какво се е случило. Той е лесен, мисля дори, че е верен. Отначало се мъчехме в една принципно нежизнеспособна система, където все още изключително обширната държавна собственост съжителстваше с един изпуснат, спонтанен и набиращ сили, полулегален частен сектор, който я подяждаше. Ситуацията беше нещо като продължение на късния социализъм, но без политически и икономически чл. 1 в конституцията. Отворени бяха почти всички кранчета и в същото време каналите не бяха запушени. Да се „регулира“ за дълго икономиката в подобни условия е невъзможно. След кабалистичните седем години се стигна до познатите последици: банкова криза, хиперинфлация и разпад на съществуващата парична система. Изходът беше в драстичната промяна и опростяване на рамката, което се случи с успешното въвеждане на паричен съвет, последван от приватизация. Най-важната беше продажбата на банките навън.

Това бяха необходимите, но не достатъчни условия. За да се даде тласък на започнатото, трябваше да има добър външен контекст и той възникна със съчетанието на две благодатни за предлагането и за търсенетообстоятелства. От една страна беше появата на правдоподобна перспектива за присъединяване към ЕС. Тя даваше ясна котва и стратегия на всички, които участват в играта. Направи България интересна, защото когато бедна и евтина (двете вървят заедно) икономика ще става членка на богат съюз, цените на активите ѝ са обречени да растат. От друга страна, по различни причини в същия момент на световните пазари се появи необикновено голяма ликвидност, тоест, налице бяха безпрецедентно ниски лихви и достатъчно пари, които търсеха и намираха в периферията на Европа изгодно поле за инвестиране. Така временно България успя отчасти да засити хроничния си глад за капитал (тоест, недостиг на спестявания) за сметка на външни ресурси.

Остава въпросът дали тези благоприятни условия са били използвани достатъчно рационално. Най-синтетичният и универсален измерител е с колко е растяла икономиката. При нас това ставаше с до 6% годишно.

Копринка Червенкова: Това как се чете?

Румен Аврамов: Като не особено впечатляващо. Числото може и да се продава политически като някакъв успех, но, погледнато в сравнителен и в исторически план, то не е чудо. Тези 6% бяха постигнати през една-две години. Сред другите страни от нашата черга в Европа има и доста по-добри постижения. Резултатът говори зле за способността на обществото ни да капитализира появилите се пред него възможности. В перспектива подобни времена биха могли да се върнат само ако отново потекат онези обеми чужди инвестиции и/или митичните европейски фондове.

Копринка Червенкова: Нека ви попитам нещо друго: възможно ли е, според вас, подобен преход да е справедлив?

Румен Аврамов: Със сигурност той не може да бъдеусещан като справедлив от всички. Поводите са колкото искаш: новата амплитуда в разпределението на богатството; инфилтрацията (на много места и господството) на старорежимници сред „елитите“ на новия режим; неудобствата от принудите на пазара; несигурността; станалото изведнъж видимо за всички изоставане от вече досегаемия външен свят…

Но съществуват и други гледни точки. За повечето икономисти, например, въпросът е доколко преходът бе извършен и продължи да функционира според пазарни правила. Отговорът е, че това се случи в малка степен, че бяха налице съществени изкривявания, които – освен всичко друго – носеха със себе си усещане за несправедливост.

Тази гледна точка не е това, което често се етикетира като „пазарен фундаментализъм“. Обяснението на „отклоненията“ намира място и в един либерален поглед към събитията. Изправени пред класическата икономическа теория, доста от чиито постулати са очевидно прекалено абстрактни, през последните двадесетина години някои икономисти се заинтересуваха от това как и в какви посоки „идеалното“ пазарно пространство се деформира от гравитацията на групови и институционални интереси. Понеже тези деформации не могат да бъдат избегнати, се търсят решения за тяхното туширане и частично неутрализиране, които да направят пазарите по-конкурентни. Тази позиция не поставя под съмнение първичната адамсмитова мотивация на хората, но я слага в по-сложен контекст, където институциите имат значение. При това, те не се свеждат до държавата, а включват правни норми, корпорации, съсловия…

Копринка Червенкова: … така нареченото гражданско общество…

Румен Аврамов: Да, всичко това. И тук вече навлизаме в реалните движещи сили на икономиката, където историята, тоест, топузът и инерцията на миналото са незаобиколими. Там икономическите проблеми се потапят в стопанската култура, картината се усложнява и задълбочава, а простите рецепти престават да работят. Тази гледна точка е значително по-интересна за мен и нея възприех в „Комуналният капитализъм“.

Копринка Червенкова: Понеже заговорихме за прехода, каква е ролята на „експертите на прехода“? Излезе книга с това заглавие[61], доста провокативна, трябваше да има обсъждане, то не се състоя, авторката се скри…

Румен Аврамов: Избяга. Прочетох книгата с интерес – героите са общността, в която работя. Оказа се лошо издаден и авторски нередактиран, осеян с грешки, методологически и етически укорим текст по иначе важни и интересни въпроси. Много от интервюираните не се разпознаваме в приписаните ни думи (превеждани веднъж от български на френски, после обратно). Не е редно авторът, наричащ се антрополог, да презира обекта си, тъй като тогава написаното се превръща в политически памфлет. Безпринципно са „кодирани“ и „разкодирани“ имената на респондентите и то без тяхно разрешение. Лош вкус е да привличаш майка си за основен свидетел тогава, когато вменяваш произхода на „изследваните“ като вина…

Копринка Червенкова: Книгата сякаш има амбицията да предложи някакъв нов тип интерпретация на случилото се…

Румен Аврамов: Тя не предлага нищо, а е по-скоро литературно-наукообразен израз на битуващото улично мнение за част от така наречения неправителствен сектор. Наукообразен, защото чрез съмнителна антропология е направено усилие за събиране и систематизиране на някакви връзки. За част от действащите лица, тъй като е портретирана само една малка група от цялата общност.

Копринка Червенкова: Но пък в някакъв смисъл най-представителните действащи лица…

Румен Аврамов: … най-експонираните, които са представени като ударен отряд на световна конспиративна схема, управлявала всичко случило се. Но да си най-експониран не значи, че си истинската движеща сила. Досадното в този тип схеми (които в едрите си щрихи често са верни) е, че премахват очарованието на случайността и нюанса; и че лесно прекрачват здравия разум, когато се взимат прекалено на сериозно. Далеч не всичко случило се се е движело по тях или е изобщо резултат на работата на „експертите“. Ще се повторя, че преходът е само в много малка степен интелектуална история. Той е игра на властови интереси (икономиката е част от тях), силово разместване на хора, пари, активи и пасиви, където идеите са орнамент.

При това, в началото на прехода либералният език и практики (доколкото изобщо ги имаше) дойдоха не толкова от някакво масонско братство на неправителствения сектор, както е представено в книгата, колкото от държавните институции, които транслираха Вашингтонския консенсус на МВФ, Световната банка и другите международни финансови институции. Държавната машина създаде свои експертни звена, които анализираха и провеждаха тези политики. А и през всички години основният проблем не беше налагането, колкото смисленото и последователно следване на каквито и да било идеи.

Христо Буцев: Така или иначе, обаче, факт е, че гражданското общество беше финансирано, привнесено и заплатено отвън.

Румен Аврамов: Начело, например, с проф. Богдан Богданов от Шесто управление? Но по какъв друг начин могат да се движат идеите? Те задължително циркулират чрез институции, тоест, чрез финансиране.

Христо Буцев: Идеите се движат като Ленин – в затворен вагон през Германия за Петербург…

Румен Аврамов: Ефектен, но неточен паралел. В онзи вагон пътува човек, който е тръгнал да завзема властта за себе си и за малка шайка около себе си. Което конюнктурно се оказва в стратегическия интерес на една чужда държава. „Идеите“ за Ленин имат само инструменталното значение на мимолетен политически инструмент.

По-важен и по-интересен аспект е социологията на идеите, включваща, разбира се, и тяхното заплащане. Истинският проблем (който напълно отсъства от книгата) не е в пренасянето на това или онова, а в епигонството и конформизмът на българската интелектуална среда, които с редки изключения я характеризират от Освобождението до наши дни.

Впрочем, правилото (още повече в днешната интернет епоха) е идеите да се движат именно от центъра към периферията. Доказва го самата книга на Достена Лаверн, написана в ключа на френския официален антилиберализъм, на купешката антилиберална мантра, преповтаряна от средния френски политически и научен истаблишмънт. Онова, което преди да стане книга, е било дисертация, в концептуално отношение е напълно редови продукт (без капка новаторство или изненада) на издържаната от френската държава институционализирана научна среда. Дисертация с алтернативни идеи трудно би минала през нея.

Това, за което трябва да си даваме сметка и да признаваме без свян, е, че идеите идват с победителите, в това число с икономическите победители. Идеологическият и идейният трансфер винаги минават, първо, през твърди канали, през културния шок от допира на слабата със силната икономика. Всяко стопанство, което изпитва недостиг на капитал и нужда от външно финансиране, се сблъсква със световните пазари и с тяхната либерална идеология, отстъпва навън свой суверенитет. Едно време, до Първата световна война, принудата е била безлична, чрез желязната хватка на златния стандарт. След Втората тя вече е разпознаваема и задължително облечена в одеждите на МВФ. Заедно с нея влизат идеите на кредиторите като част от тяхно легитимно право да оценяват и определят коя е онази правилна политика на длъжника, която ще им позволи да съберат вземанията си.

Копринка Червенкова: Само за икономическа политика ли става дума? Тя ли е кардиналната?

Румен Аврамов: Ами, доколкото, според човека от вагона, другото са последствия…

Копринка Червенкова: Тоест, политиката е само икономика…

Румен Аврамов: Това, което искам да кажа, е, че теорията (доктрината) е власт и обратно. Мъглявината от „либерални“ неправителствени организации, която се появи навсякъде на Изток, е част именно от този контекст. Което не означава, че всяка една от тях изпълнява предначертан план и че в рамките им не може да се роди нищо по-оригинално. Нито че всичко, идващо извън тези организации, е по дефиниция „правилната“ алтернатива.

Копринка Червенкова: А книгата предлага ли подобна „правилна“ алтернатива?

Румен Аврамов: Без да е произнесена, презумпцията в нея е, че всичко доморасло, социалреформаторско или което в страдалчески недофинансирана поза противостои на „либералното“, е за предпочитане. Истината е, че тези „алтернативи“ са пълни с нелепости и изтъркани идеологеми и че много от тях са точно толкова парично зависими отвън.

Христо Буцев: Приемаме, че сте прав. Но общността, за която става дума в „Експертите на прехода“, не реагира публично по никакъв начин. Все едно, че тази книга не се е появявала.

Румен Аврамов: При цялата недодяланост на книгата, не мисля, че адекватната реакция на общността е да заеме обидена поза и да пази честта на мундира. Тази общност трябва да е способна да се оглежда отстрани, да признае, че мотивите и резултатите от работата ѝ могат да бъдат (и често са) манипулирани, да допусне, че (дори несъзнателно и вътрешно убедено) нерядко изпълнява роли, разпределяни в меандрите на административни и външнополитически канцеларии. Да признае също, че функционира на особен „пазар на купувача“, където търсенето определя предлагането, стандартите, дневния ред, а нерядко и идеите. Че това е полупрозрачно пространство, което много наподобява света на държавните поръчки. Че на водещите събирачи на проекти (особено в организациите, кръжащи около политиката и идеологията) постоянно се налага да модулират тезите си, да мерят думите си и да внимават за политическата коректност. Че – от личен хъс или по принуда – те се отъркват до властта и политиката, култивират всеядността, отсъствието на гнусливост и бартерните умения на медиатори, които не носят отговорности.

Най-желателната еволюция на този сектор би била той да изостави универсалистките претенции и да се превърне в открит говорител на интереси. А не да се упражнява комсомолското идеологическо говорене на неофити-зилоти, което дискредитира либералната гледна точка, или да представя за наука това, което в най-добрия случай е „меко знание“.

Копринка Червенкова: Секторът, обаче, настоява на универсализма си, той се представя, така да се каже, за самата майка на гражданското общество…

Румен Аврамов: Когато лансираш рецепти и предлагаш някакви инструменти, е хубаво да заявиш за кого работиш. Да декларираш маркерите в оценката на събитията, да заявиш, че произвеждаш конкретни проекти (плосък данък, пенсионна система…) от името на бизнеса и на средната класа.

Към неправителствения сектор, както и към всяка институция, не е препоръчително да развиваш манихейско отношение. Личният ми опит показва, че няма как да работиш в него и да не понесеш негативната обществена енергия, от която е пропита книгата на Лаверн. Но също, че няма как да не оцениш гъвкавостта и условията, които секторът дава на фона на склерозиращите държавни институции. Тези възможности могат да бъдат разумно използвани и при доброжелателна колегиалност, на каквато винаги съм се радвал, да се превърнат в платформа за мислене на случващото се в обществото. В крайна сметка, навсякъде можеш да съхраниш или да загубиш себе си.

Копринка Червенкова: Изтече първото десетилетие на XXI век. И в неговия край ни управлява не кой да е, а феноменът Бойко Борисов. Дали с това управление затваряме някакъв цикъл, или то задава новата норма…

Румен Аврамов: Вкарвате ме в текущата политика, която не ме интересува. Бойко Борисов е колоритен инцидент на историята. Мисля, че през миналата година (в интервютата си в „Култура“ и другаде) д-р Николай Михайлов сложи психиатричната и културологична диагноза на феномена. Към нея няма какво да се добави, освен да се допълва с колекция от крилатите му фрази. В тях е безспорен талант, ала шутовската фасада разсейва: тя лесно прикрива сериозните неща и зловещите тенденции.

Но ето че се появиха документите от Уикилийкс и като че ли те отнемат от ореола му на уникат. Докладите от досега скрития (за тези, които не са работили с архиви) свят на дипломацията рисуват портрети на всевъзможни бутафорни персонажи, които ръководят държави по света. Оставаш с усещането, че балансирани хора не управляват почти никъде.

Копринка Червенкова: Искате да кажете, че това ще е световната тенденция?

Румен Аврамов: Изглежда такъв е механизмът на подбор на политическата класа. Тя купува и продава популизъм и в българските условия този пазар излъчи съвършен експонат.

Копринка Червенкова: Но популистката вълна е навсякъде – Саркози, Берлускони, Обама … Това ли е днешната демокрация?

Румен Аврамов: То повече прилича на деградация на демокрацията.

Декември 2010 г.

Източник

Румен Аврамов (род. 1953) е български икономист и стопански историк.

Коментари (9)

- 13-02-2011|Неук

Според пентандата на Ласуел комуникацията е разбираема и съответно подлежаща на преценка, ако е е ясно не само к а к в о си съобщава, но и к о ѝ го съобщава. В този смисъл за мен е интересно Румен Аврамов не беше ли от богоизбраните на времето семейства?

- 13-02-2011|stan

Какво лошо има да е бил от „богоизбрано“ семейство ? Очевидно е получил добро образование. И тезите му са интересни.

Не е много редно да се критикува личността. По-добре да обсъдим тезите.

- 11-08-2012|Димитров - Образовани сеирджии

Румен Аврамов е изключително наблюдателен набюдател. И винаги е бил сред богоизбраните – всъщност е роден през 1953 г. в Париж, а през 1969 г. е завършил френска гимназия в Сантяго де Чиле… Един от онези „наблюдатели“, които веднага приеха доклада РАН-ЪТ, от кохортата на великите комунистически професори като Димитър Ангелов и мошениците като Тодор Вълчев.

Ето такива архивари и „учени“, синове на АБПФК и видни комунисти, „наблюдаваха“ допуснаха МВФ и Световната банка, за да установят, че експериментът премина неуспешно. Опитните зайчета сме ние, а такива като него получиха в замяна добри постове в неправителствени организации и на практика не живеят в България, а в някакви кабинети и пътуват за обмяна на опит доста често в чужбина.

- 21-10-2012|Гост

„Всяко стопанство, което изпитва недостиг на капитал и нужда от външно финансиране, се сблъсква със световните пазари и с тяхната либерална идеология, отстъпва навън свой суверенитет.“

Със световните пазари се сблъсква и икономиките, които имат излишък от капитали. Пазарът не изземва суверенитет, на пазарът се правят сделки: договарят се кредити, купува се и се продава дълг и т. н

Общо взето гъмжи от празни приказки.

- 21-10-2012|Златко

Тъй ли? А в какво тогава се изразява суверенитета на правителството, което не може да направи нищо при данъчното облагане на множество корпорации в собствената си страна, които функционират над-национално и движат капитали, политическо влияние и работна сила, далеч надхвърляща националните граници? Или пък няма реална възможност да се бори с престъпността, която отдавна вече е над-национална и функционира във великолепен унисон с пазара? Или е принудено да държи собствените си пазари отворени за евтини, необлагани с мита чуждестранни стоки, въпреки че това унищожава работни места в страната – просто защото дълговете му се държат от страните-вносителки?

Суверенитет в наши дни отстъпват всички, независимо от това дали го признават или не.

Това първо. Второ, ФАКТЪТ, че бедните навсякъде по света разполагат само с ограничен суверенитет, ИМЕННО защото на пазара има единствено „пито-платено“, е толкова очевиден, че не виждам изобщо за какво тук може да се дискутира. Румен Аврамов е констатирал очевиден факт. Сега идвате вие тук и заявявате някаква баналност за „освободителната сила на пазарите“, по която експертите изобщо не са на едно мнение, особено откак стана ясно, че няма такова нещо като автоматичен контрол от страна на някаква „невидима ръка“, има само човешка алчност, която не познава граници и реже клона, на който седи (в случая цялата планета). След което произнасяте съждение, което обяснява защо не смеете да си напишете името над коментара. Наистина, какво толкова за дискутиране?

- 22-10-2012|Гост

Къде видя освободителната сила на пазарите?

Човешката алчност е част от човешката природа. И с нея не може да си обясняваме всичко.

- 22-10-2012|Златко

ОК, нека да приемем, че не съм те разбрал правилно. И, разбира се, че с човешката алчност не може да се обясни всичко, нито пък е нужно. Добре, нека да оставим настрана този тук разговор.

- 22-10-2012|Майя Маркова - re:
Златко писа:

Или пък няма реална възможност да се бори с престъпността, която отдавна вече е над-национална и функционира във великолепен унисон с пазара?

За този, който не ще да се бори с престъпността, реална възможност няма никога. Да вземем за пример случая „Стойков-Николов“, пример за наднационална (макар и на доста кокошкарско ниво) престъпност. Интересно как тази наднационалност попречи на България да осъди далавераджиите, а изобщо не попречи на Германия да спипа немските им съучастници и да ги осъди за отрицателно време…

- 22-10-2012|Златко

Примери колкото щеш – включително и за това, че от години насам Германия се бори със собствените си данъчни бегълци (проблем далеч по-голям и по-мащабен от кокошкарската престъпност), без да има някакви реални указания в полза на надеждата, че този тип укриване на данъци ще намалее от малко-малко.

Впрочем, тук ставаше дума за – неизбежната – загуба на национален суверенитет в модерно време (една от любимите оплаквачески теми на родните националисти). Предполагам, че това е подлежащият тенор. Или може би греша, Майа?

Златният век на хранознанието

Автор: Майкъл Полан

След появата на „Диетичните цели“ от 1977 г. и доклада на Националната академия на науките от 1982 г. хранителната промишленост вече е с развързани ръце и се заема с „обработването“ на хиляди популярни продукти, че да съдържат повечко от ония нутриенти, преценени от науката и държавата като добри, и съответно по-малко от лошите. Задава се истински златен век на хранознанието. Щандовете в магазините се заизпъстрят с тирета, безчислени като глухарчета по поля: low-fat, no-cholesterol, high-fiber. Етикетите на продукти като майонезата, хляба и йогурта, които доскоро са съдържали само по две-три съставки, набъбват с обстойни списъци на нови и нови „адитиви“, които в някоя по-непросветена епоха щяха да бъдат наречени просто… ментета. Годината на голямото ядене на овесени трици (известна още и като 1988-а) е нещо като бал на дебютантките за храноведите, които успяват да вкарат въпросния материал в почти всяка технологично обработена храна, продавана в Америка. Да, модата на триците не трае дълго, но моделът вече е създаден – и оттогава насам на всеки няколко години разни нови „трици“ засияват под светлините на маркетинговите прожектори. (А сега, дами и господа, фантастичните ОМЕГА-3!)

Сигурно и през ум не ви е минавало, че дори и нормалните животинки, с чието месо се храним, може да се префасонират така, че да се впишат и те в нутриционистката мода. Оказва се, че при някои това е напълно възможно и в отговор на новите диетични повели от 1977 и 1982 г. съответните специалисти измислят как да бъдат селектирани… по-мършави прасета и говеда. На фона на масовата липофобия, обхванала човешката популация в Щатите, безброй четириноги се лишават от своите паласки и се вталяват. Мършавото свинско се предлага като „новото бяло месо“ – вярно, безвкусно и жилаво като гумена подметка, но пък вече дори и свинската пържола може да се конкурира с пилешкото, за да приемат и консуматорите „по-малко наситени мазнини“. През следващите години някои производители измислят хитър начин да бъде реабилитирано дори и изпадналото в немилост яйце. Фасулска работа! Просто тъпчете кокошките с ленено семе и така ще увеличите нивото на Омега-3 в жълтъците! Водени от същите благовидни съображения, специалистите по животновъдство подлагат на генни модификации прасетата – не за друго, а да съдържат и те колкото се може по-големи количества Омега-3. По-дръзновените дори успяват да убедят някои говеда да обядват с ленено семе. Води ги надеждата, че по този начин въжделеното рибено масло ще плувне и там, където никога досега не го е имало – в хотдоговете и хамбургерите.

Но тези хранителни продукти са по-скоро изключения от правилото. Типичната цялостна храна трудно може да се впише в изискванията на нутриционизма, дори и само защото един банан или авокадо трудно биха променили своите хранителни съставки. Но пък останалите дават някои обнадеждаващи знаци и генните инженери вече трескаво работят над проблема. До този момент обаче не са успели да вкарат овесени трици в банан или пък Омега-3 в праскова. И в зависимост от новите повеи в нутриционизма авокадото може да се окаже или храна с високо съдържание на мазнини, която следва да бъде старателно отбягвана (Старото мислене), или пък богата на мононенаситени мазнини, което пък на свой ред означава, че трябва да я приемем с отворени обятия (Новото мислене). Така съдбата – и пазарните продажби – на всяка цялостна (или натурална) храна минава през най-различни възходи и падения в зависимост от промените в нутриционния климат, докато технологично обработените могат просто да бъдат „преформулирани“ и „обогатени“ с други адитиви.

Затова и когато диетата на Аткинс се появи с гръм и трясък на сцената през 2003 г., хлябът и макароните бяха набързо реабилитирани („Абе я да намалим въглехидратите и да сипем повечко протеин!“), докато горките картофи и моркови, които така и не разбраха накъде духа вятърът, си останаха в своето въглехидратно изгнание. („Ниско съдържание на въглехидрати“, или новият етикет, с който изведнъж се увенчаха хлябът и макароните, нямаше да бъде възможен, ако изискването за „имитацията“ не беше отпаднало през 1973 г. Че кой би хукнал да си купува спагети-ментета?! А тези „протеинизирани“ макарони и фидета са точно това!)

Само шепа натурални храни извадиха късмет и напоследък се ползват с все по-благосклонно отношение на пазара. Днес се оказва, че антиоксидантите в нара (който навремето просто не си и струваше да опитваш) предпазвали от рак и еректилна дисфункция, а мастните киселини Омега-3 в орехите (от които уж се напълняваше) пък били сигурен щит срещу… сърдечните заболявания. Появи се цяла нова подкатегория в науката за храните – спонсорирана естествено от хранителната промишленост и съгласно един наскоро публикуван анализ[62], – удивително склонна да открива целебни свойства във всяка храна, която ѝ е било поръчано да изследва. И тя се зае да придава нутриционистки блясък (плюс официалното одобрение на КХЛ) на най-различни хранителни продукти, включително и такива, които поне в нормалния случай няма как да минат точно за „здравословни“. Например корпорацията „Марс“ наскоро създаде катедра по… шоколадознание в Калифорнийския университет в Дейвис. Там вече усилено пропагандират антиоксидантните свойства на какаото, така че не бива да се учудваме, ако в най-близко бъдеще дори опаковките на шоколадите се сдобият с въжделените препоръки на КХЛ. (А когато това наистина се случи, значи нутриционизмът ще е навлязъл в своята барокова фаза.) За късмет на всички участници в тази игра учените могат да открият все някой и друг антиоксидант в едва ли не всяка храна на растителна основа, която са благоволили да изследват.

Има обаче и едно неписано правило: много по-лесно е да лепнеш подобни уверения в „здравословност“ върху кутия с тестени храни, отколкото върху суров картоф или пък морков. Затова и ставаме свидетели на следната парадоксална ситуация: най-здравословните храни в супермаркета си клечат безмълвно по щандовете за земеделска продукция с обречения вид на жертви, поведени на заколение, а само на няколко крачки от тях, в секцията за шоколадови бисквити, „Коко пъфс“, „Лъки чармс“ и тям подобни, цари радостна олелия и всеки артикул се опитва да ви спечели с чисто новата си опаковка, върху която е отпечатано и официалното одобрение на КХЛ.

Така че хубаво си отваряйте очите!

5 СТОПЯВАНЕТО НА „МАЗНАТА ХИПОТЕЗА“

Нутриционизмът е добър за бизнеса с храни. Дали обаче е добър и за нас? Може би смятате, че тази общонационална фиксация в нутриентите ще доведе и до значителни подобрения в системата на общественото здравоопазване? Но за да стане това, съвременната наука за храните и съответните препоръки на властите, основаващи се на тази „наука“ (да не споменаваме журналистите), също трябва да бъдат благоразумни. Което, уви, много рядко им се случва.

Най-важната нутриционистка кампания се изразяваше в 30-годишните усилия да бъдат реформирани не само американските хранителни доставки, но и нашите хранителни навици в светлината на липидната хипотеза – същата онази идея, че за хроничните заболявания са отговорни мазнините, които поглъщаме. Увещавани от правителствени програми, храноведи и чиновници от здравното министерство, ние променихме драматично своя начин на хранене, както и начина си на мислене за храната, което пък се оказа и най-големият експеримент по приложен нутриционизъм в цялата човешка история. Сега, след тези три десетилетия, ние имаме достатъчно основания да смятаме, че сме направили крайно необмислен ход, като сме възложили грижата за нашето меню на нутриционистите. Така не само бяха съсипани безброй ястия, но и не бе направено почти нищо за нашето здраве – като изключим съвсем реалната възможност то да се е влошило.

Да, знам, че това са силни думи. Но ще добавя още няколко. За идеологията на нутриционизма тази всенародна кампания срещу мазнините бе същото, каквото бе и Съветският съюз за марксистката идеология – нейно върховно изпитание и, както сега става ясно, нейният най-унизителен провал. Нима и това ще оспорите?! Някои твърдоглавци сигурно ще кажат, че теорията си е много добра, но не са я прилагали добре на практика. Но може и да се съгласите, че тъкмо идеологията е съдържала в себе си и семената на бъдещата разруха…

Тук някой може би ще каже: „Един момент! Вие сериозно ли се опитвате да ни убедите, че тази история с вредата от мазнините е някаква измишльотина, нямаща нищо общо с реалността?! Че нали виждам с очите си какво има в супермаркета? Той си е все така натъпкан с разни неща, на които пише „ниско съдържание на мазнини“, „никакъв холестерол“ и т. н. Че нали и моят доктор ми разправя да съм внимавал с холестерола и да съм минел на нискокалорична диета!“. Вижте, аз също съм потресен от новината, защото никое от отговорните лица – нито от държавните институции, нито от медицинската общност – не намери доблестта да излезе пред хората и да им каже: „Абе вие спомняте ли си какво ви разправяхме цели трийсет години? Че имало връзка между мазнините и сърдечните заболявания, рака и т. н.? Ами оказа се, че такава връзка няма. Съжаляваме, но това е положението“.

Да, ама не. Никой не поднесе извиненията си, никой не си посипа главата с пепел. Но ако разлистите научните списания, ще видите, че напоследък все повече учени се отказват от ли-пидната хипотеза и тихомълком се изтеглят от позициите, които доскоро защитаваха с такава жар. Ще ви дам само този пример – имам предвид един критичен обзор на научните изследвания в тази област, изготвен от група изтъкнати харвардски специалисти.[63] Без много шум тези хора отстраняват, един по един, всичките прогнили стълбове, на които се крепеше теорията за връзката между мазнините и сърдечните заболявания.

Франк Ху и колегите му започват с едно кратко и безпристрастно резюме на „липофобската ера“, което е забележително най-вече с това, че отпраща въпросния епизод в историческото минало:

През последните няколко десетилетия „намаляването на приема на мазнини“ бе станало основен акцент в националните диетични препоръки. В общественото съзнание думата „мазнини“ стана синоним на „затлъстяване“ и „сърдечно заболяване“, а по същата логика съчетания като „ниско съдържание на мазнини“ и „без мазнини“ се възприемаха като равнозначни на „здраво сърце“.

О, колко интересно! Че как тези шантави идеи са успели да проникнат в „общественото съзнание“?! Надявам се, че това няма нищо общо с Харвардския институт по обществено здраве… Уви, оказва се, че същият този екип, навремето изпаднал под омаята на липидната хипотеза, е твърдял чак до началото на 90-те – когато доказателствата за опасностите, криещи се в трансмазнининте, не можеха повече да се игнорират, – че хората биха намалили своя прием на наситени мазнини, ако минат от масло на маргарин. (Макар и, строго погледнато, червените флагове за трансмазнините да бяха вдигнати още през 1956 г., когато не друг, а самият Ансел Кейс, бащата на липидната хипотеза, намекна, че може би нарастващата консумация на хидрирани растителни масла е отговорна за бума на сърдечните заболявания през ХХ в.)

Но да се върнем на критическия обзор, който във втория си параграф хвърля следната бомба:

В днешно време все по-често се признава, че кампанията срещу мазнините се е базирала на твърде оскъдни научни доказателства и затова може би е довела до някои нежелателни здравни последствия.

Така ли? И какви по-точно?

След което авторите се заемат – не без известен сарказъм – с рухващите устои на липидната хипотеза. И така, до 2001 г. само две научни изследвания били открили някаква що-годе сигурна връзка между приема на наситени мазнини и риска от ССЗ [сърдечно-съдови заболявания], но пък много други не успели да открият нищо съществено в това отношение. Само едно (1) изследване било установило „значима обратна връзка“ между приема на полиненаситени мазнини и ССЗ. Я по-добре да ви го преведа: количеството на наситени мазнини в диетата най-вероятно няма много общо (ако изобщо има) с риска от такива заболявания, а доказателствата, че този риск ще намалее, ако увеличим полиненаситените мазнини за сметка на наситените, на практика се свеждат до нула. А колкото до неприятностите, които може да ни сервира холесторолът, авторите на обзора откриват „слаба и незначима положителна връзка“ между него и риска от ССЗ. (Ами някой да уведоми хранообработвачите, защото за тях наличието на холестерол в хранителните продукти е въпрос на живот и смърт.) „Изненадващо е също“, продължават авторите, – че има твърде малко преки доказателства и за връзката между повишената консумация на яйца и риска от ССЗ“. Има си хас да не е „изненадващо“ при положение, че яйцата бъ-кат от холестерол!

В края на обзора се разбира, че все пак имало „силна връзка“ между ССЗ и един тип мазнини, но те пък са точно тези, за които организаторите на кампанията ни уверяваха, че трябва да консумираме повече от тях. Точно така, трансмазнините! И какво излиза? Че „увеличеният прием на трансмазнини може да увеличи и риска от ССЗ чрез многобройни механизми“. И поточно той повишава нивото на лошия холестерол и намалява това на добрия (нещо, които не са успели дори зловещите наситени мазнини). Освен това увеличава триглицерида (рисков фактор за ССЗ), причинява възпаления, вероятно и тромбоза (т. е. съсирвания), а за капак може да доведе и до инсулинова резистентност. Значи трансмазнината не просто е нещо лошо, ами поне два пъти по-лошо от сатурираната, що се отнася до влиянието ѝ върху нивото на холестерола. Но ако някой от авторите на обзора е осъзнавал космическата ирония на гореказаното – че основният принос на официалното хранознание през последните 30 години се състои в това, че заради него сме сменили някакви (може би) умерено нездравословни мазнини с едни други, вече доказано смъртоносни, – то той не обелва и дума по въпроса.

Статията вероятно не е имала за цел да отхвърли изцяло липидната хипотеза, но накрая става ясно, че от нея е оцеляло съвсем малко. Авторите стигат до извода, че ако общите нива на мазнините в диетата ни нямат особена връзка с риска от ССЗ (!), то съотношението между различните типове мазнини със сигурност има. Според тях с включването на мастни киселини Омега-3 в менюто ни съществено намалява смъртността сред сърдечноболните, а замяната на наситени с полиненаситени мазнини пък намалява кръвния холестерол, за който те смятат, че е важен рисков фактор за ССЗ. (Някои учени вече не споделят това мнение, позовавайки се на факта, че поне половината хора, получили сърдечен удар, нямат повишено ниво на холестерол, а поне половината от тези, на които им е скочил холестеролът, пък не страдат от сърдечно-съдови заболявания.) В заключителната част гръмва още една мъничка граната: да, навремето се смяташе, че „основната полза от нискокалоричната диета е свалянето на килограми“, само че въпросният преглед на научната литература по въпроса не е открил никакви убедителни доказателства в подкрепа на тази теза. Даже напротив! Открити са „някои доказателства“, че замяната на мазнини с въглехидрати (както препоръчва официалната диетология от 70-те години насам) по-скоро води до натрупване на свръхтегло.

Спрях се подробно на тази статия, защото тя отразява съвършено честно днешните научни представи за все по-изтъня-ващите връзки между прословутите мазнини и нашето здраве. Липидната хипотеза безшумно се стопява, но, както вече казах, никой от общественото здравеопазване или от държавните институции не проявява желание да признае това публично. От какво точно се страхуват тези хорица? Че ние тутакси ще се нахвърлим като бесни върху двойните чийзбургери с бекон? По-вероятното е, че ще стигнем до един нелицеприятен, но и неизбежен извод, а именно че царете на нутриционизма всъщност си нямат никакви дрешки, завалиите, и повече никога няма да се връзваме на приказките им.

В интерес на истината липидната хипотеза винаги е имала и своите дисиденти, например биохимици като Мери Ениг (която бие камбаната за трансмазнините още от 70-те) или храноведи като Фред Камъроу и Джон Юдкин (които пък забиха камбаната за рафинираните въглехидрати, също през 70-те), но гласовете на тези критици винаги са били заглушавани, особено след 1977-а, когато повелите на Макгъвърн сложиха точка на дебата.

Оспорването на научни парадигми никога не е било лесно, дори и когато те са започвали да се пропукват под тежестта на оборващите ги доказателства. Малко учени дръзват да обърнат поглед назад, за да видят къде точно те самите и техните парадигми са се объркали. По-скоро са склонни да продължат напред, за да правят нови научни открития и по този начин да разширяват хоризонта на нашите познания. Същевременно ще се борят със зъби и нокти за запазването на наличния за момента консенсус – до появата на следващата голяма Идея. Така че не разчитайте да изскочи някой Александър Солженицин и в науката, който да разобличи цялата тази, хм, мазна парадигма като историческа катастрофа.

Най-близкото подобие на една такава фигура, с което разполагаме в Щатите, не е учен, а публицист в научни списания. Говоря за журналиста Гари Тоубс, който през последното десетилетие бълваше огън и жупел по научните среди, стоящи зад кампанията срещу мазнините. В една зашеметяваща поредица от статии, както и в една важна нова книга, Добри калории, лоши калории (Taubes, Good Calories, Bad Calories, 2007), Тоубс разби на пух и прах липидната хипотеза, показвайки нагледно колко оскъдни са били научните доказателства за нея още при самото ѝ лансиране.

И това е самата истина. Върнете лентата до 1976 г. и ще намерите предостатъчно доводи да се усъмните в липидната хипотеза – дори и тогава. Някои от тези доводи са косвени, но това не им пречи да са убедителни. Например през онези десетилетия, когато нивото на сърдечните заболявания в Америка неудържимо се покачваше, самите американци всъщност бяха намалили приема на животински мазнини (под формата на лой и мас). Вместо тях те консумираха значително повече растителни масла, особено под формата на маргарин, чиито продажби надминаха за първи път тези на маслото през 1957 г. От края на Втората световна война до 1976 г. (когато са и изслушванията на комисията Макгъвърн), консумацията на животински мазнини на глава от населението е спаднала от 42 на 36 кг, докато тази на растителни масла се е увеличила близо два пъти. Американците очевидно са се ориентирали към една по-“разумна“ диета, но кой знае защо тя е довела не до намаляване, а до увеличаване на броя на сърдечните удари.[64]

Колкото до стремителното намаляване на сърдечните заболявания през годините на Втората световна война, това спокойно може да се свърже и с други фактори, а не само с оскъдните дажби месо, масло и яйца. През войната са били строго ограничени не само животинските протеини, но и захарта и газолинът. Тоест американците са яли по по-малко от всичко, включително и (забележете!) рафинирани въглехидрати. Затова пък са консумирали повече риба. А и са извършвали повече физически упражнения, понеже не са можели да карат на воля колите си поради купоните за бензин.

Това обаче не смущава създателите на липидната хипотеза. През 50-те и 60-те са изследвани жителите на някои други страни, които имат значително по-ниско ниво на сърдечни заболявания, а това пък може да бъде обяснено единствено с факта, че те консумират и по-малко наситени мазнини. Само че същото спокойно може да се свърже и с ред други фактори, примерно по-малкото общи калории, по-малкото рафинирани въглехидрати, по-голямата физическа натовареност, по-голямата консумация на плодове, зеленчуци, риба и т. н., и т. н. Това обаче не касае вече изграждащия се консенсус, че ключът към загадката са тъкмо мазнините.

Консенсусът се е крепял на две сугестивни връзки, набелязани в началото на 60-те. Едната е между високото ниво на холестерол в кръвта и реалната възможност за сърдечно заболяване, а другата – между наситените мазнини и кръвния холес-терол. И двете връзки са неоспорими, но това още не означава, че консумацията на наситени мазнини води задължително до ССЗ – освен ако някой не ми докаже, че серумният холестерол е причината за тези заболявания, а не просто техен симптом. И макар че доказателствата за връзка между холестерола в диетата и този в кръвта винаги са били оскъдни, вярата, че първият спомага за появата на втория, устоява на всички изкушения, може би защото въздейства интуитивно на по-широката публика – а може би защото се прокламира под път и над път от производителите на маргарин.

Но въпреки тези очевидни пропуски в аргументацията, за комисията Макгъвърн явно не е било проблем да свърже връзките, без да се задълбочава повече, и да стигне до заключението, че консумацията на месо и млечни продукти (като важни източници и на наситени мазнини, и на холестерол) увеличава риска от ССЗ. В края на краищата, нали Американската кардиоложка асоциация вече е направила същата елегантна „връзкопрокарваща“ стъпка и през 1961 г. започва да лобира в полза на една по-благоразумна диета с ниско съдържание на мазнини и холестерол. Впрочем комисията далеч не е била в неведение за споровете около самите изследвания, въз основа на които е изготвила своите предложения. Един дисидент от Американската медицинска асоциация ѝ праща пламенно писмо, в което предупреждава, че „предлаганата радикална дългосрочна промяна в начина на хранене може да доведе и до неблагоприятни последици, ако бъде приета като национална цел“.

Така или иначе, въпросната национална цел е била приета. Никога дотогава властта не е предприемала подобен ход – да промени начина на хранене на цялото население. В миналото продоволствената политика е била насочени към определени негови части, застрашена от липсата на определени продукти. Но както пише и Тоубс, становището на комисията е било, че дори и не всички данни да са напълно сигурни, какво лошо има, ако накараме американците да консумират по-малко мазнини? На пресконференцията, на която са представени „Диетичните цели“, Марк Хегстед, диетолог от Харвардския институт по обществено здраве, който помага при съставянето им, формулира нещата по следния начин: „Правилният въпрос е не защо трябва да променяме диетата си, а защо не?“.

Има поне един добър отговор на този въпрос, но тогава май никой не се е досетил за него. Може би защото „мазните манджи“ са се ползвали с крайно лоша репутация през 1977 г., д-р Хегстед и колегите му дори не са си направили труда да помислят за начина, по който една промяна в съотношението на отделните липиди, наред с лансирането на такива биологични новости като трансмазнините, би се отразила на човешката физиология. Тук си струва да припомним на читателя, че човешкият мозък се състои от близо 60% мазнини, тъй като всеки неврон е обвит със защитен пласт от тях. Стените на нашите клетки също са изградени от мазнини, от чието съотношение зависи до каква степен в тези клетки могат да проникват и най-различни други неща, като започнем от гликозата и хормоните и стигнем до микробите и токсините. Без адекватни количества мазнини в диетата, разтворимите от тях витамини като А и Е не могат да преминат през чревните стени. Всичко това се е знаело през 1977 г. А и Хипократовата клетва – „Първа заповед на лекаря: не вреди“ – очевидно не се връзва с тези официални диетични съвети, които поне през 1977 г. са следвали съвършено друг принцип: „Защо не?“.

Ето как нашето здраве и благосъстояние е било заложено на карта, когато и правителството е застанало с цялата си тежест зад тази безразборна „промяна“ на американската диета. Вярно, било е напълно възможно да се случи и нещо друго – нацията просто да не се вслуша във височайшите препоръки и да продължи да яде онова, която е яла и преди. Но, уви, нещата не са се развили по този начин. Вместо това „Диетичните цели“ са били приети съвършено сериозно, с което е бил даден и ход на един от най-амбициозните експерименти в нашата история. Инстанцията, която контролираше националното меню – в миналото тези функции бяха поверени главно на традицията и навика (плюс мама) – претърпя чувствителни промени през януари 1977 г. Културата се лиши до голяма степен от своите правомощия да определя начина, по който ядем и мислим за яденето. Те бяха иззети от науката. Или по-скоро онова, което тогава минаваше за наука в сферата на диетологията (по-точното определение би било „нутриционизъм“). Или както Джейн Броуди писа в „Ню Йорк Таймс“ през 1981 г. : „Прибързани или не, Диетичните цели вече променят философията на храненето, ако не и хранителните навици на повечето американци“.

6 ЯЖ ПРАВИЛНО И ДЕБЕЛЕЙ

И така, ние променихме драстично своите хранителни навици поради новите указания, призоваващи ни да заместим лошите мазнини на върха на хранителната пирамида с добрите въглехидрати, пръснати по дъното ѝ. Цялата продукция на хранителната промишленост бе преформулирана, за да отразява новата нутриционална мъдрост, т. е. да ни снабдява с нискокалорично свинско, нискокалорични „Снакуел“ плюс нискокалорични макарони и царевична гликоза (последната с високо съдържание на плодова захар, но иначе нискокалорична). Уж можехме безпроблемно да консумираме всичко това, но май ни дойде множко. Странно, но американците просто надебеляха с новата си нискокалорична диета – много хора свързват днешната епидемия от затлъстяване и диабет тъкмо с края на 70-те, когато нашего брата започна да нагъва въглехидрати, уж за да избегне злините на мазнините и да се втали.

Само че случаят е малко по-комплициран. Вярно е, че американците след 1977 г. промениха баланса в диетите си, като минаха от мазнини на въглехидрати, така че мазнините като процент от общите калории в диетата намаляха (от 42% през 1977 г. на 34% през 1995 г.), но ние фактически никога не сме намалявали общата си консумация на мазнини; сега просто ядем повече други неща. Намалихме консумацията на наситени мазнини, като ги заменихме според указанията с полиненаситени и трансмазнини. В действителност консумацията на месо се задържа в предишните граници, макар че минахме – отново според инструкциите – от червено на бяло месо, за да намалим приема на наситени мазнини. В общи линии това, което сторихме, бе да струпаме повече въглехидрати в чиниите си, като замаскирахме, но в никакъв случай не заменихме увеличаващия се дял на (вече безкожния бял) животински протеин, който пак заемаше централно място на трапезата ни.

А как се случи това? Допускам, че идеологията на нутрицио-низма заслужава също толкова укори, колкото и самите въглехидрати – да не говорим пък за човешката природа. Щом ограничихме диетичния съвет в рамките на добрите и лоши нутриенти и последвахме повелята да ядем по-малко каквато и да е истинска храна, беше лесно препоръките от 1977 и 1982 г. да зазвучат по следния начин: Яжте повече нискокалорични храни. И ние направихме точно това. Винаги сме се радвали на подобни компенсации – да ядем повече от дадено нещо (с изключение може би на овесените трици), а нутриционизмът ни предлага именно компенсации: преди бяха нискокалоричните манджи, сега е бирата с ниско съдържание на въглехидрати. Трудно е да си представим дали лудостта по ниските калории и въглехидратите щеше да се развихри в такива мащаби и дали колективното ни здраве щеше да се влоши до сегашната си степен, ако комисията Макгъвърн бе останала на първоначалното си мнение: Яжте по-малко месо и по-малко млечни продукти. Съгласете се, че един такъв съвет трудно би ви навел на идеята, че поредната опаковка „Снакуел“ е тъкмо това, което докторът ви е препоръчал…

Сигурно вече разбирате колко привлекателен е нутриционизмът за всички заинтерсувани лица – и консуматори, и производители, да не говорим за храноведите и журналистите, за които той е просто незаменим. Тази идеология предлага респектиращи аргументи за сътворяването и пускането на пазара на всевъзможни нови технологично обработени храни, снабдени със съответните сертификати, уверяващи ни, че няма нищо страшно в това да ги ядем. Освен това всяка промяна в курса на нутриционистката мисъл е и основателен повод за написването на нови диетични книги и статии, както и за фабрикуването на нови и нови ядива. Което предполага да ядем и сума ти нови и дори още по-здравословни хранителни продукти. Че защо не, щом продуктът е здравословен единствено по силата на своята опаковка и официален сертификат, значи и консумацията му в по-големи количества също ще е здравословна – ако не и още по-здравословна!

Нутриционизмът вероятно е най-доброто нещо, случвало се някога на хранителната промишленост, още повече, че тя открай време е била принудена да се съобразява с една ограничена популация от ядящи, която пък не се увеличавала толкова бързо, колкото им се е искало на производителите, за да удовлетворят очакванията на Уолстрийт. Нутриционизмът разрешава проблема с „фиксирания стомах“, както навремето го наричаха в бизнеса: фактът, че в сравнение с другите потребителски стоки търсенето на храна в миналото е било крайно „нееластично“. Хората са можели да ядат само толкова, колкото им са повелявали традицията и навикът, защото те са определяли техния избор, т. е. били са склонни да ядат все същите стари неща. И нищо повече! А нутриционизмът не само поощрява консумацията на нови и все по-нови свръхобработени храни (които са и най-доходоносни за производителите им), ами ангажира и медицинската върхушка и правителството в рекламата на тези продукти. Изиграй си добре картите и може да накараш дори Американската кардиоложка асоциация да обяви най-новите ти овесени трици (или каквото е там) за нещо изключително полезно за сърцата на купувачите. Ами ето че държавната комисия по храните и лекарствата току що издаде чисто нов здравен сертификат на чипсовете „Фрито-Лей“ на основанието, че яденето на чипс, изпържен в полинена-ситени мазнини, щяло да ви помогне да ограничите консумацията на наситени, която пък било манна небесна за кръвоносната ви система. Ето как една пословично калпава храна се промушва през игленото ухо на нутриционистката логика и излиза от другия край като един напълно „зравословен“ продукт.

7 ОТВЪД ПРИНЦИПА НА УДОВОЛСТВИЕТО

Уви, ние, ядящите (или „храноядците“) не извличаме чак такава полза от нутриционизма, както производителите на храни. Освен да поощрява увеличаващата се консумация на най-новите разрешени храноподобни вещества, нутриционизмът е склонен и към още нещо – да нагнетява огромно напрежение около самото пазаруване на храна и нейната консумация. За да ги правиш, както трябва, трябва да си в крак с най-новите научни открития, да проучваш все по-дългите – и все по-объркващи – списъци на хранителните съставки[65], да пресяваш все по-съмнителните уверения в здравословност от сертификатите и чак тогава да се опиташ да извлечеш и някакво удоволствие от тези храни, които те засипват с най-различни „обективни доказателства“, вместо просто да са… вкусни. А това да мислиш за някои от най-вкусните съставки на храната като за токсини – както нутриционизмът ни съветва по повод на мазнините – не допринася особено за нашето щастие като ядящи същества. Американците прегърнаха една „нутриционална философия“ (ако използвам думите на Джейн Броуди), която не е ясно дали се отразява добре на нашето здраве, но със сигурност ни лишава до голяма степен от удоволствието от яденето.

Но най-напред да изясним този въпрос: защо изобщо ни е била необходима тази „нутриционална философия“? Ами може би защото ние, американците, винаги сме имали проблем с извличането на удоволствие от яденето. Със сигурност сме правили най-изумителни неща, за да го избегнем. Харви Лийвънстийн, който написа две блестящи истории на американската хранителна култура, смята, че самото изобилие от храна в Америка е и причина за „ширещото се безразличие към яденето, изразяващо се в общата ни склонност да хапваме на две, на три и да бягаме по задачи, вместо да се гощаваме и да вкусваме с наслада“. Да вкусваш с наслада, да възприемаш яденето като естетическо преживяване – това се е приемало едва ли не като свидетелство за нравствена поквара, форма на нелепо чуждопоклонство. (Малко неща могат да създадат по-големи проблеми на един американски кандидат-президент от склонността му към изисканите ястия, в което се убеждава и Мартин ван Бурен по време на неудачната кампания за преизбирането му през 1840 г. Ван Бурен докарва френски готвач в Белия дом – идеята му е да даде достоен отговор на своя опонент Уилям Хенри Харисън, който пък изтъква наляво и надясно факта, че го кара на „сурово говеждо и сол“. Широко афишираните предпочитания на Джордж Буш Старши към свинските пръжки и на Бил Клинтън към „Биг Мак“ също бяха добре премерени политически ходове, целящи да спечелят избирателите.)

Възможно е Лийвънстийн да е прав – че тъкмо изобилието от храна в Америка е предизвикало появата на тази култура на небрежното, механично хранене. Но и нашите пуритански корени също имат принос за това отхвърляне на насладите от яденето. Подобно на секса, потребността от храна ни сродява с животните, а исторически погледнато, една огромна част от пуританската енергия е била влагана тъкмо в обуздаването на такива „животински щения“. За християнските социални реформатори от XIX в. „яденето, само по себе си, е по-скоро неизбежност (…) и затова не би следвало да се приема като удоволствие, освен с най-големи резерви“. Цитирам от Салатата на съвършенството, книгата на Лора Шапиро за жените и готвенето в края на века (Shapiro, Perfection Salad, 2001), където подробно е описана кампанията на тези нашенски реформатори, целяща да убеди американците, че (по думите на един от тях) „яденето е нещо повече от задоволяване на животинския нагон, а готвенето има по-възвишена цел от удовлетворяването на апетита и сетивото на вкуса“. И каква ще е тази „по-възвишена цел“? Ами умереното хранене и добрата хигиена. И както добавя Шапиро, издигайки в култ тези научни принципи и „отхвърляйки доводите на небцето“, тези хора създадоха нужните условия и за „вредните нововъведения, залели като порой американското готвене през следващите десетилетия“ – най-вече „прелестите“ от рода на нискокалоричните и технологично обработени хранителни продукти.

Така че „научното ядене“ си е една стара и достолепна традиция в Америка. Ето как Харви Лийвънстийн обобщава квази-научните възгледи, формирали американското отношение към храната в продължение на близо столетие: „вкусът не е сигурен критерий за онова, което трябва да ядем; човек просто не бива да яде онова, което му харесва; най-важните съставки на храната не могат да се видят или опитат, защото са откриваеми само в научните лаборатории и накрая, експерименталната наука е създала правила за хранене, които ще ни предпазят от болестите и ще ни дарят с дълголетие“. Лийвънстийн все едно цитира основните постулати на нутриционизма…

Псевдонаучното хранене (и протонутриционизмът) преживяват своя може би най-трагикомичен „разцвет“ в началото на ХХ в., когато Джон Харви Келог и Хорас Флечър убеждават хиляди американци да се откажат от цялото удоволствие от яденето заради едни нови диетични „указания“, отличаващи се с наистина главозамайващо скудоумие и извратеност. И двете гурута питаят еднакво силна омраза към животинския протеин, за който д-р Келог например (от Църквата на адвентистите от седмия ден, между другото удивително приличащ на небеиз-вестния полковник Сандърс от „Кентъки Фрайд Чикън“) е бил твърдо убеден, че стимулира мастурбацията и развитието на токсични бактерии в дебелото черво. През този първи „златен век“ на американските трапезни умопомрачения протеинът изпълнява почти същата роля, която мазнините ще изпълнят през следващия. В санаториума на Келог в Батъл Крийк пациентите (сред които фигурират Джон Д. Рокфелер и Тиодор Рузвелт) плащат цели състояния, за да бъдат подлагани на такива „научни“ процедури като ежечасните клизми с йогурт (за да се отстранят предполагаемите щети, които протеинът нанася на дебелото черво); електрическата стимулация и „масивна вибрация“ на стомаха плюс диетите, включващи само консумацията на грозде (от пет до седем кила на ден). Всяко хранене е било съпътствано от още една задължителна процедура – т. нар. „флечъризация“, при която всяка хапка е трябвало да се предъвче поне сто пъти -най-често на фона на възторжени „дъвкателни песни“. Идеята е била, че с помощта на мастикацията[66] ще бъде намален приемът на протеин (което изглежда сигурно) и по този начин ще бъде увеличено „субективното и обективно благосъстояние“ на пациентите. Хорас Флечър (наричан още „Великият мастикатор“) е нямал абсолютно никаква научна квалификация, но завидната му физическа кондиция – на петдесет години е можел да изкачи, без да се задъха, всичките 898 стъпала в мемориала на Джордж Вашингтон, – която е изглеждала още по-впечатляваща при положение, че дневното му меню е включвало само 45 грама добре сдъвкан протеин, е била достатъчна да убеди малцината скептици[67]. Впрочем и двамата братя Хенри и Уилям Джеймс също стават пламенни „дъвкачи“.[68]

Можем да спорим за чисто биологичната им стойност, но тези диетични предписания със сигурност са постигнали следния ефект – да бъде извадено яденето от обществения живот и да бъде отстранена всяка наслада от него. Съгласете се, че това натрапливо дъвчене и преживяне (да не говорим за клизмите на всеки кръгъл час) трудно може да бъде определено като себеугаждане. Така че „флечъризацията“ е разсейвала и последната сянка от радост, и то много преди стотната контракция на мастикиращата челюст. Самият Келог е бил пословичен със своята неприязън към удоволствието от яденето: „Упадъкът на една нация съвпада с появата на чревоугодничеството“.

Ако е така, то Америка няма от какво да се притеснява.

Тази ранна привързаност на американците към „научното ядене“ вероятно е отразявала и усещането за дискомфорт, което са им вдъхвали кухните на другите народи: причудливите, уханни и „смесени“ гозби на имигрантите.[69]Начинът, по който се храни един народ, е и един от най-ефикасните начини, по които той може да изрази и съхрани своята културна идентичност, а това пък е направо противопоказно в едно общество, посветило се на идеала на „американизацията“. А ако искаш хранителните предпочитания на нацията да станат още по-“научни“, ти трябва да ги изпразниш от тяхното етническо съдържание и история. Поне на теория нутриционизмът предлага един неутрален, модернистки, перспективен и (може би) унифициращ отговор на въпроса: „Какво ще рече да ядеш като американец?“. Това е и благовиден предлог да изразяваш морални позиции за хранителните предпочитания на другите, без да звучиш твърде нравоучително. В това отношение нутриционизмът е малко като моравата пред всеки американски дом, която се е превърнала в институция, защото представлява един небудещ възражения, а и елегантен начин да „трамбоваш“ евентуалните различия и да американизираш пейзажа. Разбира се, и в двата случая унификацията се постига с цената на естетическото разнообразие и сетивното удоволствие. Което пък май е и истинската цел.

Майкъл Полан е професор по журналистика в университета Бъркли, Калифорния, и автор на множество популярни изследвания в областта на храненето, най-известни сред които са книги като The Omnivore’s Dilemma, In Defense of Food и др.

Коментари (4)

- 13-02-2011|алла георгиева

Много интересен и остроумен текст. С удоволствие ще прочета цялата книга на автора. Удивителна е способността на хората безрезервно да вярват в новосъздадените теории от учени, често работещи по поръчка на големите корпорации.

- 13-02-2011|stan - той наистина си вярва

Полан наистина си вярва, че е създател на науката „хранология“. Ето, тази наука си има вече и история – проследяват се събития назад чак до 1977 г. Немалък исторически хоризонт от цели 33 години !

Но тогава, след като злите корпорациите издевателстват над човечеството вече второ поколение, как то още е живо, че и успя за този 1/3 век да се удвои по численост, ама че нахалство от страна на човечеството !?

- 13-02-2011|Free Thinker - аналогична манипулация

Насилственото вкарване на флуор в питейната вода, в киселите млека за малки деца

Ваксините – със съдържание на живак способно да развие аутизъм в бебетата и малките деца, и да ли само това са прелестите

а, да и в съчетание с 6 степен за свинския грип според напазураваната от фармачевтичната мафия СЗО

- 15-02-2011|Майя Маркова - re: аналогична манипулация
Free Thinker писа:

Ваксините – със съдържание на живак способно да развие аутизъм в бебетата и малките деца, и да ли само това са прелестите

Айде стига с тоя мит за ваксините и аутизма, хората го опровергаха десет хиляди пъти и пак не помага, само дето разни уж-осведомени родители спряха да си ваксинират децата и се стигна дотам германчета да мрат от морбили в ХХІ век.

ХАЙЛ!

Автор: Антон Емилов

Често ми се карат, че генерализирам, че масата – това е плява, че има изключения, че криворазбралите само позорят идеята и тем подобни. Тази градивна критика обаче дълбоко противоречи на вътрешното ми убеждение, че с коментари „на парче“ спори глупакът. Изключенията в човешка форма, защото в случая ще си говорим за хора, най-често се отличават от масата само на приказки, много рядко – по концепция, а по дела – никога.

Та, както казва водещият адвокат Стефан Сталев на д-р Емил Антонов след като вече един час са си говорили за българския национализъм, „днес, докторе, ще засегнем една значима тема – темата за българския национализъм“. И по-точно – за българския националист като градивна обществена единица.

Истинският националист следва завета на Ботев, затова „силно люби и мрази“. Той е крайнодесен и активно мрази комунистите, а последното май е единствената му положителна черта. Той е чел малко, но знае много. Понастоящем чете още по-малко, но говори още повече.

Нравствената триада „Бог, цар, отечество“ разкрива, че националистът е на всичкото отгоре и праведен християнин. Набожността на истинския националист се изразява в това, че мрази всички мюсюлмани.

Той мрази турците, защото им е дълбоко обиден заради петстотинте години. Впрочем, Турция ни дължи 10 милиарда за къщите на тракийските бежанци. „С лихвите може и да са повече“, каза Волен. В тази връзка няма спор, че делото на цар Симеон е свято и той не е бил никакъв завоевател, че българите не са носели пожари, изнасилвания и грабеж, а са пърхали на розовите крила на международното разбирателство. Факт. ТУРЦИЯ, ИЗВИНИ СЕ!

Истинският националист мрази циганите, защото крадат и са неграмотни. Патриотът краде само когато любимият му отбор гостува в чужбина, при това само от бензиностанции и то само когато и другите чопнат по нещо, което на практика не е никакво престъпление. Даже направо си е военна плячка! Турция, извини се! Леле, ако хан Крум беше жив…! А който не е съгласен, е приятел на евреите.

Или поне масон…

Истинският националист е искрено притеснен от процеса на „циганизация“ в България и пламенно призовава всички чисти етнически българи да правят деца. В масовия случай националистът няма собствени деца и не крои планове някога да има.

В крайна сметка за това са виновни циганизираният генофонд и чалгата – твърде трудно се срещат чисти етнически българки, които да изгарят от матерналистичен плам да народят сюрия чисти арийчета (багатур-боил-прабългарчета), пък и да ги издържат финансово.

Последното е необходимо, защото комунистите и евреите целенасочено провалят живота на истинските националисти, вследствие на което последните губят желание да съзидават семейство и да творят челяд. Това, обективно погледнато, си е геноцид. СССР и Израел, дължите ни 10 милиарда компенсации! С лихвите са повече.

Истинските националисти мразят негрите. И арабите. Да не забравяме азиатците, индианците, метисите, албиносите… И извънземните. Истинският националист не мрази само ескимосите, защото или не е чувал за тях, или не вярва в съществуването им.

Той обаче вярва в превъзходството на бялата раса и лелее просперитета ѝ. Това, разбира се, не е безусловно. Белите се делят на националности, като в зависимост от историческите, географските и политическите особености могат да бъдат разделени на „мръсни комунисти“, „американски мекерета“ или просто „испански/френски/Галапагоски (без значение) боклуци“.

Истинският националист мрази евреите. Мрази и масоните. Но най-въпиюща е омразата му към юдо-масоните, които дърпат конците на интергалактически комплот, чиято единствена цел е унищожението на чистите етнически българи.

Той е дотолкова посветен и осведомен за детайлите на тази дотолкова засекретена конспирация, че някак естествено се поражда въпросът е ли, аджеба, тази конспирация тайна? Със сходна жар българският националист мрази билдербергите, розенкройцерите, илюминатите, тамплиерите, Лин-куей, както и всички други тайни общества, чиято единствена цел е в Джебел и Крумовград да се говори само на все неизвестния за непосветените „османски иврит“. Еми к‘во, „масон“ е „Осман“, ама разбъркано! Факт! А когато фактите говорят, даже „рязаните“ майкопродавци мълчат!

Единственото горе-долу почитано от истинските националисти тайно общество е Ку-клукс-клан, но отново с условности – оценките варират от „тяхното дело е свято“, през „банда тъпи скинарчета“, та чак до „чифутски мекерета, които избиват негрите в полза на евреите“.

Истинският националист мрази хомосексуалистите и е готов да спори от „Обеля“ до Никулден, че ако биеш един гей достатъчно интензивно и го наричаш „мръсен педал“, то той няма как в един момент да не се завърне на правилния бряг на реката.

Че хомосексуалистите и хората в неравностойно положение „замърсяват генетичния код на нацията“ за него е аксиома. Истинският националист, разбира се, не знае кои са Стивън Хокинг и Рей Чарлз, Ким Пийк или Ник Вуичич. Другаде е акцентът.

Стигаме до това какво всъщност обичат националистите. Списъкът е кратък, от което май-май излиза, че истинският националист е твърде студена социометрична звезда. Той е патриот и родолюбец – обича истински единствено и само нашето свещено отечество България. Да, той обича родината, но мрази държавата. „Държавата“ означава:

а) полицията – единствено тя бие по-лошо от истинските националисти

б) жандармерията – виж а)

в) съдебната система – тя е само трансмисия в пъкления план, целящ елиминацията на всяко късче българщина.

г) данъците – ясно защо. В Турската империя данъците са събирани от евреи. Истинският националист може да събере 2 и 2.

Движен от любов към родината и народа, истинският български националист не плаща данъци, рисува свастики върху държавното имущество, осигурява се на минимална работна заплата, а при една евентуална война най-татуираните ще бъдат първите, които ще се пишат „дюстабан“ или „осем диоптъра“.

Истинският националист обича българския народ и е готов да пожертва живота си за него. Под „българския народ“ разбирай „малкото останали истински български националисти“. Всички други, пък било то чисти етнически българи, са врагове, с които истинският български националист влиза ежедневно в кървави битки.

Този скверен легион се състои от мекерета, майкопродавци, отцеругатели, врагове на България, анти-българи, национални предатели, българоненавистници, чуждопоклонници, подлоги, продажници, подставени лица, отродители и дьонмета. Сиреч всеки един, който не е истински български националист.

Майкопродавци, отцеругатели и отродители не са

а) Васил Левски

б) Христо Ботев

в) Георги Бенковски

г) Адолф Хитлер

България е единствената страна в света, в която има (!) официално регистрирана масонска ложа (!), която претендира да е единствената легитимна. При националистите е горе-долу същото. Радикалните отричат дейността на умерените и обратното, като се обиждат на „фалшив“.

Истинският български националист ненавижда фалшивите български националисти – той се гнуси от Волен („прононсираното комунистическо мекере Сидер, куче, анатема!“), мрази Боян Расате („чифутска подлога, работил е за Сорос!“), а д-р Емил Антонов и Георги Жеков „казват истини, но са клоуни“.

Освен Волен мразят Иван Костов („мангал, ограби България!“), Симеон Саксгобурготски („национален предател“), Сергей Станишев („мръсен педал“), Ахмед Доган („резан майкопродавец, турски отродител“) и така нататък, и така нататък, и така нататък.

Патриотизмът е нещо прекрасно, когато не е самоцел. Между другото, лично аз ненавиждам бездомните кучета, комунистите и Ахмед Доган много повече от всеки един националист и се надявам да изчезнат от лицето на земята в изброената поредност.

Само че проблемите на обществото не се решават с „мразя тоя, мразя оня“, а с работа. Като си татуираш герба или Небесната костенурка и дращиш до откат лозунги по форумите, най-много да промениш… ами… нищо. Или да те арестуват.

Със сигурност знам обаче, че докато дейността на националистите изглежда така, както досега, в очите на нормалните хора национализмът ще бъде ни повече, ни по-малко от „последното убежище на глупостта“.

Източник

АНТОН ЕМИЛОВ

Антон Емилов е български автор, който предпочита да пише под псевдоним.

Коментари (9)

- 16-02-2011|гогол

Елементарна. Като почнеш от псевдонима, та до края

- 17-02-2011|Гостенченце - Те са и бащи!

Вчера срещнах Боян Расате пред телевизията на „Сан Стефано“. Беше с жена (вероятно съпруга) и с дъщеря си, която горчиво плачеше за нещо, а съпругата я успокояваше. Расате беше издокаран като сватбар и много строг и сериозен. Помислих си – „Каква орисия има това дете! Горкото!“ Представяте ли човек да има за баща такъв типаж. Трябва много грехове да си направил в предишните си животи.

- 18-02-2011|Една българка

Много претенциозно и празно!

- 19-02-2011|катеричка - Браво

Всъщност напълно съм съгласен с автора.

- 20-02-2011|Гост - Лошото е

че тези хора като че ли започват да стават твърде много. Странните им възгледи не биха им пречили, ако не беше агресията им.

- 20-02-2011|ФилосоВ - Става

Доста добър портрет. Всъщност -- сбор от всичко известно накуп.

- 21-02-2011|косовар - автоеа, автора

автора бил български писател предпочитащ даа пише под псевдоним, може би за да цитира себе си. олигофренично. изобщо не ми подсказва каква точно ти е идеята, освен да упражниш анорексично чувство за хумор. не ме убеждава ама хич, че си нещо „по“ от обекта на злобата ти.

- 06-03-2011|GeA - Национализъм

Да, статията е доста слабичка, но пък за сметка на това повдига въпроса за границата между културната идентичносст и нацизма.

Мразим циганите – а ги оставихме на самотек, не изискваме от тях да са равноправни и равноотговорни, използвани бяха за избиратели и поставяни в унизително положение без човешко отношение и възпитание – не можем да очакваме нищо добро от това – който сее ветрове, жъне бури.

За другите общности – е, тука сме на Балканите и щастливо си живуркаме в родово-племенното общество. Цяла година се трепем, а днес и даваме прошка. До довечера чак.

РБ-нацистът мрази:

1. българите

2. турците

3. циганите

4. евреите

5. руснаците

6. американците

7. евреите

8. арабите

9. китайците

10 комшиите

В нацизма на РБ нациста няма дискриминация по раса, цвят и нация.

- 06-03-2011|Volter - Памфлетът…

… е много добър! Евала на автора!

Профила на българския националист много точно е обрисуван. Обаче тези кресльовци стават, за съжаление, все по гласовити и разпространени. Което е симптом за заболяване на обществото. Даже сред тези(журналистите), които трябва да разобличават „последното убежище на глупостта“ има популисти и които ту гневно, ту подигравателно, оплюват малкото останали защитаващи либарално-демократичните ценности в „политическа коректност“.

Изобщо епитета „политическа коректност“ стана любим на националистическата политкоректност.

София по четири

Автор: Миглена Николчина

Ще опиша София през четири нагона или четири модуса на живеенето в нея: на самотника, на групата, на влюбения и на единака.

София е град, в който трябва да се ходи насам-натам, да се отбива ту тук, ту там, да се блуждае и готовността да се озовеш не където си тръгнал да е винаги налична. Добре е в София да си едновременно сам, в група, влюбен, единак. Добре е денонощието ти да е поне четворно. Това е град на отклоняващи се маршрути. Те се навиват върху пластовете извървени преди. Кога точно? След по-дългите ми или по-кратки отсъствия този град има навика да ме изненадва като друг. И ето ме в него като чужденка. Тези нови, неразгадаеми лица – на едно място ли са деца, или на друго време? Да навигирам през тази непозната познатост, през тази неедновременна сегашност, през това препъващо се бързане, като при все това успявам да свърша дневната си работа – ето я моята софийска спортна страст. За да се обича София, същественото е да се ходи много пеша и да не се четат вестници.

София на самотника. Улици и кафенета

Единайсет, дванайсет, тринайсет. София се пълни с все повече момчета. Мотаят се пред входа на училището. Играят футбол в задния двор. Вървят. Спират се. Случва се и да ме спират. Дъхът ми спира, но не пропускам нито един детайл. Имат огледални слънчеви очила, бежови кадифени джинси, червени чорапи. Това е модерно. Улиците понякога осъмват целите покрити в златни листа, друг път лилавите неонови надписи по булевардите се оглеждат в кишата. През запотените стъкла на тролеите уличните лампи са като спирални галактики. Витоша ту влиза в града, ту се оттегля отвъд пространството. Улиците се удължават, тъй като училището ми е вече друго, след това се удължават още повече, тъй като домът ми е вече друг. На Плиска се срещам с едната си приятелка, вървим две спирки, срещаме третата приятелка, вървим още. Но най-често вървя сама. На отвратително тежката чанта, пълна с книжовните и музикални мъки и възторзи на тази сбъркана възраст, съм закачила кожена емблема, неизвестно на какво. Върху неразбираемите ѝ символи е изписано с химикал: „Утехата да бъдеш сам и ужасът да бъдеш девствен.“ Верлен, цитиран през Лилиев. Вървя с Верлен и Лилиев по софийските улици с цялата си неприложима страст. София е отлично място за вървене. Самотникът винаги може да си върви ей-така, все едно че отива някъде. Безплатно е, не е нужно да води със себе си куче. Климатът е милостив. Поглежда към другите ходещи и те го поглеждат – с това вече самотният почти съществува. Автомобилните пари се редуват с рошавата вакханалия на неподдържани градинки. Може да седне на някоя пейка. Това у никого не вдъхва подозрения. Ако е студено, може да изпуши цигара в някой незаключен вход. Минават, поглеждат го. Обикновено без коментар. Стари софиянци. Не се бъркат. Зад всички прозорци бушува непознат живот, по който копнея. Как да имаш една любов, след като искаш цял град?

Да не забравяме и това – София позволява в рамките на един ден да осъществиш денивелация от 2 290 метра. Самотникът се качва на Щастливеца (който е неговата емблема и който, уви, днес ни посреща в руини) и с още малко усилия – на Черни връх. Черно щастие. Ту слънцето е с него, ту вятърът и мъглата. В ясни дни градът му предлага изчистените си очертания. В мътни – усеща се субзвуковото му буботене. Пиеш чай. Дишаш. В лекото свистене на ветреца чуваш собствения си дъх – достатъчно крехък, за да събуди милостта ти. И да те върне пак в града.

С кафенетата не бяха добре нещата тогава. Бяха малко и все гнезда на упадъчност. „Бамбука“ го бяха затворили, само бях слушала легенди за него. Днес там има банка. „Феята“ е от двайсет години в руини. „Ялта“… хм … Освен тези свърталища на нетрудови елементи, имаше ги сладкарниците с пасти и боза. „Роза“, например. Целомъдрена скука. В непосредствено съседство с американското посолство. Там се събирахме трите приятелки да си пишем домашните. Едвам когато влязох за пръв път в кафенето на Университетския клуб за естетическо възпитание („Кева“), разбрах, че съм намерила своето място. Можеш да седиш цял ден с или без кафета, да четеш, да зяпаш, дори да спиш. Полу под земята. Undergrоund. Пушеше се. Влизаше се в дискусии с непознати. Но нямаше проблем и да си мълчиш сам. Имаше хора, които въобще там си прекарваха. Самодейците от трите университетски театрални трупи, които обитаваха същото пространство за репетиции и представления, вписваха уникалните си профили в това кръстовище на алтернативност и академизъм. Имаше една двойка между тях – помня ги като амалгама, без паметта ми да различава чий беше характерният орлов нос, чия – подстриганата на „паница“ коса и чие – дългото, веещо се като плащ манто. Като изскочили от готически разказ. Бях влюбена в любовта им. Бях влюбена и в един от режисьорите на тези трупи, благодарение на които Мрожек и Гротовски изскочиха от страниците на ЛИК и стъпиха на българска сцена. Влюбена отдалече, както подобава на самотника, и без връзка с други експерименти по проблемите на утехата и ужаса. Това ще да е продължило около година. След това „Кева“ го закриха, пушенето го забраниха, свободата тръгна да си търси други топоси, а пространството на Кева премина през серия от рефункционализирания. Едно парче от него е днес залата на Университетския театър. Правилно! Но ще добавя и това – при целия взрив на всякакви кафенета през последвалите епохи – от капанчетата на открито с кафе в пластмасови чаши до днешната инвазия на кафене-вериги – и при всичките ми странствания отсам и отвъд океана никога вече не намерих подобно място. Би трябвало да има такова – в Червената къща, например – но юпи деловитостта надделява. Другаде алтернативността надделява. Може би онова място е било време. Може би е било моето време за такова място, а може и да е било времето на една епоха.

София на групата. Библиотека, кръчма, семинар. И пак вървене

Групата е отличен начин да се обитава София. За групата е важно да се разбере, че не е обвързана нито от кредо, нито от правилник, а е ей-така. Радост от заедността. Като дете, което вижда, че приятелите му са вече на люлките и краката му едвам смогват да настигнат сърцето му. Социалност, която намества цикленето на обществото. Еротика без ангажимент и вина. Когато си в група, Витоша добива възпетия от поетите теменужен цвят и звездите пробиват купола на градските изпарения. Дори зад нея да има някаква тема (да кажем групата кучкари от Западен парк) или структура (да кажем, клуб по научна фантастика или йога), групата се получава само ако прелее извън темата или структурата в тази радост. Мястото е важно. Например, групата на четящите в Четвърта читалня на Народната библиотека. Трупане на книги по масите, четене, пиене на кафета (отново) с разговори в кафенето на библиотеката, разговори във фоайето или на пейките пред библиотеката, най-сетне естествено преливане на неизмеримото количество въпроси, които трябва да се обсъдят, в „Грозд“ (някога) или „Кривото“ зад Университета (днес), след което абсолютно се налага тези важни въпроси да се дообсъдят, поради което нещата прерастват в купон. За преливането на подобни групи в семинари през 1980те години – или обратно – съм разказала другаде. Същественото е да се подчертае, че това се случва и сега.

Някои хора си имат група за цял живот. Всяка събота в десет часа, зиме и лете, философът и поет Цочо Бояджиев се среща на Плиска със свои приятели и приятелки, повечето от студентските години. Някои идват винаги, когато не са заминали някъде. Други – отвреме-навреме. Всеки е добре дошъл (поне аз така съм се чувствала в инцидентните си присъединявания). След като се съберат, тръгват пеша през гората, покрай пилона, обсерваторията, езерцето с лилиите и така до долната част на Борисовата градина. По пътя си разказват вицове и преживелици. Вицовете и преживелиците – не знам как е възможно – са винаги нови. Когато стигнат някъде под стадиона на ЦСКА, отсядат в едно капанче – редовно се загубвам, докато го търся, при все че живея наблизо – и си поръчват кебапчета, пържени картофи и бира. И пак вицове, и пак преживелици. Не темите на разговорите при тези перипатетически разходки са философското в тези срещи, а техният модус – приятелството и смеха като тайни на добрия живот. Дисциплината на една ведрина, която не се постига без диалогично усилие – тук може би цитирам „Неписаното учение на Платон“ от Цочо Бояджиев повече или по-малко дословно – с другите. Куражът на духовното веселие – което в разрез със забавленията, превърнати в наш дълг от пазара, в разрез също и с хоровото мрънкане, което вестниците превърнаха в норма на днешния ден – не се крие, а се обръща лице в лице с истината.

Повечето групи обаче се формират и разпадат по-бързо и от браковете. Може би по-трудно се и попада на точната. Тъй като вълнението е техният принцип, нищо не може да ги удържи, ако това вълнение се изхаби. Всъщност мнозина навигират през различни групи и ако не намерят подходящи, опитват се да ги правят (пример: Александър Кьосев). Такива хора са солта на София. Групите поемат двойки, но се чувстват по-добре с индивиди. Двойката внася напрежение в многовалентността, която групата изисква. Въобще София не насърчава двойковостта, макар и да не я отрича.

София на влюбения. Преподаване, жълти павета и купони

Първият ми семестър като редовен асистент в Софийския университет. Професорката ми Людмила Стефанова настоява да проведа семинар за Провансалската лирика. Декември е, преди Коледа. За Провансалската лирика знам общо взето онова, което Данте и Езра Паунд разказват – т. е. освен вълшебното наименование Перигор (ако това е правилното произношение) знам името на Бертран де Борн, не особено типичен, войнствен и невлюбен трубадур (как да се забрави илюстрацията на Доре, в която Бертран де Борн се скита из адските долини, носейки собствената си глава в ръка като фенер). Така че сядам да чета. Чета, но не помня. Мозъкът ми дава на заето. Една година е минала под знака на конкурси, на битки, на драми… А и какви имена! А и всеки път различно транслитерирани. Джауфре Рюдел. Джираут де Борнел. Сирвента. Тенсона. Комиат.

Решавам да дам шанс на студентите да не дойдат, така че обявявам това упражнение за предколедно, извънредно и едно за всичките групи. По някаква причина мястото е огромната 65та аудитория на Ректората. Очаквам пет-шест натегача. Но – съмнителна награда за добре свършена през семестъра работа – студентите започват да идват и идват, и идват… Идва целият курс. Сто и петдесет души. Никога не съм говорила пред толкова много хора. Точно на тази невъзможна тема!

Въпреки желязно възприетия от Людмила Стефанова принцип никога да не чета и винаги да говоря, тъй като няма смъртен грях по-страшен от това да приспиш аудиторията си, мрънкайки напевно от Катедрата, този път си нося бележчици. Само че нали трябва да запиша на дъската тези надиплени като арабески названия. Прекалено унизително е да се обръщам към дъската с листче в ръка. И така, поглеждам името върху листчето, оставено на катедрата, обръщам се към дъската и – вече не го помня. Обръщам се пак, поглеждам името върху листчето, обръщам се към дъската… не помня.

О Маркабрю, Рюдел, Вентадоур, и ти, графиня де Дие, и ти, Пейре Видал, далечни звукосъчетания на несбъднати любови и свидетели на пропадането на сърцето ми в петите! Никога оттогава не сте ме напускали с уроците си по невъзможно назоваване!

Шепа пухкав сняг ме посреща до един от братята-дарители. Моята любов, сбъдната и близка в този миг, ме чака след преживения ужас. Пъха ръката ми в джоба си, за да я стопли, и двамата хукваме с кикот по пързалката на жълтите павета. Влюбена съм, може би затова не помня. Всяка вечер отваря пред двама ни домове, в които не съм влизала, среща ме с хора, които не съм познавала. От зала в зала, празникът не свършва. Върху града се наслагва още една карта – докосвания, целувки, скандали, непристойни безобразия…

София на единака. Инвентаризация на нощта

Софиянецът, който в пълна мяра овладее горните три модуса, най-често се превръща в единак. Разбира, че докато си е мислил, че той усвоява града, градът го е усвоил него. Това не го смущава, защото се е получило нещо по-добро от онова, което сам би планирал. И му се предава. Вече не може да принадлежи нито на една група, нито на една любов, нито дори на самия себе си, тъй като онова особено раздвоение, което самотата предполага – лице в лице със себе си да се виждаш сам – му е вече недостъпно. Той е не сам, напротив, насред подвижните топологии на групи и двойки той е един – единак. И като такъв градът го поема през многото си врати.

Не, това не е Степният вълк. Единакът смята, че каквото би искал да разбере за себе си, вече го е разбрал. Затова пътешествието му е не навътре, към самооткриване, а навън, по траектории, които самото му движение създава. Сега София му се вижда безкрайна. Ако от едната ѝ страна е Витоша, от другата – както с право твърди Радослав Парушев – е морето, а от вътрешните ѝ дворчета се отварят тунели към паралелни земи, в които сценариите на бъдещето продължават да се пишат. Единакът разполага с време, което е винаги недостатъчно за многото неща, които би искал да направи. Ето защо всеки негов ден започва с тази тежка задача: как да смогна да бъда навсякъде, където бих искал? Нерядко се озовава там, където не си е и помислял. Да се представим, че това е случаят, в който без предварително решение се е оказал на четене на поезия в обсерваторията. Има и музика на млади музиканти, има го и натрапчивият аромат на цъфнали липи. Оттатък гората, където от над осемдесет години пребъдва „Под липите“, от балкончето Дора Габе продължава да се вслушва в нощта. След четенето младите астрономи отварят купола и насочват телескопа към Сатурн. Всъщност въпреки избелялото от светлините на града нощно небе Сатурн е толкова ярък, че пръстените му се виждат едва ли не и с просто око.

Източник

Миглена Николчина e българска литературна критичка, поетеса, феминистка и психоаналитичка. Авторка е на изследвания върху литературата, пише поеми и разкази.

Коментари (5)

- 20-02-2011|Истинско - коментар

Бележка: все пак, не можеш да осъществиш денивелация от 2290 метра. Обикновено можеш до 1740 (2290-550, колкото е разликата между централната част на града и Черни връх.) Ако слезеш в някой изкоп, може да добавиш няколко метра. Ама и Черни връх не е в чертите на града.

- 21-02-2011|Larry Lazarov - Описание на това което го няма

Спомени и размишления (със сюрреалистични уклони) с декор София. Добре. Но защо са представени като атрибут на София, като описание на специфичната атмосфера на София?

За София е изключително подходящо определението „град без атмосфера“.

Авторката има нужда „да види свят“.

- 21-02-2011|Милена - Soft City

Мисля, че авторката е “видяла” достатъчно свят – толкова свят, колкото да ѝ “позволи” да види София като “мек град”, а не “твърдия град”, застопорен във фактите на уличната карта, надморската височина и ясно очертаните квартали. Както казва Рабан в Soft City, “Градът, както си го представяме, мекият град на илюзиите, митовете, въжделенията и кошмарите е също толкова реален, може би и по-реален от твърдия град, който човек може да разположи по картите на статистиките, да види в монографиите върху градска социология, демография или архитектура” (1988: 10). Специфичността на София в този смисъл е, че тя – вероятно повече от други градове в България, но подобно на Ню Йорк и Лондон – ни хвърля в лицето повече и по-големи и брутални факти, с които се съпротивлява на опитите ни да ѝ придадем наша собствена форма. Та затова есето ми се видя интересно.

- 21-02-2011|Живка - Експресивно

Този текст ми достави истинско удоволствие- заради своята експресивна споделеност, заради почти семиотично уплътнената атмосфера на града чрез погледа на самотника, на влюбения, на един от групата, на единака. Град като София винаги има нужда от своите разкази, от своите любови, от нови и нови споделяния. Миглена Николчина е „хванала“някои от съкровените му проекции.

- 01-03-2011|щурец

Приятно ми беше да прочета. Млад дух и жива мисъл между думите.

Три фрагмента около Радичков

Автор: Йордан Ефтимов

I.

ЗАЩО ВСЕ ПАК РАДИЧКОВ НЕ МОЖА ДА СПЕЧЕЛИ НОБЕЛОВАТА НАГРАДА?

Всеки път националният празник поражда и този въпрос: „Защо пак не признаха Радичков?“. Неговата неприкрита ирационалност и наивна абсурдност ще се окажат слаби пред могъщата стихия на амбивалентната сдвоеност на националния комплекс и националното самочувствие. Този въпрос изобщо не засяга литературата. Там, където става дума за национална гордост, разбира се, вътрешните проблеми на литературата не са вече важни. Собствената ù конституция, изискваща от нея да отговаря на по-едри питания, каквито са екзистенциалните, в този случай изглежда безинтересна.

Въпросът, пряко допълнение на който е името на някоя награда, винаги е стоял като проблем на самото родно самочувствие. Никога като въпрос, поставян от литераторите заради литературата. Това е вечната стратегия на провинциалното мислене – за него е ценно да му бъде оказана чест, да бъде признавано, а не да оказва чест и да признава. Така Нобеловата награда е всъщност български феномен, тя се раздава в рамките на самото родно самосъзнание. Тя е част от прочутото желание като желание на Другия.

Затова и предпочитам да не отговарям лесно и буквално на въпроса, зададен в заглавието на този текст. Защото не е бил предложен в подходящ момент, защото не е лобирано ефективно, защото не е преведен добре на шведски и английски, защото българската литература не е популярна по света и държавата не я популяризира, защото ежбите в българското писателско съсловие са такива, духът на егоизма дотам надвива над духа на солидарността, че винаги се намира доносник, който да извади кирливите ти ризи на показ (мълвата твърди, че при предходна номинация на Радичков някъде през 1970-те години се намерил някой, който да докладва пред Нобеловия комитет, че от книгите на Радичков, дадени за превод, съвсем не от скромност са спестени пасажи, иронични към западните ценности и западната демокрация). Това са отговори на друг въпрос. Този, който интересува наистина литературата, вътрешната ù история е как нейните автори и текстове събират в едно своята уникалност и тази всеобща екзистенциална проблематика при търсенето на излаз към един външен – принадлежащ на друга култура и език – читател. Какво съотношение на преводимост/непреводимост демонстрират текстовете на съвременните български писатели? И в тези точки презумпциите на българското съзнание са прелюбопитни. То например смята, че ценен е този текст, който не може да се преведе. Повече от ясно защо: така се тематизира в положителна светлина провалът. И това е една самозатваряща презумпция. Но би ли могла една литература със самосъзнание, наблягащо на своята затвореност, откъснатост от доминиращите, влиятелните, трансмисивните световни контексти, една по романтически избягала в пущинака, отсъстваща от общата история и от съвременността, една свръхоценностяваща екзотичността и самодостатъчността си литература да бъде интересна извън себе си, извън полето на породилото я очакване за литература? Ценно у нас се счита не общосподелимото, не носещото максимално висок обективен корелат и индекс на общочовешка разчетимост и едва оттам споделимост, а неконвертируемото. Колкото по-непреводимо, толкова по-добро като литература. Но нали и вътре в националната литература има граници на разбираемост и уместност, социални стилове, приемливости?

Всяка есен медиите вадят от кивота скрижалите, зададени им от родното училище и от едно ненакърнено статукво на литературността от 70-те. Рядко се задава въпросът за участието на тези автори и на текстовете им в цялостния контекст на глобалното време. Българското съзнание предполага, че ще смае света тъкмо със случаите на крайно изключване от този контекст (и че Стокхолм е светът). То спряга преди всичко имената на своите наивисти – Александър Геров и Йордан Радичков. Този избор в случая е напълно ексцентричен. Наистина прозата на Радичков има поне две качества, които ù придават статута на представителен текст. Тя е „поетическа“ – метафорична и катахретична едновременно – тя смесва несъвместимото, разбърква го, извежда лъжливи следи, прави невъзможни връзки. Не само създава херменевтични проблеми, но може да се каже, че те са същината ù. Тук неисторичната типология ни кара да потърсим сравнение с „Дон Кихот“ или „Швейк“. Второ, безкрайният ù разказ, или другояче казано – океанът от малки разказчета, я прави толкова вкусна за всички желаещи да избягат от празното слово на голямата идеология. Тя може да бъде четена като контраидеологична, като пародираща дрънчащия на кухо дървен език. В това отношение тя се разгръща върху основата на надлъгването и на криволичещото слово на селския хитрец, шегобиец и фантазьор, а най-представителната книга за това слово е „1001 нощ“.

Но едно националноцентрично съзнание не би могло да види тези неща. Те са му безинтересни.

4 март 1996, написано за в. „Континент“, непубликувано

II.

РАДИЧКОВ, НОБЕЛ И БАЛКАНИТЕ

Българските медии побързаха да разшумят около поредното издигане на българска кандидатура за една награда, която никога не е била печелена от български писател – Нобеловата премия за литература. На 3 декември ректорът на Софийския университет „Св. Климент Охридски“ Боян Биолчев изпрати официално предложението на представляваната от него институция. Той беше съобщил за амбицията на университетското ръководство предварително – при връчването на Голямата награда на СУ на 29 ноември. Беше направена връзка между двете награди: Радичков получи едната и заедно с това журито го предложи за другата. Проблемът е, че както винаги през последните години заявката беше шумно аплодирана, без да бъде коментирана. И това е много симптоматично. Защото на Нобеловатата премия за литература в България традиционно се гледа като на литературно отличие, което се връчва на най-добрите писатели, сред които не може да не са и някои български.

Проблемът е, че цялата патардия около Нобеловата награда вече започва да заема много по-голямо място, отколкото заслужава. И това е в пряко отношение с кризата на българските културни институции. За нашето колективно несъзнавано тази награда се превръща в някаква обетована земя, която ще потвърди силата на българския дух, творчески гений или поне художнически талант. С това се постига едно почти фройдистко изтласкване на болезнена емоция и заместването ù с друг проблем, който изглежда решим. Нобеловата премия се е превърнала в общобългарска мечта, която ще разреши недостатъчност от общобългарски порядък. Каква е тя? Става дума за липсата на автономия, на усещане за културна пълноценност или, с други думи, на собствен културен и обществен живот.

Затова е и тази фиксация в Нобеловата премия, която отстрани може да изглежда смешна вдетиненост на публичното, но отвътре си е направо трагично безсилие за еманципация и самоинициация. Защото, разбира се, нито Радичков може да спечели Нобел, нито пък това е чак толкова важно. А усилието на ректора на Софийския университет си остава поредната проява на провинциализъм.

Защо Радичков не може да се конкурира за Нобел? На първо място, защото тази премия не е чисто литературна. Тя се връчва на писатели, които са ангажирани с едри политически проблеми. А той не е такъв. Балканите не са престанали да бъдат възел на напрежения: междуетнически, социални и най-важното днес – религиозни. И макар отдавна да не са буре с барут, защото светът, образно казано, се разшири и Балканите вече не могат да окажат същия ефект върху световните отношения като преди сто години, те все още биха могли да служат за пример, да бъдат представителна извадка. Точно това Нобеловият комитет оценява – дали едно творчество е екземплярно, дали може да служи като пример за много голямо политическо обобщение. Но днес шансовете определено са на страната на албанските и сръбските писатели. Жалко, че и в двете литератури излъчените като представителни фигури писатели са все постмодернисти, метафорично пишещи скептици, в чието творчество отсъства просто прокарана хуманистична визия. Исмаил Кадаре е софистициран дисидент с несигурни дисидентски кредитиви (връзките му с режима на Енвер Ходжа останаха неясни), Милорад Павич е не само сръбски националист, но и югоносталгик.

Радичков лично е обречен по отношение на приемането му сред големите. Неговото творчество е бягство от политиката, неговият стил отказва политическа морална поука. При него нямаме представяне на етническа или религиозна нетърпимост, която да кулминира в сблъсък и помирение. Дори нямаме нормални герои, а само скици – доколкото той винаги пише за деца и животинчета, бомбета и дървени куки. Фактът, че е езикотворец, не работи за него, защото не непреводимият автор може да бъде отбелязан от Стокхолм, а обратното – свръхпреводимият.

Но, както казах, проблемът не е на Радичков. Защото добри писатели по света има немалко, но относително малко са интелектуалците сред тях – тези, които не само са допуснати в един писателски клуб (а Радичков не е), но и които биват канени и пишат из световните издания по големите проблеми на цивилизацията. Няма български писател, който да е член на този световен клуб. Както няма и такъв, който да е бил канен да пише за промените, които глобализацията извършва върху човека и човешкото. Това, че днес от България се излъчва име на наивист, не е кой знае колко по-добро от ситуацията от миналата година, когато се спрягаше името на епика на националната митология Антон Дончев. Става дума все за автори, които са в пълен разрез с ангажираната хуманистична визия на един отворен либерален свят.

Затова и българските институции се държат като македонските, които преди няколко години настоятелно предлагаха Славко Яневски – автора на деветтомна неомитологична сага за божествения произход на македонците и непрестанните чудеса, които съпътстват мисията им на Балканите. По повод 50-годишнината на съюза на македонските писатели беше издаден юбилеен лист, който имаше мото от Яневски: „Душата не се мие със сапун“. Може ли такъв писател да коментира на ниво опасностите за свободата на индивида вследствие на поредната терористична вълна и засилените мерки за сигурност, вследствие генното инженерство и съпротивата срещу медицинските открития или вследствие на либералистките допускания на евтаназията или употребата на наркотици? Реторичен въпрос. Специалното издание на списание „Нюйоркър“ след атентатите на 11 септември се откриваше със стихотворение на Адам Загайевски. На Балканите в този момент едва ли има писател, който би могъл да се окаже в същата позиция.

Да размишлява върху темите на Европа и света от началото на новото хилядолетие е от огромно значение за носителя на тази премия. През 2001-а бе награден тринидадско-британския писател Найпол, а не също толкова цветнокожия английски автор Рушди именно защото първият е реалист. Измежду руските нобелисти повечето са точно такива – Солженицин и Шолохов трудно могат да минат за авангард на съвременното писане. Изобщо, от Източна Европа са били отличавани винаги такива творци, които могат да служат за пример за несъгласие с авторитарните режими. Неслучайно полякът Чеслав Милош бе награден през 1980 г., секунди преди Солидарност да предизвика най-голямата криза на соцсистемата в своята родина, позовавайки се на дисидентския опит на интелектуалци като Милош. През 90-те бе награден Йосиф Бродски, но това пък влизаше в категорията награда за заслуги към падането на Желязната завеса. Такъв беше и случаят с Вислава Шимборска.

Затова и предложението на ректорския съвет на Софийския университет е нелепо. Но то е неизбежно в момент, когато българското духовно усилие е толкова лишено от шанс да бъде овъзмездено на място, от собственото общество. През 1994-а българският отбор по футбол достигна до полуфинал на световното първенство с помощта на стратегия, която се състоеше в разрушаването на играта на противника. Но на колективното несъзнавано беше необходима компенсация за разрушената утопия на социализма. Всички засилки в посока на Стокхолм имат подобен характер. Но сега вече е намесена и травмата от неконвертируемостта на произведеното на Балканите.

3 декември 2001, написано за в. „Дневник“

III.

НЕИЗВЕСТНОСТИ, ОБРАТИ, ЛИТЕРАТУРОВЕДСКИ КЛАШ

Радичков безспорно е новатор. Но българското литературознание в своя плен на политическата поръчка (която не е еднопосочна) и като резултат от самоизграждането на интелигенцията (търсенията на идентичност, облик, представителност) го лиши от контекст. Както от контекста на статуквото, традицията, от която се оттласква, така и от контекста на другите новатори. След години, дай боже, ще се появи изследване, което ще покаже каква е ролята на Служебния бюлетин на Съюза на българските писатели, чрез който част от членовете на организацията следят новостите в световната литература, преведени само за тяхното затворено общество. Факт е, че появата на някои композиционни хватки в „Барутен буквар“ (1969) съвпада по време с преводите на текстове от Итало Калвино, Джон Барт и т. нар. „черен хумор“ в САЩ в Бюлетина, а и в сръбски и руски издания.

След 1990 г. се появиха статии, студии и дори магистърски тези, обявяващи го за „липсващото звено“, предтеча на българския постмодернизъм. Други го определиха като магически реалист. Познавам един от текстовете на нарочилите го за постмодернист – като най-удачна илюстрация бе избран „Ноев ковчег“ (1985), последната по-значима книга на Радичков. Няма да нищя по-надълбоко от това да спомена, че три години по-рано подобна книга печели наградата „Букър“ („История на света в 10 и 1/2 глави“ на Джулиън Барнс). Нито, че „Прашка“ (1979) е много по-силно авторефлексивна и автоописателна книга, книга за самото писане почти толкова, колкото „Когато странник в зимна нощ“ на Калвино – в нея именно думите са герои, писането е светът, а творческият акт е сюжет.

Нищо ново, защото когато трябваше да се въведе в обръщение и в българската литературна наука понятието сказ, Радичков бе избран като най-подходящ. В знаменитата малка монография на Енчо Мутафов, която показва колко фино може да бъде пренесено едно чуждо понятие, в случая на руските формалисти, и колко уместно може да бъде употребено, Радичков е въздигнат в ранг на архисказист, а е изпусната възможността за исторически екскурси, които да покажат как сказът е присъщ на Михалаки Георгиев и Захари Стоянов. Да не говорим, че от съвременниците на Радичков Николай Хайтов е далеч по-удобен за илюстриране на сказа, доколкото при него са далеч по-слаби други текстови фигури (перифразирам Женет) – пастиша и смесването на стиловете, употребата на парчета „дървен език“, журналистическа реч, историографски дискурс. Т. е. Радичков е пародист и сказът е само един от похватите в арсенала му.

Но за разлика от 1996 г., когато мислех, че литературата трябва да се отърси от външните гледни точки и че за да се говори експертно за нея, трябва да се отиде в една все по-фина стилистика, днес именно антропологическите и политическите измерения на употребата на литературата, а и на пораждането ù ме вълнуват повече. Нагонът да разказваш може и да е общочовешка даденост, може би той задоволява и метафизични потребности, но той се отключва в конкретни исторически ситуации и именно в тяхната рамка може да бъде признат като ценност. Да, стихията на устното слово. Да, народът сякаш говори. Но това е литературна игра, номер, фокус. Никакъв народ – това е само маската на един протеичен автор. Може би той е естествен вентрилоквист? Позволявам си да не вярвам. Как социалистическият реализъм на „Сърцето бие за хората“ (1959), „Прости ръце“ (1961) и „Обърнато небе“ (1962) се смени от параболизма и гротеската?

Същото се отнася и до самото литературознание. Когато то за дълго избира да забрави някакви жанрове и дори родове или да оцени премного други, то го прави при конкретни политически условия. Защо десетилетия наред литературоведите формалисти у нас пренебрегват прозата? Защо спорът от 1973-74 г. е на гърба на Хайтов, а не на Радичков, когато и двамата активно работят за стиловото обновяване на прозата през 60-те? Защо стиловото обновяване е разчитано с помощта на понятието сказ, а не на „потока на съзнанието“, на видовете романово слово, на монологичната и диалогичната реч? Защо не е видяно като идеологически амбивалентно? Защо не е отчетено взаимодействието му с видовете публики?

И един съвсем пресен пример за сложното демаркиране на прочита. В неделния брой на „Гардиън“ от 31 януари 2004 г. двама български литературоведи, живеещи от няколко години в Англия, Аделина Ангушева и Галин Тиханов, публикуваха некролог за Йордан Радичков. После този некролог бе преведен в софийския „Култура“ от 27 февруари и вероятно поради липса на място, или защото българската публика познава добре биографията на своя най-прочут писател, или пък защото биографията не е най-важното в случая – нека един вид на първо място изредим творчеството му, а може би поради съвсем четвърта причина, но при превода бяха отпаднали два пасажа. Единият сбито разказва за прохождането на Радичков като писател и за работата му като журналист в централните и официозни „Народна младеж“ и „Вечерни новини“. Другият е заключителната част на некролога:

In the early 1970s, Radichkov became a government adviser in the council for cultural values. Early in 1989, President Mitterrand of France invited him, along with other Bulgarian intellectuals, to breakfast at the French embassy in Sofia, in a gesture seen as a signal of support for the dissident movement in the country.

The following year, in the first freely elected Bulgarian parliament, Radichkov became an MP for the Socialist (formerly Communist) party, but soon afterwards resigned in silent disagreement. In his last years, he was increasingly withdrawn from politics. His wife, and their son and a daughter, survive him.

Сдържано, но със стремеж за точност. Един некролог не бива да съдържа анекдотични места. Но нима ако преразкажем как през 1989 г. френският президент Митеран първо се среща на таен обяд в своето посолство в София с дванайсет дисиденти, а след това засича някои от тях (между които и Радичков) на официално дадената му вечеря от комунистическото правителство, ще кажем нещо повече от думите на Ангушева и Тиханов? И как да тълкуваме техния израз „мълчаливо несъгласие“ – особено в контекста на понятието дисидент?

март 2004

Йордан Ефтимов е български поет, литературен историк и критик. Главен асистент по теория на литературата в Нов български университет, София. Доктор по история на българската литература с дисертация на тема „Проблеми на символизма в творчеството на Иван Андрейчин, Иван Грозев, Димо Кьорчев и Димчо Дебелянов“ (2008). От 1993 г. с прекъсвания е редактор на независимото седмично издание за култура „Литературен вестник“. Автор е на стихосбирките „Метафизика на метафизиките“ (1993), „11 индиански приказки“ (1997), „Африка/Числа“ (1998), „Опера нигра“ (2001) и „Жена ми винаги казва“ (2005).

Коментари (4)

- 20-02-2011|punch

“The following year, in the first freely elected Bulgarian parliament, Radichkov became an MP for the Socialist (formerly Communist) party, but soon afterwards resigned in silent disagreement.”

Мили Данчо, ти си млад и не помниш как радичков напусна парламента. Във всеки случай никак in disagreement“, заседанието се водеше от Елка Консtантинова и тя миу каза. Господин радичков, аз се прекланям пред вашия талант на писател, но вие не можете да не знаете, че когато сте се кандидатирали хората са гласували за вас и сега на ваше нясто иде автоматично някой от листата на БСП. Това не е честно. Убедена съм, че един ден ще се срамувате от постъпката си“. Всички тия неща за бюлетина са много верни и изобщо си прав. С изумление открих препрочитайки го в чужбина как вече нищо не ми говоери за разлика от К. Павлов, който никога не бях харесвал преди. И весе пак той беше човекът, кйото ме накара да мислим, мен и моите приятели, че „литературата – по думите на един от ятях – е възможна.“ Никога няма да забравяобаче какво ми каза, когато му подарих първата си книга. „И по бавно се развращавайте.“

- 20-02-2011|Larry Lazarov - Публикувано във в. ”Неделник” в САЩ, бр. 6, 2004

ЗАД ИДЕОЛОГИЧЕСКОТО БЕЗПРИСТРАСТИЕ НА РАДИЧКОВ

Творчеството на Радичков е привидно необвързано идеологически. Той представя образи на патриархални български селяни от затънтени селца от преди комунистическата колективизация, индустриализация и масова миграция към града. Представя ги откъснати от социалните и морални проблеми, пред които те са били изправени принудени да променят патриархалния си начин на живот. Тези образи са фрагментирани – до известна степен откъснати от житейските проблеми, те са театрално вплетени в гротески и пародии.

Гротесни и пародийни сцени са разказани на колоритен селски език, разкършен с парадокси, абсурди и странни словосъчетания. Четенето им не изисква особено напрежение. Забавни са.

И са не само забавни. Те възбуждат спомени в не малка част от българите. Особено в тези хора, които в следвоенните години на българската комунистическа революция оставиха родители, баби и дядовци на село, нахлуха в градовете, получиха набързо някакво образование/професия и положиха основите на комунистическата технокрация и бюрокрация. Тези хора бяха принудени да загърбят някои патриархални норми, несъвместими с новия им начин на живот, и да правят морални компромиси. Те изпитват носталгично умиление, а може би и гордост, като виждат свои баби и дядовци представени като носители на специфичен вид достойнство и морал. Като четат или гледат как тези техни предшественици бавномислещо са достигали до житейски истини, те се чувстват с корени и забравят, че повече или по-малко са били вплетени в една грешна идеология и в една действителност потискаща личната инициатива, трудовия и житейски ентусиазъм.

Радичковата несъвместимост със ”социалистическия реализъм”, която някои искат да представят едва ли не като десиденство, не дразнеше твърде идеолозите по комунистическо време. Сега Радичковото творчество не стимулира много, вече застаряващи, българи, прекарали активния си живот възприемайки комунистическата идеология, да видят свои грешки и заблуди. Напротив – помага им да крепят някакво равновесие, идеализирайки корените им.

Така мисля за идеологическото безпристрастие на Радичков. А иначе, той си има мястото на специфичен колоритен разказвач в българската литература.

Идеологически незаангажираната литература е движещата сила на духовния хуманизъм. С повече или по-малко музейното, фрагментирано и пооткъснато от историческата действителност, представяне на български селяни от миналото, хуманизмът на Радичков е твърде приглушен. А може би той се състои в това, че читателят може да си каже: ”Какво ли може да направи Историята от потомците на такива добри, достойни и морални хорица?”.

Лазарин Лазаров

САЩ

Публикувано във в. ”Неделник” в САЩ, бр. 6, 2004

- 20-02-2011|сухи

онзи филмиран разказ на р. горещо пладне

идеолfгията е отчетливо показана

- 20-02-2011|А - Радичков

Важна тема – Нобелова награда – изострящият се български комплекс. А при кого да отиде тя? Зад една Нобелова кандидатура е нужен не само безспорен литературен талант/гений, а – за добро или зло – идеи. Не идеология, а идеи. Та така…

Губим ли умовете си в мрежата?

Автор: Евгений Морозов

През 1889 Spectator публикува една статия, озаглавена Интелектуалните последици от електричеството, чиято цел е да провокира тогавашните викториански читатели. Робърт Сесил, министър-председателят, наскоро е произнесъл в Института на електроинженерите една реч, в която признава, че „единствено бъдещето може да покаже дали последиците от откриването на електричеството… ще бъдат за добро или за зло.“ Авторите на статията го обвиняват, че се отнася прекалено меко към електричеството. Материалните последици от него са добре дошли – „представете си стотиците милиони волове, работещи днес в Азия, заместени от електрически акумулатори!“ – но не и интелектуалните му последици.

Електричеството е довело до появата на телеграфа, който на свой ред е довел до „огромно натрупване на онова, което се нарича ‚новини‘, отбелязването на всяко събитие, и по-специално на всяко престъпление.“ Предхождайки Маклуън с почти цял век, списанието описва един свят, който „за целите на ‚интелекта‘ е сведен до размерите на село“, в който „една катастрофа, предизвикана в Ню Йорк от някой строителен предприемач, след два часа пробужда усещане за състрадание у целия цивилизован свят.“ И докато „това със сигурност повишава пъргавината на ума… то си има и своята цена. Всички хора са принудени да мислят за всички неща, едновременно, въз основа на недостатъчна информация, и при много кратко време за размисъл.“

Нека се прехвърлим със сто и двадесет години напред – и ние отново се срещаме с подобни критики. Нека да разгледаме например оплакването против Twitter, направено през миналия февруари от нюйоркския писател Джордж Паркър – и публикувано, от всички възможни места, на неговия блог: „Няма как читателите да бъдат онлайн, разхождайки се из мрежата, пишейки и четейки имейли, постинги, туитове, а в скоро време и нещата, които ще последват Туитър, без да плащат за това висока цена под формата на изразходвано време, внимание, ограничена способност за разбиране на прочетеното и за преживяване на обкръжаващия ги свят.“ През месец май дори американският президент Барак Обама – един човек, който сам признава, че е зависим от своето BlackBerry – се оплака от „едно медийно обкръжение, което функционира на принципа 24/7 и което ни бомбардира с всевъзможни съдържания и ни излага на всевъзможни спорове, някои от които не са особено високи откъм съдържание на истина“, добавяйки, че „с iPod-ове and iPad-ове… информацията се превръща в разсейване, отклонение, форма на забавление, а не толкова средство за увеличаване на собствения обхват.“ Разбира се, за преработването на информация винаги се плаща определена цена. Въпросът е: не е ли тази цена прекалено висока?

И тук се появява Никълъс Кар, един автор, пишещ по въпроси на технологиите и любим противник на Силиконовата долина, чиято книгаПлитчините: Какво върши Интернет с нашите умове току-що излезе в САЩ и Великобритания. Това е една разширена версия на есето Кара ли ни Гугъл да оглупяваме, отпечатана в списание Атлантик през 2008, която предизвика широка дискусия сред определени групи. Хората, безпокоящи се от мисълта за все по-увеличаващия се контрол на Гугъл над нашата култура, сметнаха, че Кар има добри основания да го напада (макар че в самата статия почти не ставаше дума за гигантската търсачка). Онези пък, които се чувстват загрижени от все по-засилващото се темпо на модерния живот, разсейването на вниманието и претоварването с информация – все неща, за които се твърди, че се влошават под влиянието на Интернет – си намериха нов съюзник. Трети, загрижени за тривиализацията на интелектуалния живот от блогове, туитове и клипове от Ютюб, също приеха ентусиазирано посланието на Кар. Онлайн-списанието Slate вече сравниПлитчините с Тиха пролет, книгата на Рейчъл Карсън от 1962, с която се постави началото на движението за защита на околната среда.

Каквото и да си мисли човек за по-широките твърдения на Кар относно Интернет, мнозина читатели ще бъдат впечатлени от неговото обобщаване на последните открития в областта на неврологията. Той се позовава на работите на нобеловия лауреат Ерик Кандел и други, които показват, че човешкият мозък се приспособява и физически към новия опит – една способност, позната под името „невропластичност“. Това е много полезно от гледна точка на еволюцията, но същевременно то означава и че някои функции на мозъка атрофират, ако не бъдат използвани. Тук Кар споменава едно често цитирано изследване, в което се открива, че в мозъчните структури на лондонските таксиметрови шофьори са се появили определени промени във връзка с факта, че те са започнали все повече да използват помощта на навигационни устройства, вместо да разчитат на собствената си памет при намирането на определени адреси. Той смята, че невропластичността е „липсващата брънка“ при разбирането на начина, по който медиите „са упражнявали своето влияние върху развитието на цивилизацията и са помагали да се направлява, на биологично равнище, историята на човешкото съзнание.“

Това твърдение се подкрепя от изследванията, показващи как нашите мозъци преработват информацията. Някои от тези открития са обезпокояващи, ако и предсказуеми: едновременното занимаване с много задачи ни прави по-малко продуктивни; хората, четящи онлайн, прескачат информация; използването на мултимедии за представяне на информация може да я направи по-трудна за разбиране и пр. По-конкретно, Кар цитира работите на Гари Смол, професор по психиатрия от Калифорнийския университет в Лос Анжелис, който е открил, че използването на модерни медии „стимулира промяната на мозъчните клетки и на невронните трансмисии, с което постепенно засилва нови нервни пътечки в нашите мозъци, като същевременно отслабва старите“. Неговите експерименти показват, че дори само пет часа използване на Интернет показват засилена активност в отделни части от дотогава дремещия пре-фронтален кортекс – доказателство, според Кар, за това, че Интернет „препрограмира мозъците“.

Според Кар ние сме хванати в капан, защото Интернет е програмиран по начин, който „разпръсква вниманието ни“ и утежнява вредните последици от някои видове преработки на информация. Той признава, че е възможно „да се мисли задълбочено“ и докато се сърфира из Интернет“, само за да добави, че това не е „мисленето, което се възнаграждава от технологиите“. Мрежата ни „превръща в лабораторни плъхове, непрекъснато натискащи лостчета, за да получат миниатюрни късчета социална и интелектуална храна.“ Кар заключава, че „с изключение на азбуките и цифровите системи, мрежата може би е най-мощната умо-променяща технология, която някога е попадала във всеобща употреба.“ А това води до една още по-мрачна визия: „Ние еволюираме от същества, които култивират лично познание, към ловци и събирачи в гората на електронните данни.“

Кар приема, че Интернет, като всеки друг инструмент, ще окаже върху потребителите си влияние по определен начин. Подобен технологически детерминизъм отдавна вече е излязъл от мода сред академичните среди. Но Кар с удоволствие преповтаря тези, изтъкнати от по-ранни мислители и преди всичко от американския историк и философ Луис Мамфорд. Например, Кар твърди, че както географските карти, така и часовниците „са поставили един нов акцент върху неща като измерването и абстракцията, върху възприятието и определянето на форми и процеси, намиращи се извън обхвата на нещата, очевидни за сетивата“, като „методичното тиктакане на часовника е подпомогнало появата на научния разум и научния човек.“

Но доколко си приличат един часовник и Интернет? Първият е инструмент; вторият е по-скоро ново измерение на обществения живот. Това е същата грешка, която е направил и Spectator 120 години по-рано, приравнявайки телеграфа с електричеството, което го захранва. И докато телеграфът може би наистина е съкратил обхвата на вниманието, същото съждение трябва да бъде сериозно преосмислено, преди да бъде изказано по отношение на множеството положителни ефекти на електричеството върху обществения живот – от електрическото осветление в библиотеките, през киното, та чак до все по-разпространяващото се по цялото земно кълбо познание. Интелектуалните последствия от една нова технология трябва да бъдат оценявани въз основа на това, което тя върши със социалната организация, а не само от гледна точка на това как тя въздейства на мозъците ни. Аргументите на Кар водят до заключението, че по отношение на Интернет трябва да се направи нещо драстично, но те потулват очевидното възражение, че „по-плитките“ индивиди може би са цената, която трябва да се заплати за един по-дълбок обществен разговор.

Регулирането на всяка медия трябва да започва с някаква концепция за общественото благо, която се простира далеч по-нататък от микро-нивата на неврологията. Как например тази медия засяга способността на гражданите да бъдат чувани, образовани, да печелят пари или да се придвижват по-нагоре по социалната стълбица? Имайки предвид глобалната природа на Интернет, под внимание трябва да бъде взета също и глобалната справедливост – регулативните решения, взети в САЩ и Европа, ще засегнат и хората от развиващия се свят. Дали най-бедните хора по света ще изпуснат ползите от Интернет, в случай че той ги прави по-повърхностни?

За негова чест, Кар не храни илюзията, че ние сме в състояние да се завърнем към някакво по-просто племенно минало. Но облягането на неврологията също няма да помогне особено много – не и без преди това да стане възможно да се докаже защо определени конфигурации от неврони са по-важни от други. А освен това, изследвайки повърхностния разговор, който се осъществява с помощта на Интернет, Кар се изправя пред проблема за разграничението между старата „добра“ литературна култура на книгите и списанията, която той желае да спаси, и новата, „лоша“ пост-литературна култура на Туитър и блоговете. Че тези две сфери са разделени една от друга е нещо далеч от очевидното – особено ако границите на Интернет бъдат разширени, за да включат устройства за четене от рода на iPad и Kindle. Според Кар, „логиката“ на Интернет диктува, че в края на краищата тези устройства ще започнат да включват по страниците и текстовете си линкове. Но това в никакъв случай не е нещо задължително. Докато iPad може би наистина се оформя като нова машина за разконцентриране, то Kindle изглежда така, сякаш ще бъде изнесен на пазара като машина за концентрация.

А освен това си остава и въпроса за политическата икономия на Интернет – една тема, която, съдейки по блога му, Кар разбира добре, и все пак вПлитчините не успява да я анализира в каквато и да е реална дълбочина. Потребителите на Интернет прекарват времето си в щракане от връзка на връзка, но това не е неизбежна специфика на мрежата. Гугъл и други компании създават тези „линкови капани“, за да ни подмамят да щракаме отново и отново, тъй като, колкото повече знаят за нещата, които ни интересуват, толкова по-добре могат и да прецизират рекламите и другите си услуги. Но нашето отвличане не е предварително дефинирано; то е страничен продукт от една сделка, в която ние сме приели да бъдем превърнати в обекти на агресивни и натрапчиви реклами, в замяна на свободния достъп до благата на Интернет. Но човек спокойно може да си представи как в бъдеще Гугъл предлага една специална версия на услугите си, при която потребителите ще плащат за възможността да търсят информации, но няма да получават реклами. По същия начин можем да си представим и специална версия на сайта на New York Times, която не включва линкове към външни източници. Всъщност това беше начинът, по който сайтът на вестника изглеждаше допреди десет години – и по който изглежда днес електронното му издание за Kindle. При всичките си прозрения относно пластичността на мозъка, Кар си остава сляп за пластичността на самия Интернет. Днешният Интернет – с неговото изобилие от хиперлинкове, микропрограми, туитове и изплуващи прозорци – е само един от възможните „Интернети“ на бъдещето. По същия начин, степента на концентрация, която сме склонни да поддържаме при четенето на New York Times, има значение единствено в случая, при който все още има някой, който желае да го публикува. Да атакуваме мрежата заради начина, по който тя разрушава способността ни за концентрация, като в същото време пропускаме да отбележим как тя разрушава икономиката на издателския бизнес е все едно да се оплакваме от това че храната, сервирана на „Титаник“ съдържала прекалено много калории.

Основният проблем на Кар все пак си остава неговата склонност да вижда всеки социален проблем, с който той се сблъсква, като или причинен от Интернет, или в сериозна степен повлиян от него. Той се безпокои от появата на пост-литературния ум; от факта, че само малко хора имат време за романи като Война и мир; от липсата на време и пространство за разгръщане на съзерцателно мислене; и дори от „бавната ерозия на нашата човечност и нашето човечество“, без да споменаваме постоянното му безпокойство относно това, че бъдещето на западната цивилизация е заплашено от повърхностните туитове на кинозвездата Аштън Катчър. Не че тези неща не дават основания за загриженост, но повечето от тях произхождат от времето преди Интернет. По същия начин частите, в които Кар разглежда съвременния роман, представляват консервативна защита на линеарния наратив, стабилните истини и високо-структурирания, рационален дискурс. Но всичко това вече беше попаднало под сериозна атака от страна на постмодернизма далеч преди времето, в което основателите на Гугъл са били ученици в средното училище.

И все пак нещото, което разочарова най-много при Плитчините е това, че в опита си за изследване на нашите скрити нервни пътища, Кар пропуска възможността да разгледа далеч по-належащи социални злини, които действително могат да бъдат свързани с дигиталната култура. Да вземем например прозрачната култура на социалните мрежи, която бавно преоформя човешкото поведение по обезпокояващи начини. Застрахователните компании се опитват да получат достъп до Фейсбук-профилите на своите пациенти, за да опровергаят твърденията, че те страдат от трудни за доказване здравни проблеми като депресия; работодателите проверяват сайтовете за социални връзки с цел да проверят здравословното състояние на бъдещите си служители; университетските ръководства претърсват мрежата за снимки, показващи как техните студенти пият или пушат трева. Имайки предвид разпространеността на модерната технология – особено на камерите и видеорекордерите, идващи заедно с мобилните телефони – естествената ни реакция може да се окаже въздържание от всякакви форми на необичайно поведение, от страх, че то може да бъде направено публично достояние. В резултат на това може в края на краищата да получим един вид по-страхливи, по-избягващи-рискове граждани, особено сред хората, кандидатстващи за обществени служби. Мрежата може и да ни е дала една нова революция в областта на прозрачността – но една революция в областта на мълчаливото съгласие със сигурност е нещо, от което не се нуждаем особено много.

Още по-обезпокоителен е фактът, че младите хора може да се окажат не само по-конформистки настроени, но и по-зле информирани. Едно изследване, публикувано миналия февруари от учени от Университета Южна Каролина, дава престава за информационните навици на 3.500 млади хора на възраст между 18 и 24 години по време н президентската кампания в САЩ от 2008. Целта е била да се установи дали хората, научаващи новините от кабелната телевизия, комедийните сериали, подкастовете и сайтовете за социално общуване, са добре информирани относно политиката. Резултатите не дават особени основания за оптимизъм. „Потребителите на подобни сайтове са склонни да търсят гледища, съвпадащи със собствените им; те знаят за политиката не повече от приятелите си, а всъщност и по-малко… те не изглеждат особено склонни да гласуват.“ Както казва Дейвид Гелернтер, компютърният учен от Йейл: „Ако това наистина е информационната епоха, то за какво толкова сме добре информирани?“

Налице е опасността, че ние ще станем и още по-зле информирани, в процеса на по-нататъшно персонализиране и социализиране на мрежата. Грижите относно това, че Интернет затваря потребителите в непретенциозни информационни гета не са нови – те се простират назад поне до 2001 и книгата на американския юрист Кас Сънстийн Republic. com. Сънстийн твърди, че за разлика от други медии, Интернет позволява на потребителите си да търсят мнения и новини, с които вече са съгласни, създавайки информационни гета, при които гледищата на хората от ляво и дясно рядко се смесват едни с други.

Учудващото обаче е това, че днешните технологически компании изглежда използват тази книга като списък от нещата, които трябва да правят. Гугъл например вече отдавна се опитва да предостави на потребителите си възможности за персонализирано търсене, което означава, че двама души, търсещи една и съща дума, могат вече да получат различни резултати, в зависимост от това върху какво са щракали преди това. През декември 2009 Гугъл промени правилата си по такъв начин, че дори и потребители, които не са се регистрирали при тях – тоест не са предоставили на фирмата информация за историята на предишните си търсения – ще получават персонализирани резултати. Фейсбук не е далеч от това; през април миналата година те обявиха интеграцията в собствената си платформа на Yelp – един сайт за оценяване на местни бизнеси, и Pandora Radio – онлайн-услуга за получаване на музикални препоръки. Всеки човек, който идва на тези сайтове, докато същевременно използва Фейсбук, незабавно ще види онези съдържания – ресторанти, кафенета, музикални групи – които приятелите му вече са маркирали като любими. Никак не е ясно как хората ще бъдат в състояние да развият някакъв независим вкус в едно толкова колективистично обкръжение. Филмовата и кулинарна критика вече започва да бъде замествана от автоматизирани едносрични рецензии, доставяни чрез Интернет. Съдейки по здравето на медийната индустрия, сериозната литературна критика също е на път да изчезне, разчиствайки пътя за анонимните рецензенти от Amazon. Като цяло, въздействието на Интернет върху критиката и интелектуалците е малко изследвано – и все пак тези въпроси имат дългосрочни последици в областите на социалния и политически живот.

Експлозията на социалните мрежи изглежда е поставила в ход и една лавина от нарцисизъм, особено в университетските кампуси. Едно изследване, проведено през 2009, показва, че 57 процента от студентите в САЩ смятат, че тяхното поколение използва социалните мрежи за целите на авто-рекламата и търсенето на внимание, като 40 процента са съгласни с твърдението, че „да бъдеш авто-рекламиращ се, нарцистичен, свръх-самоуверен и търсещ вниманието на околните е нещо полезно за успеха в един конкурентен свят“. Джийн Туендж, съавторка на книгата Епидемията на нарцисизма, смята, че самата структура на сайтовете за социална комуникация възнаграждава нарцисизма. Разбира се, загрижеността относно прекомерния нарцисизъм е също толкова стара, колкото и онази, засягаща края на съзерцателното мислене – но социалните мрежи изглежда достигат нови висоти в това отношение.

Всички тези проблеми – ерозията на личната сфера; триумфът на колективното мислене над индивидуализма; несигурното бъдеще на критиката; напасването на мрежата към личните вкусове; разцветът на нарцисизма; все по-засилващата се зависимост от технологиите – са сложни социални и политически проблеми, които не могат да бъдат решени с помощта единствено на технологиите. Интернет подпомага появата на много от тях – но не изглежда да предлага особено много решения. Политиците и гражданското общество ще трябва да поемат тежестта на работата по регулирането и организирането на кампании за подкрепа на различните активистки инициативи.

За разлика от всичко това, повечето от грижите на Кар изглеждат – по ирония – вече разрешени от самия Интернет. Компютърни програми като Freedom позволяват на раздвоените потребители да се откъсват от мрежата, за да успеят да свършат някаква работа; услуги от рода на Instapaper правят текстовете по-четивни, прочиствайки ги от реклами. Налице е движението за „бавно четене“, което дава надежда, че някой ден хората могат да бъдат убедени да намалят и скоростта, с която сърфират из мрежата. Всичко това е лесно за правене и вероятно може да се появи на пазара в течение на около година, в зависимост от шумотевицата около книгата на Кар. Ако само всички проблеми на Интернет – не само плитките – биха могли да бъдат решени толкова лесно.

Източник

Евгений Морозов е докторант в университета Джорджтаун. Неговата книга за Интернет и демокрацията ще бъде публикувана през 2010 г.

Коментари (2)

- 12-10-2011|vlado varbanov - Превод на книгата

Има ли шанс въпросната книга да претърпи превод и издаване на български – мисля, че ще има интерес.

- 09-01-2013|Албена Иванова - Вметка

Силициевата долина, не Силиконовата…:))))

Българският писател – пишещ, говорещ или… премълчан

Автор: Любомир Милчев-Dandy

Публичните персони в България обикновено не избягват съдбата да бъдат пигмеи, носещи връз себе си ужасната тежест на грандиозно клише от типа на „модният спец…“, „човекът глас…“, „фолк дивата…“, „примата на българската естрада…“, „българският Лари Кинг…“, „гранд дамата на българския театър…“, „писателят денди…“. Публиката, крайно прехласната, трайно недобронамерена или изначално безразлична, а понякога и трите едновременно, не забелязва, че горкото същество отдолу е почти премазано от тежестта на накачуленото построение върху му, а в определени случаи си е прокопало тунел отдолу и се е изнизало тихомълком за малко приватен комфорт. Ако междувременно не е издъхнало…

В маскен-бала на публичния живот няма как да не се явиш с маска като на кукерски игри, за да отпъждаш лошите духове на разобщението и непопулярността. Клишето осигурява тази маска – залог за разпознаваемост и успех. В него винаги има елемент на абстрактност, облигативен патос, а също и злоумишлението на ерзаца. Тъй като посредствеността не може да борави с истински неща, идват ѝ в повече, тя потребява ерзаци. Винаги когато държи положението, посредствеността задвижва тромавата машина на ерзацирането. Случва се понякога дори и в ерзаца да се привиди отблясък на истинност и тогава той бива заменен с друг. Публиката, обикновено капризно недоразвита, иска да ѝ се угоди, но и да се поклони на нещо, което е признато, за да се подреди и види в общество от консуматори на престижни и все „стойностни“ неща. Да ѝ се угоди и да се поклони вървят заедно и са в зависимостта quid pro quo. Това, на което иска да се поклони, да кажем в литературата, не е авторитетът на словото, авторизирало самота в социален жест, а угодителният ерзац на изтъргуването му на борсата на общественото лицемерие, псевдоморфозиращо невинността на словослагателството и виноватата обвинителност на политическото намерение. И ето тук започва подмяната. Вместо от литературата да се приеме дарът на дезилюзионираната чрез фикция реалност и така тя да стане по-обитаема, защото поема свободата на множество възможни фикции, литературното се циментира от натрапена оскъдна представа за реалност, такава каквато уж била и която не е нищо друго, освен споразумение. Признаването ѝ е безусловно задължително и е част от същото споразумение.

Бодлер отдавна е обърнал внимание върху това колко проблематична е възможността на словото в по-ново време, като пита с отровна ирония старомоден поет, фигурант в негова поема в проза: „Пиете ли амброзия? Ядете ли котлети от Парос? Колко дават в заложната къща срещу една лира?“ Този патогенен шок днес дори не е възможен. Писателят вече е едва само представител на жанр, наметнат с поизтънялата мантия на архаизирана поетическа традиция, от чиято демодираност се срами и търси да прикрие в дрипите на обществено признание.

Фигурата на писателя не избягва клишираност поради известно обществено споразумяно подозрение в безполезността на писането, а също и перманентното му ерозиране, или ерзациране от споделените като полезни жанрове на журналистиката, телевизионния копирайт и измислянето на реклами. В случай на неизявена готовност да бъдеш премазан в менгемето на обществено приетите представи за възможни ползи и престижност от писателство и присъствие под антаблемана на литературата, българският писател е обречен на странен миманс в покрайнините на онова, което е набелязано като официално литературно поле, резервирано само за одържавени за представително-протоколни цели литературни присъствия. Дори и изтикан там, той бива премълчан.

На одържавените писатели някога им слагаха табелки с имената на приемите в резиденция Бояна. Издалите една книга прави, издалите две книги – на маса с картолина, писателите многокнижници – на една маса с другаря Тодор Живков, а вечната и святата Елисавета Багряна биваше внасяна и изнасяна на специално столче като живите мощи на българската литература. Писателите трябваше да олитературяват иделогическата фикция, да я сюжетират, да лепят литературна плът по идеологическия скелет.

След „демократичните промени“ пък, от тях се очакваше „цялата истина“ за комунизма и „прозрение“ за „прехода“, при все че доминираше склонност такива неща да бъдат огласявани не в поема, а от политическите щабове и от разразилата се вестникарска и телевизионна индустрия. „Истината“ за промените се провиделяваше ту като героическо отстояване на демократични свободи, ту като опръскан с кръв и мерзост криминалитет. И двете посоки получиха литературно развитие – едната търсеше валидност в държавен щемпел, литературна награда (да речем ВИК) и еврорегламент, а другата – в съблазнителността на сензационното. Университетът бе избълвал огромно количество хуманитари, практикуващи остатъчно, навично университетско писане, защото голямото университетско плюскане на текстове често води до едно писане-повръщане. Ние, разбира се, знаем, че повърнатото трудно се яде и почти никак не се чете. Тогава стихове пишеше дори и един сега политологичен Иван Кръстев, а така политизираният Едвин Сугарев пък дори си ги и подвързваше сам. Напълно възможно е и да си ги е чел сам. Един прочит на гръмките български рецензии на „Естествен роман“ на Георги Господинов, където темата за клозета, за екскременталното, за дефекацията и за разпасването на езика там е доминантна, няма как да не ни доведе до тъжното положение, че този роман, превърнал се в задграничен паспорт на съвременната българска литература, не е нищо друго освен отходно място, където се изповръща прочетеното в университета. Наоколо разбира се дебнат в трепет аспирантки, които ще рециклират повърнатото в цели пет докторски тези за „деструкция“, „диферанс“ и „екритюр“, така както навремето се изтрепваха да пишат дисертации за Любомир Левчев. Доколко новата литература каза „истината за комунизма“ и прозря „прехода“, а не налепи силикон по скелета на „постмодернизма“, е спорен въпрос, но по-интересна в случая е бързината, с която навично бе консолидиран един представителен, щемпелован от държавата, експортно-антологичен екип на официално лицензирани дистрибутори на литературното, потвърдени в нови-новенички литературни награди. Тук трябва да споменем отново един Георги Господинов в клишето „най-превеждан български автор“ и официален говорител на одържавеното, демократично литературно, „класикът на модерната ни литература“, „изразител на световната тъга на 60-те, 70-те и 80-те години“; онова четиво, с което една критичка нямало да я е срам да се покатери на Айфеловата кула, па да се провикне: „Българската литература започва от днес!“ (майно льо), друга пък щяла да си го държи под възглавницата като особено възбудително средство (добре поне, че няма да си го напъха на по-интимно място), а трета пък го привижда като „посткартолина“, изпратена от Яворов на Дерида (ай-ай –да-да-дери-дери-да). Също така няма как да не споменем и един Алек Попов като „емблема на литературното осмисляне на митологията на прехода“, културно аташирана в Лондон с мисия: мониторинг на кметя на Провадия, и надскочил мисията, съблюдавайки правилата за съхранение на сьомга; и една държавно препоръчана за австрийска награда Теодора Димова, „майсторка на драмата“, направила писмовна кариера от баща си Димитър Димов, (така както една Мартина Вачкова йоще глозга кокалите на баща си) и дала материал за рецензии досежно „женските перверзии и перверзното майчинство“. По антологичност рекорда би обаче подбрано антологичната само за немскоезична чужбина и редовно режеща лук в кухните на поезията Мирела Иванова, която направо получи агреман за поетически амбасадор и не позволява стиховете ѝ да се четат публично от нещо по-низше от германски посланик. Разбира се, за нормални хора тук възниква напълно резонният въпрос защо мнозина искат да бъдат заедно, като на първомайска манифестация, дори и там, където, макар и усамотена, е възможна свобода на вкуса, на въображението, на изцелителната, като че за първи път даваща се в словото загадъчност на мирозданието. Вероятно защото единственото, което ги интересува, е одобрителният държавен щемпел като маркер за престижност. Те отиват на поклонение и трябва да бъдат сигурни, че това, на което ще се поклонят, е адски „стойностно“.

След поклонението пред „стойностното“ се отваря апетит за нещо по-пикантно – промените като забулен в конспирация криминален секрет. Писателят-хроникьор на криминалитета, покойникът Калчев, се радваше на голяма почит – та нали това била историята на промените – голям криминалитет. Разрази се дори голям скандал за издаване на последните му скъпоценни записки, но той се срина и подгизна в сантиментално-сърцераздирателна акция за закупуване на учебници на бедните му дечица и тъй пропадна митът за многотиражния автор.

Апропо, наскоро в женско списание прочетох, че горещата, или както я нарича Евгени Минчев, „вонещата“ Венета Райкова обядвала често с не кого да е, а с „писателката Людмила Филипова“(разбирай жената на собственика на Технополис), внучка на Гришата Филипов, и чиято книга – рядък соцперестроечен мемоарен буламач, бе обявена на пищна премиера в царския дворец (колко подходящо) от издателя SIELA за литературното събитие на 2006, ако ли не на следдесетоноемврийската ни литература. Такова поклонение пред „стойностното“ не бях и сънувал. А пък български продуцент, завърнал се от Америка, се тюхкаше и недоумяваше защо екранизирали „Дзифт“ на Владислав Тодоров след като „в Америка били прононсирани като автори“ само Алек Попов и вездесъщият Георги Господинов. Вижда се ясно как функционира механизмът на фаворизацията и престижното и как послушковците козируват на официализираното дори и в сферата на фикционалното.

На неодържавените, останали без бандерол и неилюминирани от сензация писатели-частници пък не им остана друго освен да захванат разни малки литературни бутици с желанието все някога да бъдат забелязани като нещо по-така, а когато това не се случи, да развият всевъзможни идиосинкразии на призрачното си положение и да им се насладят. Толкова интересните Богдан Русев, Милен Русков и Райна Маркова не бяха фаворизирани като евро-писатели. Извънредно изящната Емилия Дворянова бе припозната от много загрижения да съпътства всякоя литературна и годна за нобелиране знаменитост Камбуров като аристократка и буржоазка едновременно, с което направо гилотинира универсалните ѝ литературни постижения, а защо не и един BG-Томас Бернхарт. Но както е добре известно, последният е забранил издаването на книгите си в Австрия и е изрекъл и изписал най-добре обоснованите оскърбления над австрийците, наричайки ги в последния си роман именно „католическо-националсоциалистическо народче“. Бутиковите автори се отдаваха едни на говорителство, други на напълно разобщено писателство, а трети в отказ от едното и от другото потъват в сладостна резигнация. Не можем да не отбележим че говорещият, но непишещ писател с времето осъзнава пагубната истина, че медийното лапацотене е една възможност да бъдеш преглътнат в степен, че дори да няма нужда да пишеш, след като тъй дълго си писал, без да бъдеш забелязван. А пишещият, но неговорещ писател пък храни илюзията, че ще предпази фикцията си, ако отбягва общение, което ще я постави под съмнение. Той темерутства превантивно и така допълнително утежнява положението. Колкото до отказващият да пише и да говори писател – то той се отдава на миманса на разочарованието. Осъзнаването на собствената безполезност провокира крайна, резигнационна форма на разобщеност.

Мълчание след дълго проточило се премълчаване…

Любомир Милчев-Dandy е български фотограф, писател и журналист.

Коментари (13)

- 18-02-2011|Златко

Въпреки цялата си симпатия към Любомир тук няма как да не отбележа, че гледам на такъв тип писане като на интелектуален mud wrestling, колкото и добър да е инак стилът, а може би и остротата на отрицанието му. Но пък, защо не? Отхвърлял съм десетки подобни текстове в хода на годините, но приех този – просто защото виждам дори и в ожесточението на автора му нещо интересно, нещо не само и единствено предизвикателно и по младежки агресивно. Във всеки случай развитието в една такава посока води до задънена улица – това е собственото ми убеждение – но пък Господ със сигурност не съм, така че, Jedem das Seine! Презрението и ожесточението са камъни, с които не може да се гради, те стават единствено за запокитване. Ако човек иска да се издигне над нивото на онова, което отрича и презира, то усилията му трябва да бъдат насочени към преодоляване и надмогване на отрицанието и презрението, а не към обекта на съзерцанието – просто защото, по силата на някакво вселенско тайнство, този обект в края на краищата винаги се оказва идентичен със самия него, Автора.

Но може би всичко това е просто някаква форма на празна мистика, знам ли? Препоръки и съвети във всеки случай нито давам, нито пък приемам (слава Богу, още никой не се е юрнал да ми ги дава)…

Така че, всекиму – своето!

- 18-02-2011|Багратион Пети - Любопитно

Като оставим настрана патоса и нарочното кокетиране с ретро стила, в този текст, струва ми се, има верни констатации. Все още нямаме информация за същността на литературния процес в наше време. За соца вече излязоха някои неща, като например протежираните от ДС автори и тяхното лансиране на запад. Може би съм мнителен, но по телевизиите шестват едни и същи „парафирани“ лица на културата. Работил съм за известно време в БНТ и знам, че там случаен човек не може да бъде показан на екран. Има списъци. Работи се с определен контингент, който нарядко се освежава с някой друг автор. Аналогията със соца е рехава, но не може да се отмине с лека ръка. В този смисъл виждам верни констатации в текста на г-н Милчев. И ако си правя някакъв извод от цялата тази сладко написана статия (на места – до стилистично „татлъ“), той е за ролята на издателствата в една либерално ориентирана общност. Мисля, че именно те трябва не само да издават автори „на мускули“ или да печелят от техни спонсори, а да ги менажират и лансират и в страната, и в чужбина. А за целта е нужно да превеждат техни книги и да търсят реализацията им в странство. Нелека задача. Някои ще кажат – невъзможна. Ако. Иначе алтернативат е ясна – горе е описана пищно, витиевато, па и с ретро-орнаментика. Апропо, поздрави за автора и редактора! :)

- 19-02-2011|starkmaster

Жалко ти е писанието Любомир Милчев-Dandy

- 19-02-2011|Любомир Милчев Dandy

Писането ми не е жалко, анонимус, а желирано. Колкото до мен – аз пък съм блазиран…

- 20-02-2011|Punch

Както казваше покойният Пасков. „Добро момче, ама си… приятелите.“ Защо все го оплакват тоя наш писател по начин по който му разгонват фамилията! Какво очакват от него?

- 20-02-2011|petula - Не се хаби, Денди!

Толкова много жлъч, ирония и тиха ненавист… Толкова много думи и излишен труд. Денди, може би все пак по-хубаво е да си гледаш фотографията… Писателството означава, плюс всичко друго, любов към човека. А ти си един Нарцис, който иска да бъде забелязан и оценен, пет пари не даваш що за файда има от писанието ти…

Punch писа:

Както казваше покойният Пасков. „Добро момче, ама си… приятелите.“ Защо все го оплакват тоя наш писател по начин по който му разгонват фамилията! Какво очакват от него?

- 20-02-2011|Любомир Милчев - Ний творци сме на благата

„Файда от писането“, „излишен труд“, „гледай си фотографията“ – ето в какъв хоризонт се движи рецепцията. На волнонаемни работници и бачкатори, което ме кара да считам, че тонът ми е даже прекалено любезен и щадящ, скъпи мои трудоваци…

- 20-02-2011|stan

Не съм съгласен за Мартина Вачкова. Никога не е парадирала с баща си.

- 21-02-2011|kosovar - Ха, браво

Денди, досега съм те подценявал. но си по-добър за четене отколкото за слушане. (опитах се и донякъде успях да се отлепя от прилепчивия ти маниер на говорене). материалът ти е СУПЕР.

- 23-02-2011|monka_limonka

Не мога да разбера защо пишете коментари за автора, а не за статията?

- 27-02-2011|Гост

Безкрайно уважавам и се възхищавам на писмената продукция на г-н Милчев-Dandy, което естествено ме прави безкрайно пристрастна, но един ден този стил трябва да се изучава в по-добрите университети. Нахално и самонадеяно е да давам оценки, но няма друг такъв баланс между пикантерия и тъга. Бих попитала как го постига, но си отговарям – с много ерудиция и наблюдателност.

Почитания!

- 07-03-2011|отшелник - Време беше…

Не харесвах особено г-н Милчев, изглеждаше ми превзет. Но за този текст искам специално да го поздравя! Време беше най-после някой да каже: „Царят е гол…“

- 27-03-2011|careener

очаквано от ЛМ, нелепо правдив синопсис и непомерно „вкусен“* текст. напълно непонятно ми е как подскокналите напротив очакват гракът им да бъде валидиран от съгласно кимване, затова пък досадно ясно е защо така рехавее по брюкселски дантелата аргументи на тоя ‚справедлив‘ гняв, хаха.

*в допълнение към един различен коментар малко по-горе досежно стила, перфидно издържан и чудовищно (self-) demanding, освен всичко останало той с грижата на добър стопанин (ах, прелъстително клише!), съхранява един великолепно сюблимиран пласт от българския език, в/на който има-няма шепа от пет средни по милите родни ширини са способни и посветени, и който инак би отмрял. при това върши тази огромна работа еталонно, безпардонно, с отдаденост.

. дали е слабост и опущение прякото поименно назоваване в текста? като да не е, особено пък след като словото е разписано в дискретния глосар на текста като „авторизиращо самота в социален жест“.

огромно мерси, Златко, че си приел този текст, та дори да е и изключително поради гореказаните съображения, и никои други.

Явор Гърдев и неговите директории

Автор: Явор Гърдев

През март миналата година Явор Гърдев постави в московския Театър на нациите „Методът Грьонхолм“ от Жорди Галсеран. В екипа му бяха както сценографът Никола Тороманов и композиторът Калин Николов, така и руските актьори Сергей Чонишвили, Игор Гордин, Виктория Толстоганова и Максим Линников. Оценките на руската критика бяха единодушно много високи. А спектакълът беше селекциониран за международния фестивал НЕТ (Нов европейски театър) и получи наградата на публиката.

Буквално преди дни се състоя премиерата на втората му постановка в същия театър – „Убиецът Джо“ от американския драматург Трейси Летс.

Разговорът, който публикуваме тук, проведохме през лятото на миналата година. Той е свързан с работата му върху „Методът Грьонхолм“, но наред с това дава достатъчно добра представа за състоянието на днешния руски театър и в голяма степен обяснява защо Явор Гърдев, поне на този етап, предпочита да работи в Русия.

Какво представлява московският Театър на нациите, в който направи спектакъла си?

Театърът работи на комбиниран принцип. Има собствена продукция, но и представления, на които е домакин… Те са обикновено чуждестранни. Доколкото зная, театърът е наследник на Театъра на дружбата между народите от социалистическата епоха, който се намира в сградата на известния театър „Корш“ – един от първите театри в Москва. Това е мястото, където са се срещнали Станиславски и Чехов. В ресторанта към театъра, в който правих кастинга, имаше на една от масите паметна плоча, на която пише: „Тук, на тази маса, Чехов и Станиславски за първи път…“. Сградата на театъра е паметник на архитектурата и е великолепна. Затруднението е в това, че не е достроена. Театърът на нациите съществува, но още не е влязъл в своята си сграда, тя се строи в момента. Като цялата архитектурна основа остава, но се изтърбушва и се модернизира напълно в технологично отношение. В Москва театрите са направени действително, както трябва. Те са със съвършено модернизирана технология. Проектът „Театър на нациите“ от няколко години се ръководи от Евгени Миронов. Това е много силен и авторитетен театрален проект за Москва. Той набира скорост, има много амбициозен репертоар, общо взето, и много амбициозна селекция. Миронов днес е голяма звезда. И това дава допълнителна легитимността на проекта… А това в Русия се цени. Миронов е играл в представленията на Петер Щайн, на Еймунтас Некрошюс и други, все големи режисьори, които правят руски представления. Или пък е продуцирал техни спектакли. Освен това, негови съветници са Роман Должански (критик, театрален наблюдател на в. „Комерсантъ“) и Марина Смелянска (която преди това е работила с Кама Гинкас и Хенриета Яновска в Московския ТЮЗ). Тя фактически е заместник художествен ръководител, а пък Роман Должански отговаря за репертоара, за избора на пиеси и за международното сътрудничество. Должански заедно с една от най-добрите им критици – Марина Давидова, прави международния фестивал за нов европейски театър (НЕТ), на който участвахме с „Калигула“. Те постоянно гледат много театър в Европа и не само в Европа, тоест, през цялото време са наясно с картината на европейския театър и с взаимодействията в него.

Театърът на нациите държавен ли е?

Да, обаче има и спонсори. Там държавните театри получават основна субсидия от държавата, но тези от тях, които са престижни, имат много силни спонсори, което е взаимно легитимиращо. Доколкото виждам, за големите руски магнати е въпрос на престиж да финансират театър, тъй като там театърът е предмет на уважение и помощта за него е нещо, което в обществен план е действително ценено. Спектакълът, който беше реализиран преди нашия, беше на Алвис Херманис – „Разказите на Шукшин“, за който Миронов взе „Златна маска“ за главна мъжка роля, художничката взе „Златна маска“ за костюми, а „Разказите на Шукшин“ получи „Златна маска“ за най-добър спектакъл. След това дойде „Методът Грьонхолм“. След нас ще работи Некрошюс, след това -Томас Остермайер, а след него – Робер Льопаж… Общо взето, това са плановете за близките две години.

Вероятно за такива големи режисьори трябват много пари…

И пари, разбира се, но и вкус…Ето, в Москва бе създаден център за съвременно изкуство „Гаража“, направен с пари на Абрамович. Стар автобусен гараж от времето на социализма. Огромно пространство, което е направено изумително. И то веднага, със самото си отваряне, става едно от местата за съвременно изкуство в света. Защото там влизат кураторите на „МоМа“, на „Тейт Модърн“; канят се първите 5 или 10 най-големи колекционери в света. И всичко това се извършва професионално, нищо няма компромисен характер… Ако се прави, то се прави, както трябва. И изложбите там са много амбициозни, те са курирани така, че мястото да привлича хора и от чужбина. Така е и с Театъра на нациите… Въобще, известните театри в Москва са едри предприятия, в които влиза много публика, те имат спектакли, които се играят много дълго. Сега, например, гледах спектакъл, който се игра и в България през 1985 г. – „Юнона и Авос“. Той се играе 30 години. Актьорите са сменени, поколения са минали вътре. Единият от актьорите, с които работих, Сергей Чонишвили, е в „Ленком“ и в момента е поддържащ режисьор на този спектакъл. Играл е няколко роли в „Юнона и Авос“, но сега само вкарва нови хора, прави тренинговите репетиции, с това Марк Захаров вече не се занимава. И спектакълът се играе 30 години при съвършено препълнен салон, в същия си вид… И това продължава да бъде някак си култово представление в Москва. Нали разбирате, че това е немислимо да се случи в София. А това съвсем не е спектакълът с най-дълъг живот в Москва.

Как планират представленията в Театъра на нациите: докато има публика, или се изиграват определен брой и… край?

В оптималния вариант се играе толкова, колкото издържи. Този театър е на принципа на нашия Театър 199. Той кани актьори от други театри, има също актьори, които играят предимно в него, но не са на щат. Режисьорите всеки път започват „на чисто“. Те са в позиция „кастинг“ и си избират от големия московски пейзаж… Разбира се, ако тръгнеш да избираш от този пейзаж, ще попаднеш в едно море, в което ще се удавиш. Затова казваш с кого искаш да се видиш, а и от театъра ти предлагат актьори. И така се стига до кастинга. Точно преди премиерата ни беше кастингът на Некрошюс. Томас Остермайер беше дошъл в МХАТ за един уъркшоп, но междувременно вървяха разговори и с него. И това прави този театър привлекателен за актьорите. Защото те много искат да играят в такива представления. Освен това, работят изключително мотивирано. Трима от актьорите ми са много големи звезди, само четвъртият беше наскоро дошъл в Москва. Снима се вече в сериали, но все още е ново лице. Но другите трима – те са много известни, а това е капитал за театъра. Защото, когато сложиш на плаката си техните имена, те сами привличат не малко публика и продажбите зависят и от тях.

Ти ли предложи пиесата на театъра?

Да, защото тя е така написана, че сменя контекста си според мястото, в което се поставя. Т. е. когато се поставя в Русия, персонажите стават руснаци… Пиесата е базирана на някакви реалии, които предполагат, че в корпоративния свят, който е интернационализиран, се възпроизвежда, общо взето, една и съща ситуация…

Защо пожела да направиш тази пиеса – заради нейната космополитност ли?

Не само. Никога не решавам да правя една пиеса само по една причина, а по комплекс от причини. Първата и най-важната е, че на мен самия ми е интересна. Тоест, не е задължително да правя, да кажем, в Русия руска пиеса. Алвис Херманис, който постави Шукшин, твърди, че всъщност неговото било скок в много дълбока вода; и ако е знаел какво ще бъде, може би е нямало да се реши да го направи.

Не би правил в Москва нито руска, нито българска пиеса, така ли?

Никога не подхождам с този национален аршин. Ако направя българска пиеса, тя се превръща задължително в „едно българско събитие в Русия“. А Галсеран е интересен автор. Много интересно борави с езика. И пиесата има много здрава конструкция, в която интерпретативното поле е като че ли стеснено. Това за мен – в чужд контекст – е и момент на сигурност, на удобство. Сега вече познавам доста актьори, познавам контекста и знам как се работи в него. В началото имах илюзия, че съм наясно с руската култура. Но познаването на езика, на литературата са недостатъчни. Факторът, че добре боравя с езика, е изключително преимущество. Когато работих в Турция (бел. ред. – „Бурята“), говорех на английски, бях превеждан на турски и получавах обратно превод на английски. Така се получава едно удвояване, при което в превода много неща се деконтекстуализират, губят се. Докато в Русия, при пряко общуване, нямам усещане, че каквото и да било от това, което съм искал да кажа, е било изгубено

Театърът лесно ли се съгласи да се ангажира с тази пиеса?

Практически веднага. Бяхме в Москва с „Калигула“… Преди 7-8 години бях на един друг фестивал, „Територия“, който е за авангардно изкуство. И там имах уъркшоп в театъра на Анатолий Василиев, майсторски клас със студенти, в който изнесох лекция от може би три часа. Бяха сигурно 300 души студенти, които през цялото време не мръднаха… Никога не съм усещал такова внимание… Бяха и актьори, и студенти от различни курсове на институтите – не само от Москва… Такова любопитство и желание да научиш нещо, и такава концентрация на вниманието направо те вдъхновяват. У нас обикновено се бориш да задържиш вниманието, докато обратно, в Русия, хората много внимателно гледат театър. Това се забелязва абсолютно на всяко представление, независимо дали то се харесва или не. Фестивалът „Територия“ беше организиран от група хора, между които и Миронов. Тогава за пръв път получих предложение за постановка – говорихме с Должански и Миронов за такава възможност. А през декември 2009 г. стана гастролът на „Калигула“. Тези няколко събития се навързаха и попаднаха в контекста на представянето на „Дзифт“. Тук трябва да кажа, че руската култура, за разлика от много други, е силно помнеща култура. Тя винаги те гледа в развитие. Забелязвам, че всички, които нещо питат или пишат за представлението ми, задължително се позовават на двете предишни. Тоест, ние този режисьор го знаем от „Пухеният“, от „Калигула“, а и от „Дзифт“… И се оказва, че от теб се очакват някакви работи, чакат да се появиш в еди-кой си регистър. И изведнъж, като има разлика – защото в това представление има разлика – възникват въпроси. Това е добре, защото означава, че се движиш по някакъв път, който е вече маркиран. И тогава разликите вътре се забелязват. А не някак си…

… все на чисто да почваш…

Да, всеки път да си абсолютно на чисто… Това е важен аспект на тази култура, тя така гледа. Ако си стъпил в Москва с нещо, ако твое представление или филм са били показвани и са получили вниманието на професионалната общност, на гилдията на критиците, този материал вече е натрупан, усвоен е. Това е част от техния театрален живот – нещо, което не е характерно за нашия, нали? Никой тук няма да тръгне да анализира гостуването на трупата „Х“ от Англия в Народния театър и на Варненския фестивал като част от българския театрален живот. А трябва да се има предвид, че в такъв голям театрален център като Москва ежедневно влизат всякакви представления. Освен руските спектакли, поне веднъж седмично можеш да гледаш нещо много интересно на важен чужд режисьор, който гостува.

Критиката как се справя с тази необозримост?

Много е трудно. Сигурно не винаги успява… Справочникът им за месечната програма на театрите е като дебел тефтер. Само като го прелистваш, разбираш, че дори всеки ден да ходиш на театър (а там критиците всеки ден ходят на театър), можеш да видиш най-много една пета от предложеното. Но има и натрупване на някаква критична маса, благодарение на която се знае какво въобще си заслужава да се види. Затова критиката не изпуска нищо. Например, авторитетът на даден фестивал е нещо, което насочва критиката и публиката. Защото много неща трудно се добират до видимост. И това е нормално при толкова много сцени. А техният брой нараства. Сега има 280. И има публика за всички.

Колко души побираше салонът, в който се играе твоят спектакъл?

В театър „Мейерхолд“, където ще се играе до края на този сезон, местата са 380-400. Казват, че от новия сезон ще качим спектакъла в зала за 600 до 800 души. Но не трябва да променяме нищо, защото от самото начало знаехме, че ще се сменя сцената. И декорът ни е съобразен с бъдещата сцена на Театъра на нациите. Той е широк 12 метра, по-широк е от портала на Народния театър. Мерихме го, защото имаше разговори дали може да дойде в България. Засега поне не може и заради трудното съгласуване с програмите на актьорите. Те постоянно снимат във филми и в сериали.

Как мина кастингът на актьорите? От театъра ли те ориентираха?

Бях в кореспонденция с Должански и Смелянска по тези въпроси. След „Калигула“ през януари се оформи този луфт от три месеца в „Цинкограф“, в който можеше да се направи нещо, и аз просто им се обадих и казах: „Тук имам една дупка – ако искате, можем да направим представление в това време.“ Предложих им две пиеси. Нали в джоба ми стоят винаги поне 3-4. А някои от тях стоят отдавна, от 1994 г. примерно има пиеси, които стоят. Имам в компютъра си директория „Висящи проекти“.

Актуализираш ли я периодично?

Постоянно хвърлям нещо в нея. Когато реша, че това е пиеса, която искам да направя, просто си записвам заглавието, написвам годината, в която съм го решил, и я хвърлям в тази директория. И като се замисля какво да правя, знам, че стоят там едни висящи проекти… Част от тях ги чистя, когато реша, че не ме интересуват вече. И ги слагам в „Нереализирани проекти“. И такава директория имам.

Не е ли възможно примерно след две години да поискаш да се върнеш към някой от тези проекти?

Нищо не хвърлям. Това са маркери на паметта, за мен това са много важни работи. Да кажем, тази сутрин станах в 8.30, качих се на колата и тръгнах да обикалям разни места, които са маркери на емоционалната ми памет. В цяла София има такива. Те ми се „актуализират“ емоционално, не само на нивото на спомена. На много места отидох, които са свързани с някакво преживяване. То е като онова, за което говори Кант – „целесъобразност без цел“. Целесъобразно е, но практически е безцелно. Преди години видях в Турция едни хора да клечат на магистрала с три платна, от двете страни поток коли, а някакъв човек седнал между двете мантинели на еластичната ограда в една тревичка… Когато го видях и втори път, попитах шофьора: „Какво е това?“ И той ми казва: „Те си идват при оджака“. Там, на това място, е била къщата им, съборили са я заради магистралата, човекът живее примерно в Истанбул, но идва и си сяда там, където му е бил домът… Това ме стъписа… Седи си човекът, където му е било огнището, после сяда в колата, която е паркирал отстрани, и си отива… Та така и с тези проекти, дето са в директориите. И те са свързани с подобно активиране на емоции, на памет, на ситуации. Те може да са абсолютно неприложими в актуална ситуация, но може пък и да са…

Какво те привлече в „Методът Грьонхолм“? Защото пиесата е може би извън руския контекст. Четох коментар: „Тя е онова, което ни предстои“. Така да се каже, този кошмар още не е техният кошмар…

И аз така си мислех. Те обаче, според мен, са вече в този контекст, без обаче до край да го осъзнават. Просто не е тема в изкуството. Защото се помни това, което става важна тема в изкуството.

От това зависи и жанрът. Описаното в пиесата е смразяващо, а в същото време е обявена от автора като комедия… Ти как им прочете пиесата и те как я приеха?

Ами, общо взето, като играчка-плачка. Всичко започва някак на игра и свършва зле. Това е хубавото в тези обрати на черната комедия и въобще на този жанр. Напоследък забелязвам в себе си много силна привързаност към този жанр. Защото в момента, според мен, черната комедия е валидният антиутопически жанр. Тя фактически е достатъчно свързана с традицията на абсурда, с традицията на гротеската. И има много корени, например Гогол, Булгаков, Бекет, Йонеско – те някак си всичките се събират в една такава постдраматична черна комедия. И ми се струва, че тя е най-адекватната форма, в която може да се прави театър на жестокостта, който едновременно с това да бъде много смешен. В тази пиеса има сатира от онзи остър вид, който на мен много ми допада. Тоест, сатира с метафизически привкус…

… в която всички са измамени. Никой не умира, но умира възможността да си свободен, всичко е тотално съобразяване…

Галсеран търпи различен вид интерпретации. Той може да бъде интерпретиран и чисто фарсово – има такива постановки. Аз лично гледах да извлека максимално драматичните обеми на пиесата… Защото комичните тя си ги носи… А руските актьори това добре го могат. Защото имат този тип концентрация и емоционална конституция, която им позволява много сериозно да взаимодействат в материал, който действително ги интересува. Те не играят коментарно, те играят, напълно вярвайки; играят много задълбочено. Гледаш ги от дистанция и ти самият започваш да усещаш ефекта на нежеланата вина – вината, че това им се случва. Такова нещо имаше и в „Пухеният“ – ставаш свидетел на нещо, без да имаш избор. Ако би имал избор, може би не би искал да станеш свидетел на всичко това. И тази вина води до един антиутопически ефект, който фиксира жанровата стилистика.

Търсиш ли в представлението катарзисен ефект?

Търся, да. Той не е оптимистичен. Но ако говорим по същество – както е при Аристотел – в този случай точно това би трябвало да се получава. Защото Аристотел говори, че ти трябва да си подложен на страх и да изпитваш състрадание. Т. е., ако няма страх и състрадание, няма и изчистване… Но, за да се изчистиш, трябва те силно да се активират. Страхът, че това същото може на теб да ти се случи. В пиесата многократно има такива едни, бих ги нарекъл, предкатарзисни контракции. По сюжет има драматургично организирани такива контракции, в които се освобождаваш от някакви илюзии…

И идват новите илюзии…

Да. И си мислиш: „Този път разбрах“. Но пропадаш втори път, очистваш се и от тези илюзии, имаш трети илюзии. И така – до края…

Ти фактически „откриваш“ за руския театър вече двама автори. Когато гастролира с „Пухеният“, писаха, че за пръв път се срещат с пиеса на Мартин Макдона…

На път съм и с трети автор да го направя. Те не че не знаят за тях, но не бяха ги поставяли, не бяха усвоени от тяхната театрална култура. А след нашето представление Макдона страшно много се играе. Включително и „Пухеният“, който е поставен в МХАТ от Кирил Серебреников.

Казваш, че и трети автор ще им „откриеш“. Нови проекти ли имаш за Москва?

Имам в джоба един автор, който не е игран и е много добър. Веднага след премиерата получих моментална покана за нова постановка. Отново в Театъра на нациите. Тя не е свързана с „кога“, тя е, ако се отвори прозорец. Ако сега се отвори прозорец, може да отида и да направя още едно представление.

Нека да се върнем към актьорите ти…

В Русия има изключителни актьори. При това – голямо количество изключителни актьори. Такива, на които наистина не можеш нищо да им кажеш – така трябва да е, така е. Това е забележително. Има, разбира се, и точно обратното. Въпросът е, че обемът е голям, огромна е масата, от която могат да излязат тези, изключителните. Ние в много отношения сме жертва на страшно много илюзии и предразсъдъци по отношение на руснаците. Например, че те са много емоционални… Нищо подобно. Определено са по-малко наивни и романтични от нас. Това мога да го кажа със стопроцентова сигурност. Самата Москва е силно агресивен град. Такова усещане съм имал само в Ню Йорк. Усещането, че трябва да имаш определена форма на защита от заобикалящата те среда. Но тази защита те и повдига мотивационно и действа като сила на оцеляване. Все едно влизаш в хокеен мач и получаваш една преса; и от тази преса вече трябва да се види колко можеш да издържиш. Защото това е голямо струпване на хора, голяма конкуренция и наистина трябва да можеш да се докажеш…

Като героите в „Методът“, които трябва да издържат теста.

Така е. Взискателността към актьорите е жестока. Там абсолютно никой не си поплюва по отношение на взискателността. И няма значение кой колко велик режисьор е. В смисъл, колкото и голямо име да е, там се пердаши яко – много трудно може да се мине, без да те напердашат. Аз очаквах, честно казано, от гледна точка на критическата реакция, много по-твърдо посрещане. Защото виждам какво пишат за другите представления. При това за представления, към които не мога да имам почти никакви претенции. Там те следят много отблизо и много изкъсо. И актьорите хич не ги щадят. За да бъдеш звезда в Русия, трябва да можеш. Не съм видял там някоя звезда да е станала нещо само защото е хубавица или защото е нечия роднина. Няма такова нещо. На терена, където се оформят тези, много известните, все едно си на силов мач, в който излизат добрите. И виждаш, че тези хора могат това да го правят…

А има ли го обратното: много добър актьор, а не е популярен?

Да.

Защото при нас има актьори, които не се радват на известността, която са заслужавали с таланта си.

Там има нещо по-хубаво, според мен. Има актьори, които са осъзнато добри, назовани като добри, а не са известни. Тоест, има много ясно деление между известни и добри. Защото има добри, които са известни, и добри, които не са известни. Има и известни, за които се знае, че не са добри. И това се назовава. Те са, как да го кажа, тип плебейски звезди. Тези, които наистина са много обичани, но някои от тях, като се качат на сцена, са напълно невалидни, просто не го могат. По-важното е, че тези, които са добри, някак си се намират, виждат се. Може да нямат такова признание, може да не са много популярни от сериалите, но на мястото си тежат, в театъра тежат. И публиката знае за тях, ходи, гледа ги…

Твоите актьори звезди ли бяха?

Игор Гордин е театрална звезда. Играе в повечето представления на Кама Гинкас. Чонишвили – също… Ако гледаме от касова гледна точка, най-голямата звезда е Виктория. Виктория на плаката, това е гарантирана публика. Тя е и театрална, и кинозвезда. Много добре осъзнавам, че можах да взема тези актьори само защото кастингът беше обявен от театъра на Миронов. А той е, както казах, много престижно място.

Колко са днес престижните театри в Москва?

Десетина са. МХАТ „Чехов“, ТЮЗ, Театърът на нациите, театърът на Анатолий Василиев…

А „Ленком“?

Също има престиж, но „Ленком“ е специален тип театър, по-музикален, с по-едри спектакли… Той е туристическа атракция. Като идват на екскурзия в Москва, хората ходят там.

Лесно ли намери общ език с артистите, разбраха ли какво искаш?

Да. Кастингът ми не беше класическият – всеки да изпълни нещо… Просто се срещнах с тях. Интуитивен кастинг. Това е напълно достатъчно. Срещнах се с кръг от хора, като голяма част от тях бях гледал в киното… Това са актьори със страхотно натоварване, те самите имат агенти, които уговарят техния график. Тези, с които работих, имаха такъв режим на работа, какъвто съм виждал само в Америка. 4 или 5-часова репетиция, като до 11 часа, когато репетицията започва, Чонишвили, примерно, вече е минал през две студия и е записал нещо си… Защото е един от най-известните гласове в Русия и постоянно озвучава някакви неща. Гласът му е страшно известен. Даже голяма част от хората не му знаят лицето, а му знаят гласа… Та той, примерно, има 3-4 озвучавания в един ден, репетиция, понякога представление вечер, понякога репетиция в собствения му театър. И неговият график се прави от сутринта, от 7 часа (а там задръстванията са жестоки, за по-малко от два часа с кола никъде не можеш да стигнеш)… Но всичко е организирано перфектно. И такъв мениджмънт на времето, на собственото време, който, парадоксално за мен, инжектира енергия, а не я отнема. Тоест, тези хора постоянно са във форма, те не могат да си позволят да се одремят, защото това „скъсва“ дневния им ред. И никакъв алкохол… Нито един от тези хора нито веднъж, за целия период, не съм го видял да пие. Със сигурност има и хора, които пият, но не и тези, с които работих. Тази самодисциплина е вид самовзискателност, която те държи в кондиция. Защото те са длъжни да са в кондиция. Ако те не са в кондиция, няма да са толкова търсени. А ако не са толкова търсени, няма да заемат съответното професионално място. Важно е да се знае, че професионалното място в Русия носи съответния социален статут и съответните пари. Които за такъв тип хора са много, просто много пари.

У нас е трудно да се каже, че качественият труд и професионалното място носят пари.

У нас това в никаква мяра не съществува. Това би трябвало да значи, че ако направиш едно представление, което е било най-хубавото за годината, следващият твой хонорар моментално скача чувствително – в Русия така би станало, в Америка така би станало… Тук не си никога по-добре платен, защото си направил нещо добро.

Да се върнем към работата ти с артистите. Нямаше никакви проблеми, така ли?

Ами общо взето, като се изключи тежкият график, който половината време правеше невъзможни репетициите с четиримата заедно. Всеки ден сме имали репетиции. Въпросът е, че някои от тях са били само на сегмент. Но пълноценно присъствие в репетиционното време – това е съвсем друг въпрос и там нищо не мога да кажа. Бетон. И като текст, и като подготвеност.

Би ли направил тази пиеса някъде в България, въпреки че е поставена вече в МГТ „Зад канала“?

Сега не, но по принцип да. Аз не правя по два пъти една и съща пиеса. Засега. Може би ще дойде такъв момент, но засега изгубвам интерес, като направя нещо, да го правя пак… Струва ми се губене на екзистенциално време. Все едно повтарям някаква част от живота си, която няма за какво да я повтарям, така ми изглежда в момента. Може да дойде друго време…

Мисля, че театърът ни губи, че не постави „Бурята“ и у нас (след Турция).

В България не можем да си го позволим. Защото в случая става дума за технологични неща. Не можеш да излееш на българска сцена пет тона вода! „Крал Лир“ в Народния театър, дето изглежда много сложно представление, като степен на сложност е по-лесно и от турското, и от руското.

Смяташ ли, че можеш да удържиш на такъв ритъм, какъвто е московският?

Да. На мен ми действа добре. Иначе се разхлабвам, не мога да се мобилизирам. Добре ми действат принудите.

Разговора водят Копринка Червенкова и Никола Вандов

2010, лятото

Източник

Явор Гърдев е български театрален и кинорежисьор. Завършва Националната гимназия за древни езици и култури „Константин Кирил Философ“ (1991). Магистър по Философия в Софийския университет „Св. Климент Охридски“ (1997) и магистър по специалността „Режисура“ за драматичен театър в класа на Иван Добчев в Националната академия за театрално и филмово изкуство „Кръстьо Сарафов“ в София (1998). Специализира и получава допълнителна квалификация на различни форуми и в различни институции в Германия, Франция, Великобритания и Съединените американски щати (1996-2003).

Тодор Живков и икономиката на днешна България

Автор: Красен Станчев

Интервю на Иво Беров от в-к Седем с Красен Станчев от Института за пазарна икономика[70]

Иво Беров (И. Б.): Вероятно този въпрос ще ви се стори глуповат и излишен, но той беше повдигнат не от случаен човек, а от сегашния министър-председател на България. Колко Българии построи Тодор Живков? Какво беше наследството му от икономическа гледна точка? Какво значи едно правителство да построи една стотна от това, което Живков е построил?

Красен Станчев (К. С.): 1/100 част от нула е нула. Не съм сигурен обаче, че „Тодор Живков“, т. е. управлението на БКП и на този човек от 1956 до 1989 г., е създало повече, отколкото е разрушило.

Разрушението от това време още тегне като гири върху дохода на гражданите и фирмите в България. Ето няколко примера от различни области на живота.

Държавният дълг от управлението на БКП ще бъде изчистен едва през 2013 г.

Пенсионната система е в криза от – ако не ме лъже паметта – от 1957 г., по демографски причини, породени донякъде от насилствената индустриализация.

Оттогава са и проблемите на държавната топлофикация, преорганизирана по съветски образец през 50-те години.

В началото на 60-те е одържавена поземлената рента на ТКЗС-тата, това създаде проблеми през 1992 г. и след това, до поне 1998 г., – проблеми с реституцията на земята, напояването, използването на машини в земеделието – накъсо: с капитала и ефективността на земеделието и проблеми с цената на земята за нейните собственици.

Пак тогава, по лично настояване на Живков, въпреки отрицателната перспективност на предприятието е построен „Кремиковци“ (по едно време преименувано на комбинат „Л. И. Брежнев“, не след дълго старото име бе върнато, поради смяна на климата в Москва) – предприятие, което почти никога не е работило на нормално изчислена печалба, което през 1994 г. изпи водата на софиянци, през 1996-1999 струваше на българските около 900 милиона днешни лева неизплатени стокови кредити (електричество, газ, горива и вода), през периода 1999-2003 бе проблем за около 12 хиляди работници – съкратени или принудени да напуснат, а през 2008-2009 за още 3-4 хиляди, за 18% от продажбите на НЕК, почти 25% от търговските превози на БДЖ и почти 90% от оборота на две дунавски пристанища.

През 1960-те бе „реформирано“ и управлението на водните ресурси. Това е основната причина за проблемите с наводненията през 2004 и 2005 г.

През 1970-те започва строежа на магистрали, но през 1976 г. съответният партиен конгрес, пак по идея на Живков, спуска 25% план за икономии. Резултатът е, че експлоатационният срок е съкратен от 40 на 15 години, че строителството на някои отсечки на „Хемус“ бе завършено през 2000 (докато 22 години хората харчеха по два литра гориво, тътрейки се няколко километра с колите и камионите си по деретата преди Ябланица), че тунелите не работеха както трябва в продължение на 25 години и че там и на други места строителството все още продължава.

Ако Борисов има предвид магистралите, по-точно е да се каже, че от няколко години насам се пооправят зулумите на ХI конгрес на БКП. Разбира се и тогава, и сега това става с чужди пари, и с нови зулуми.

Наскоро (т. е. след 2002 г.) се оказа, че най-големият проблем със строителното наследство на комунизма ще бъде АЕЦ Белене. По груба оценка преките разходи (т. е. без да се смятат пропуснатите ползи за други части на енергетиката и икономиката) по този проект ще са около 12 милиарда евро, около 1/3 от БВП за 2010 г. Въпреки това Симеон Втори, Станишев, Първанов и сега Борисов го пробутват в угода на няколко руски и български мушморока.

Това е само най-видимата част от достиженията на онова управление.

И. Б. : Кои са основните неща, които обществото не узна за икономиката ни през социализма?

К. С. : „Обществото“, независимо дали заедно с думата се употребява притежателното местоимение, нищо не знае; могат да знаят нещо само отделните хора. Например аз и моето общество, моите близки, знаем, а аз дори разказвам, когато ме питат. Всичко вече може да се узнае. Това може да направи всеки, който има желание. Например книгите на Христо Христов, който навремето работи в „Демокрация“ и доскоро беше в „Дневник“ и „Капитал“, са доста точна стопанска история на гордостта на г-н Борисов. Впрочем тази гордост той споделя с не съвсем прилична според него самия компания.

Имат се предвид книгите на Христо Христов Тайните фалити за комунизма(Сиела, 2007) и Империята на задграничните дружества (Сиела, 2009). Изключително добра е написаната от г-н Христов биография на Тодор Живков (Сиела, 2010), но г-н Борисов, изглежда, не я е чел или, ако я е чел, задочно спори с нея.

Но някои разрушения са толкова големи, че не могат да се обозрат без специално усилие. Ето, споменах „Кремиковци“, но това е само най-наскоро станалия видим проблем, породен от икономическо решение от 1966-67 г. Но същото е с авиокомпания „Балкан“ (създадена, ако не ме лъже паметта през 1949 г. под името „ТАБСО – транспортно-авиационно българо-съветско обединение“) и нейното управление, както и това на „Булгартабак“, „Нефтохим“ и цялата добивна промишленост – от медодобивния комбинат „Георги Дамянов“ – гордостта на Вълко Червенков до „ГОРУБСО“ (друга съветска абревиатура). Те престават да произвеждат загуби чак когато са приватизирани в края на 1990-те. Изключение прави само едно предприятие: КЦМ Пловдив („Димитър Благоев“), оставено на самоуправление от правителството на вашия съименник Любен Беров и днес между световните лидери в отрасъла си.

Но къде е бил проблемът? Аз го разбрах през 1990 г., след като с Иван Костов и Александър Томов прекарахме един ден, заедно с директора на КЦМ (който си е все на тази длъжност, но вече като заслужил съсобственик), четейки счетоводните отчети на предприятието от 1980-те години. Оказа се, че обяснението е в „гениалната“ идея на няколко шопа около Тодор Живков плюс Дойнов (списъкът е дълъг) да се натоварят мощностите на добивната промишленост, а печалбите да се прехвърлят за производство на електроника и компютри. Ето резултатите:

a) Създадена е компютърна и електронна промишленост, най-вече в Правец, но не само;

b) Развиват се умения по разбиване на ембаргото на КОКОМ (кражба на софтуер и патенти), не много успешно като кражба, но забележително като умение за покриване счетоводни следи и пренасочване на печалби за финансиране на борбата с капитализма (в Никарагуа, Ангола и други „братски“ страни) и в частни джобове;

c) Обвързване със съветския и този на СИВ пазари за компютри и електроника, което пък води до бърз упадък на цял един отрасъл през 1991 г. с 15 хиляди души работещи в него и загуба на конкурентни предимства през 1990-те (когато пък наново възникналата подобна промишленост – например – в Румъния е вече с 26 пъти по-голям обем продажби от българската);

d) За да е „по-ефективно“ прехвърлянето на ресурси, гениите вземат министерски решения, освобождаващи добивните предприятия от задължение да работят с пречиствателни съоръжения; тези решения, както и много други идиотщини в България, са напълно в рамките на закона, в частност на действащия тогава закон за опазване на природната среда от замърсявания;

e) Това пък води до увреждане на водите и почвите и до болести, които все още се чистят и лекуват, но никой не е направил проста сметка колко е струвало и ще струва всичко това.

Последиците от обвързването със СИВ и СССР, става дума за 80% от износа (при около 55% за Чехословакия, 35% за Румъния, 10% за Словения), са ужасяващи за стопанските развития през 1990-те: частният сектор успява да преориентира продажбите си към други пазари много по-късно от нова Европа, което обяснява (донякъде) и късното членство в ЕС. Не е такъв случаят, например, със Словения – от 1992 г., първата година на независимост, почти 60% от търговията ѝ е със сегашния ЕС.

Не е пресилено да се каже, че разходите по преориентирането на износа към ЕС и други части на света е следствие от политиката на „Тодор Живков“. Това е процес, който отнема седем-осем години, от 1990 до 1998 г. През този период гениалните достижения на стопанската политика от 70-те и 80-те години са изчезнали, предприятията в електрониката и софтуера започват от нулата, на зелено.

И пак, това е само видимата част от историята. Рожба на обвързването със СССР и неефективната енергетика. В нея технологичното обновление започва едва през 2003 и 2006 г., с инвестициите на Enel и AES (които засега имат и достойнството да намаляват енергийната зависимост от Русия). Но тези инвестиции са договорени през 1999-2001 г. Те са първите съвременни технологии в отрасъла от 1975 г. насам. И миналото, и това правителство обаче предпочитат да подкрепят най-неефективната и мръсна ТЕЦ – „Брикел“.

Само шепа хора знаят, че за целия период от 1944 до 1997 г. почти не е имало устойчив икономически растеж.

Според икономико-статистическата конвенция устойчив е всеки ръст на БВП за период от три и повече години. По времето на комунизма, такива периоди има два – в края на 1940 и началото на 1950-те, в края на 1960-те години, макар дългосрочният ефект да е фалшивата икономика, която описвам. (Между другото фалшива е всяка икономическа ситуация, в която мислиш, че печелиш, но после се оказва, че губиш.)

Интересно е, че тези сметки за стопанския растеж по времето на комунизма не са направени от български специалист – няма такъв, комуто това да е интересно. Оценката е на един полски колега, Гжегож Колодко, чиято дисертация по изпълнението на „петилетките“, пресметнато като нормални стопански показатели е меродавна по въпроса.

Колко струва обаче възприемането на България като бивша 16-та република на днешните поколения, това още никой не е смятал. Но затова пък се знае кой е виновен и защо.

И това пак е ролевият модел „Тодор Живков“, неговият интерес да остане на власт, с подкрепата на Хрушчов, Брежнев и Горбачов. Тук вредността на управлението на Тодор Живков прераства в икономическа и политическа гротеска.

Иначе историята е много проста, фактите за нея дължим отново на Христо Христов. Към края на 50-те България фалира по плащанията си по дълга към две съветски банки. (Номинално те се водеха банки на СИВ, дълговите отношения с тях бяха изчистени през 2002-2003 г., по много интересен начин: дълго време мислехме, че те дължат на България пари, но се оказа, че е обратното.) За да плати дълговете, министър-председателят Тодор Живков не преговаря с кредитора, не търси стопанска ефективност (както впрочем преди 1956 г. правят полските и унгарските управници, а през 60-те чехословашките), а просто прехвърля златния резерв на БНБ в Москва, както се твърди – без да пита управителя на БНБ. Не е сигурно, че бъдещите плащания по подобни дългове ще са безпроблемни, затова Москва приема златото без признаци на въодушевление. Новата идея на Тодор Живков е да прехвърли и страната под управлението на КПСС, само и само да не го сменят. Слава на Бога, този демарш съвпада с Берлинската и Карибската кризи. Но последица от този ход са „Кремиковци“, „Нефтохим“, поддръжката на световната революция в Африка, Латинска Америка, Палестина и Египет.

Международната икономическа вредност на Тодор Живков придобива глобални измерения на два пъти – в края на 60-те и в края на 70-те години. Тогава с негово де факто вето в СИВ са отхвърлени два опита за реформи на комунистическите икономики: при планирането да се използват цените на ресурсите на Лондонската стокова борса и като счетоводна единица в СИВ да се въведе щатския долар. Защо той постъпва така? Защото при тези реформи той самият би станал скоро излишен, заедно с всичките „Кремиковци“.

Малко хора знаят, че Живков прибягва до трика с 16-та република и по времето на Горбачов, на 23 август 1989 г. Тогава той обяснява на своя домакин, че България ще бъде много верен съюзник на СССР, не като Полша и ще направи „всичко“. На този ден се пада 50-годишнината на пакта Молотов-Рибентроп и по този повод през трите балтийски републики е организирана 600-километрова жива верига. Горбачов му отговаря саркастично: „другарю Живков, трябва да ви изпратим в Прибалтика, да им поговорите“ и напуска срещата.

Изпитвам чувство на срам от подобни съвпадения през 1989 г. Например, по времето когато Дюла Хорн нарежда отваряше на австрийската граница за бежанците от ГДР, Тодор Живков изгони турците от България. Но както и да е… Важно е, че през 1990-те нито Желю Желев, нито всички останали, които имахме самочувствието, че България прилича на страните от Вишеградската четворка, не можехме да убедим никого страната да бъде приета в този клуб. Една от причините е, че всички помнеха поведението на Тодор Живков.

* * *

И. Б. : Повечето хора са на мнение, че двадесетгодишната ни демокрация е неуспешна и несполучлива. Така ли е от икономическа гледна точка? Имаме ли все пак някакви успехи? Имахме ли времена на възход? Кои са те ?

К. С. : Категорично не приемам, че тези 20 години са такива. Т. нар. „хора“ не си дават труда да се замислят или прочетат нещо разумно и съответно избират за управници хора, които приличат на тях. Една от особеностите на икономическото обяснение на света е, че в него няма чудеса и че то показва как решения, взети преди много години, създават фалшива икономика днес. Между другото така е и с неотдавнашната финансова криза – нейните корени са в годините след войната, през 70-те и 90-те години на ХХ век. За България нещата са по-ясни.

Основните проблеми на днешния ден в икономиката са продукт на времето, за което ме питахте, и на това, че няма целенасочени усилия да се преодолее това наследство. Понякога е дори точно обратното, като опита за възстановяване на централното планиране по времето на Жан Виденов, назначаването на посланици от Първанов и вярата в полицейските методи на Борисов. Що се отнася до успехите, аз не мога да говоря в първо лице множествено число…

Но съм много горд с много неща. Например с това, че както можах помогнах за провеждането на най-добрата и дълбока реституция на частната собственост в близката история на нова Европа. Законът, който прокарах във ВНС за опазване на околната среда бе не само добър в международно сравнение, но и се оказа много полезен, действа почти без промени цели десет години. По общо признание на независими наблюдатели България има много добър закон за достъп до обществена информация (приет през 2000 г.) Въпреки подписа ми с особено мнение на няколко все още проблемни разпоредби на конституцията от 1991 г., тя се оказа по-добра не само от моите очаквания, но и от конституциите на Румъния, Албания, Сърбия, Македония и всичките пост-съветски страни. Благодарение на конституционната уредба и мъдростта на Желев, Стоянов, Костов и Добрев, Жан Виденов сдаде поста без насилие. По същия начин българските демократи преди това премахнаха вредното управление на Луканов, изместиха Младенов и преодоляха неприязънта на мнозинството към турците.

В икономиката… Инвестиционните пирамиди в България се сгромолясаха без кръв и сблъсъци. Налице е стабилна парична политика. След 10-годишна кампания надделя възгледът за плосък данък. Много са добри законите за ипотечните облигации или дружествата със специална инвестиционна цел, по-добри от аналози в западна Европа, бившия СССР и Северна Америка. Банките тук (и засега) са по-стабилни. Централната банка се държи много добре, в последно време дори по-добре от централните банки на много западни страни и САЩ, наистина благодарение на системата, въведена през 1997 г. Всичко това е следствие на здраво обществено мнение, което не позволява вече на четири правителства да правят много глупости.

В бизнеса приватизацията и инвестициите на зелено превърнаха много губещи преди предприятия и отрасли в печеливши. Вече споменах КЦМ… В Правец новото предприятие за електроника е едно от най-големите работодатели в страната с добър пазар, Челопеч е една от добрите златни мини в страната, бившият комбинат „Г. Дамянов“ е сред най-добрите пет производителя на мед в света…

Периодът от 1998 до 2008 г. е периодът на най-дългия стопански растеж в историята на страната от 1878 г. насам. Ако през 1997 г. бедните в България бяха 36-37% от населението, през 2001 те вече бяха само 9% от населението, сега са 6-7%. Заплащането на час от 1998 г. досега, изчистено от инфлация, е нараснало 6-7 пъти. То не е такова, каквото е в Германия, но там никога не са унищожавали частната собственост и след Хитлер не са ги управлявали хора с вредни идеи като тези на Тодор Живков и Жан Виденов.

Още една аналогия с Германия: на нея са ѝ трябват около шест години, за да се възстанови от разрушенията на войната; на България се оказа, че ѝ трябват повече от 20 години, за да преодолее наследството на Тодор Живков. И въпреки това на българските граждани и фирми принадлежи рекорд по достъп да външни спестявания, т. нар. чуждестранни инвестиции: през 2007 г. те са около 30 милиарда долара. Толкова са чуждестранните инвестиции в сто-милионна Бразилия през 2010 г.

И. Б. : Покрай изборите и последните политически промени много се говори за жизненото равнище и много малко се говори за състоянието на икономиката (макар че двете неща са свързани.) В какво състояние се намира икономиката на България сега? Има ли застой, или вървим напред? Случи ли се това прочуто излизане от кризата, за което говори Симеон Дянков?

К. С. : И жизненото равнище, и икономиката (измерителите са едни и същи) през 2010 г. са в по-добро състояние от 2009 г. Това се случва благодарение на международната конюнктура, известното поевтиняване на еврото, рационализирането на управлението на фирмите, излизането им на нови (често доларови) пазари и запазването на данъчната система и донякъде на фискалната дисциплина, благодарение на общественото мнение. Тези неща се случват въпреки политиката на правителството. Излизането от кризата не става и не може да става колективно, някои хора и фирми се справят добре, други не толкова добре или изобщо не се справят. Илюзията „ние“ тук е средностатистическа величина.

И. Б. : От гледна точка на деловия живот има ли подобрение след падането на тройната коалиция от власт? Изпълнява ли, според вас, сегашното правителство своите обещания в областта на икономиката? Какво е изпълнено и какво не?

К. С. : Между ноември 2008 г. и изборите правителството на Станишев развърза кесията с чуждите пари и колкото повече харчеше, толкова повече се свиваше икономиката. Това той направи, за да купи изборите, но ги загуби. (Между другото проблемите на НОИ са следствие на желанието на мнозинствата на Симеон и след това на Станишев да си напазаруват гласове за следващите избори. Сега това прави и Борисов). Реториката на Борисов е, че построил или щял да построи това или онова, а прехвърлянето на промените в пенсионното дело за след 2014 г. издава същите намерения, но парите вече ги няма. Т. е. това правителство трябва много да се старае, за да се окаже по-лошо от онова, и то непрекъснато се опитва. След като национализира, макар и частично – пак поради съпротива на общественото мнение – частни спестявания, не виждам да се обсъждат обещанията от преди изборите.

И. Б. : Смятате ли, че сегашната власт има някакъв поглед (визия) за икономическото ни развитие през следващите 3-4 години?

К. С. : Правителството, което и да е то, не трябва да има визия за това какво да се развива. То не знае повече от гражданите и фирмите, обикновено знае по-малко. Това правителство не е изключение. Важно е да има визия какво да не прави, например да не прави купон за чужда сметка, както то все се кани да прави по прищявка на министър председателя и профсъюзите (и други гласовити организации) – независимо от това дали става дума за забременяване в епруветка, за вдигане минималната работна заплата или за строеж на „Белене“ за сметка сегашни и бъдещи данъкоплатци.

И. Б. : Десницата в България все настоява за реформи. Според вас прави ли сегашната власт нужните реформи в икономиката? Кои са те ?

К. С. : Има една промяна, която ще е от полза за цялата икономика: парите и контролът да са на този, който плаща, той или тя да носи отговорност за тях, да има възможност за избор. Това ще рече, че парите за старост, здраве и образование трябва да са по индивидуални сметки и всеки сам да решава колко да инвестира в едното, другото или третото. Всички говорят за „реформа“, но възгледите се свеждат това да се вземе от един и да се даде на друг.

Струва ми се, че в тук е и коренът на жизнеността на комунистическите и социалистически идеи в България – в желанието да чопнеш от ближния с помощта на правителството, а после да се скриеш зад неговата политика, уж не носиш отговорност. Иначе на никой – включително на членовете на кабинета на г-н Борисов и на него самия – не му е приятно да взимат точно неговата или нейната собственост.

Неикономическа реформа с добри икономически последици е премахването на „независимостта“ на прокуратурата и включването ѝ в изпълнителната власт.

И. Б. : Според статистиката имаме увеличение на износа. Пише се, че изнасяме необработени материали, но не се уточнява какви точно са те. Какво наистина изнасяме и признак ли е увеличеният износ за излизане от кризата?

К. С. : Частично вече отговорих на този въпрос: икономиката (т. е. фирмите) излиза от кризата, най-вече поради конюнктурата. Ръстът на износа е също конюнктурен, но с добра перспектива. Това е износ от преди всичко добивната промишленост. Това е така, защото след като фалираха и бяха приватизирани, ниската стойност на активите и работна сила в тези предприятия се оказа добро сравнително предимство.

И. Б. : Има спорове около причините за увеличението на хлебните цени. Какви са те, според вас?

К. С. : Не съм запознат в подробности със споровете, но причините са пазар и конюнктура, с влияние на такива фактори като политиката на Путин от миналата година и на тазгодишните наводнения в Австралия.

И. Б. : Отразяват ли се върху българската икономика последните политически събития – скандалите със специалните разузнавателни средства и вота на доверие. Как се отразяват?

К. С. : Мисля, че да и то много зле, но не съвсем видимо.

Първо, по непряк начин. Самото подслушване е следствие на преразпределителната менталност на три правителства и липса на онази реформа, за която говорих – на липсата на контрол от страна на кредитора на правителството, от данъкоплатеца и на много присвоявани от държавата житейски функции. Чисто технически, това изисква съсредоточаване на контрола, а това правителство си вярва, че може да го осъществи. Но отделяйки толкова средства – между 80 и 100 милиона лева – правителството създава конкуренция за изразходването им и стимули за търговия със записи. Контролът става невъзможен, над всеки подслушващ трябва да стои наблюдаващ и най-отгоре – един подслушващ всички подслушващи. Срещу него системата ще създаде противодействие, отново със записи и подслушване. Скоро всички ще разберат, ако това вече не е станало, че този маниер на работа на правителството е глупав и самоубийствен. И ще си направят изводи за реда в страната, управлението на закона и прочее.

Второ, пряко, през „Шенген“ и други подобни договори, изискващи междудържавна размяна на информация. Посланиците на шенгенските страни разбират а) че става дума за контрабанда, т. е. границите на митническия съюз не се пазят или се пазят избирателно и б) че става дума за изтичане на информация, т. е. че когато такава попадне в ръцете на българското правителство, не ще се знае къде ще отиде. Имиджът на България е безпардонно и относително задълго опетнен.

Отлагането на „Шенген“ ще се отрази зле на туризма, в смисъл че ще задържа ниски цени, поради пропусната привлекателност на пазара. Ще се отрази зле и на качеството на миграцията към България, т. е. ще продължат да идват хора с ниска конвертируемост и готови да прекрачат закона, на път към обетована земя „Европа“. И накрая, придвижването на гражданите на България из Европа, включително на гурбетчиите, ще си остане подложено на ограничения, т. е. по-скъпо отколкото би било иначе, а някои страни няма да вдигнат забраната за работа за пришълци от България още дълго време. А приносът на гурбетчиите към просперитета на България през миналата година бе по-съществен от преките чуждестранни инвестиции.

Източник

Красен Станчев е известен български икономист.

Коментари (14)

- 22-02-2011|без значение

В последните двадесет години икономическата политика на България е провал; г-н Станчев е прав, провалът е заложен в миналото и работата на правителството не е да разпределя, а да регулира и улеснява свободното и “справедливо“ разпределение на пари и стоки… Но това не може да стане. Капитализъм, демокрация и благоденствие се постигат с рационална, функционираща съдебна система, това е единствената формула. Няма човек сред близките ми, който да не е бил лъган и краден –- от частни и държавни лица -- и който да е успял да защити правата си в съд. Вчера говорих с млад, интелигентен архитект, който има проблеми със застрахователните фирми, който е жертва на лъжи и кражби. Да не говорим за пенсиите и доходите на българите, и за продължаващата вече 20 години масова имиграция…

- 22-02-2011|без значение

…бизнесът, в същността си, е доброволна размяна и договор, ако няма закон, който да наказва нарушителите на договора, който да улеснява размяната и създава доверие между договарящите се, за каква икономика можем да говорим?

- 22-02-2011|Никой

Г-н Станчев, наясно ли сте, че за деянията по гл. 1 от особената част на НК няма давност?

- 27-02-2011|stan

Добре де, след като вече 21 години го няма този вредител, защо страната не разпери криле и не полети към нови успехи ?

Същата история като с Кремиковци – в продължение на 30 години критиците му с пяна на уста доказваха, че трови въздуха на софиянци. От 2 години комбинатът не работи. Някой да е забелязал, че е спрян и кога точно ? Защо хората не въздъхнаха с пълни гърди и да кажат, „ей, сега вече се живее“ ? Поне един човек да го беше казал, поне една думичка.

Като че ли анализът на икономическата история на България чрез деленето на лоши и добри периоди не е продуктивен. (Лоши периоди – когато не са управлявали нашите, добри – когато са управлявали нашите). Икономиката май не я интересува много от коя партия е анализаторът. Още чакаме обективен, спокоен анализ на стопанското ни развитие – за целия 20-ти век. Без делене на периоди, фатални дати и ери на този и на онзи.

- 27-02-2011|Златко - re:
stan писа:

Още чакаме обективен, спокоен анализ на стопанското ни развитие – за целия 20-ти век. Без делене на периоди, фатални дати и ери на този и на онзи.

Вижте Румен Аврамов – „Стопанският XX век на България. София, Център за либерални стратегии, 2001“, и „Комуналният капитализъм“, т. 1–3. Фондация „Българска наука и култура“. Доколкото знам, тези трудове предлагат точно този вид анализ.

- 27-02-2011|Комсийски - Ей така.

Уважаеми, stan, добре е когато човек излага становището си по такива значими проблеми, да се подписва с името си, а не с псевдоним. Давам си сметка, че така е доста удобно, но не е коректно. Когато обсъждаш мнението на човек подписал се под думите си, струва ми се че е възпитано да влизаш в диспут с него от собствено име. Е аз така си мисля и за това се подписвам. А инак според мен г-н Красен Станчев, за сетен път демонстрира една от най-силните си страни- безпристрастният анализ.

- 02-03-2011|Майя Маркова - re:
stan писа:

Същата история като с Кремиковци – в продължение на 30 години критиците му с пяна на уста доказваха, че трови въздуха на софиянци. От 2 години комбинатът не работи. Някой да е забелязал, че е спрян и кога точно ? Защо хората не въздъхнаха с пълни гърди и да кажат, „ей, сега вече се живее“ ? Поне един човек да го беше казал, поне една думичка.

Аз го казвам, а и много други софиянци също. Диша се много по-лесно и планините се виждат много по-ясно. А ако искаш обективен критерий – вж. цените на имотите в кварталите близо до Кремиковци и в близките села.

- 02-03-2011|Антон Гицов - Изопачение на фактите

Интересно е с какви факти и с каква статистика борави Красен Станчев? Някои от аргументите му са направи изсмъкани ей така от въздуха.

Нека да се опита да сравни икономическото развитие на България за 20 години- от 1948г. до 1968г. или пък паз за двадесет години, от 1968 до 1988г. със развитието на икономиката в последните 20 години. Та през последните години не е построен нито един завод в България, само се разпродаваше или подаряваше построеното през другите два двадесетгодишни периода.

Извън индустрията, изградена по времето на Тодор Живков- и да сложим също леката промишленност и фармацефтиката и хранително-вкусовата пхромишленност и други- да споменеме селското стопанство- по времето на Тодор Живков България имаше изградено модерно селско стопанство и изнасяше продукция не само в СИВ но и в Вападна Емропа. Съпаратийците на Красен Станчев от СДС разрушиха постигнатото, вместо да превърнат съществуващите ТКЗС-та в частни кооперативи, с дялове на собственици съгласно с внесената земя и допитък, при формирането им, те ги разпарчельосаха- и днес ние вече нямаме селско стопанство- и Красен Станчев сигурно като нас си купува френски картофи.

Пък и откъде измисли, че Кремиковци не е бил печеливш- бил разбира се, и до последният момент беше- ами нали Костов го подари на Захариев за 1 долар, след което последният забогатя със 130 млн. дол.

И за БГА Балкан- че СДС я хариза на евреите- мошеници, които направиха след това добри пари от разпродажбата на активите на авиокомпанията.

Не че системата на Тодор Живков е модел, който можеше да продължи да съществува, моделът беше прогнил по много други причини. Но един истински икономист трябва да бъде обективен, иноче не струпа пет пари и такъв е случаят с Красен Станчев.

- 03-03-2011|Гост

И защо е написана цялата тая купчина баналности? Ако е с просветителска цел, било е безсмислен труд, хората, за които е предназначен просто не обичат да се къпят, не че някой крие от тях топлата вода (справка г-н Гицов). Сигурно затова има и по някоя дивотия или простотия тук-там – с идеята, че „простите хора обичат да ги лъжат, а пък аз съм учен човек“.

- 05-03-2011|vesel patilan - Който има…

„Който има уши ще чуе, който има очи ще види“. Г-н Станчев благодаря Ви за тази информация! Дано се разбере от повече хора, та да изберат правилно лидерите си!

- 13-03-2011|Боян - Careful with that axe, Krasen!

Код:

на българските граждани и фирми принадлежи рекорд по достъп да външни спестявания, т. нар. чуждестранни инвестиции: през 2007 г. те са около 30 милиарда долара. Толкова са чуждестранните инвестиции в сто-милионна Бразилия през 2010 г.

Код:

Има една приказка -- че капка катран разваля каца с мед. Даже ако всичко казано от Кр. Ст. беше мед (а не е), ей тая печатна грешка (???) го разваля почти изцяло. А че времето на Т. Ж. е псевдо-процъфтяване с неясен произход и гарантиран провал -- е, тука май спор няма.

- 21-06-2011|Иван Иванов - как

Авторът на тази статия комедиен жанр ли пише или какво???

- 12-01-2013|Михаил Хазин - Здравствуйте,

В Болгарии нищета. Из Болгарии бегут. Болгария несколько десятилетий назад по промышленному производству была больше Турции и Греции вместе взятых – и не осталось ничего. Так что не нужно тут заниматься дешевой либерастической пропагандой.

- 12-01-2013|naleksandrova - Точен анализ

Много точен анализ. Мисля, че всеки който е живял и работил по това време, които е наблюдавал безпристрастно живота, не се е ползвал от облагите на властта, не е приемал на доверие пропагандните лъжи и обещания, не може да не е съгласен с г-н Станчев.

Когато бях за първи път в Америка

Автор: Ицко Финци

Получих подарък от Ню Йорк – една писалка. Чичо Сами ми я донесе. Той почина доста по-късно, когато беше започнал вече стотната си година. Чичо Сами беше бащата на Боби. Боби е съпруг на Нора. А Нора е моя братовчедка. И двамата са лекари. Те живеят в Ню Йорк. По времето, за което искам да разкажа, чичо Сами беше на около 85 години (а аз – на 45), живееше сам в София (така искаше) и често пътуваше ту при сина си Боби в Ню Йорк, ту до Йоханесбург в Южна Африка при дъщеря си, омъжена за Любомир; а разрешението да се изселят от България чичо Сами издействал, като успял да влезе лично при най-висшестоящия – Тодор Живков, без да е имал никакви особени привилегии или постове. Аз го водех да му издадат тука медицинско, че е здрав, за да получи американска застраховка за пътуване. Не беше болен от нещо сериозно. Та като се върна веднъж от Америка, ми донесе една лъскава химикалка, подарък от Нора. Изненадах се. С нея бяхме връстници, но не сме си играли като деца, както с другите братовчеди. Даже помня, че бяхме на противоположни „идейни позиции“ – аз бях активист в официалните, казионните детски, после и в младежките организации, а тя беше опозиционно настроена. И с брат си Джеки (по-голям от нея), като пораснаха, се изселиха в Израел, а оттам в Америка. Навремето цялата фамилия от страна на мама ми се подиграваше за моята преданост към идеите на комунизма. Май със сестра ми бяхме единствените така хлътнали. Тоест в техните очи бях фанатик, а аз не се имах за фанатик. И когато ми се подиграваха, дълбоко се обиждах. Веднъж не знам какво насмешливо ми каза майка ми за Сталин („Твоят Сталин…“), та аз отвърнах: ‚Д искаш ли сега да отида в милицията и да те обадя, че се подиграваш със Сталин?… А?…“ И тя млъкна. Не, честна дума, помня ясно, не ми е минавало и през ум да го направя, само исках да си отмъстя за подигравката. И бях доволен, че съм успял. Години по-късно в Израел научих от танти Бети, сестра ѝ, какъв ужас е изпитала мама от моята заплаха. Какво проклето копеле съм бил, наистина… А много, много по-късно играх в „Страх и мизерия на Третия райх“ от Бертолт Брехт и там имаше сцена, където родители полудяваха от страх, че детето им ще ги предаде на гестапо заради приказките вкъщи… Какво гадно копеле съм бил… Развали ми се настроението.

Пауза.

Та в писмото благодарност до Нора се пресрамих и я попитах би ли ми изпратила покана за гостуване, за да подам документи за паспорт и виза, защото мечтая да видя Ню Йорк и защото Ню Йорк за мене е полезен от професионална гледна точка – актьор съм, а без покана не пускат (надявах се, че тия, които четат писмата ни в Държавна сигурност, заради „професионалната гледна точка“ ще бъдат по-снизходителни към мене). И не щеш ли, получих. Не само покана, заверена от нотариус, а и най-сърдечно писмо с настояване да спя при тях и колкото дълго време искам, хладилникът им щял да бъде на мое разположение. Пълен. Жена ми каза „разбира се, иди“. И подадох документи. И ми разрешиха! Хем не отивах при роднини от първо коляно (брат, сестра, баща, майка), както се искаше. Смаях се от бързината. После чак научих – било заради Хелзинки, тъкмо били се подписали в Хелзинки някакви международни споразумения за правата на човека. Имах пари – тогава се снимах в унгарския филм „Чонтвари“ и тъкмо продукцията беше замразена за 3 месеца. Намерих евтина компания – сръбска, купих си в Будапеща карта на Ню Йорк. И литнах. Каква тревога изпитах в Белград – дотам лесно, с нощен влак, но на летището – нямало ме в списъка на пътниците, самолетът бил претъпкан, не искат да ме качат, пред мене качват свои сега дошли (а аз кой съм?). И хем имах освен билета и специално удостоверение от софийската им агенция за моята резервация. Колко ли ужас е имало в очите ми, че се смилиха най-накрая и ме пуснаха. Последен се качих в самолета, последен. Влязох и зад мен затвориха вратата.

Чел бях книги на Уилям Сароян, на Стайнбек, разкази на Хемингуей, „Том Сойер“ от Марк Твен и още разни, но не копнеех по Америка. Обаче след няколкото филма, в които действието се развиваше в Ню Йорк, така се размечтах да видя този град… Та когато на другата сутрин след кацането (братовчедите ме пуснаха да поскитам сам, не знаех английски, но нали имах карта на града) изскочих от мръсното мрачно метро на повърхността, на пресечката на Кълъмбъс съркъл и Бродуей и когато видях огрените от слънцето небостъргачи с шарените реклами по тях, небето с пухкавите облаци, хората и автомобилите – същите като във филмите, като ме лъхна морският вятър, изпитах такова щастие, такова щастие… Сбъднало се беше нещо много желано, непостижимо. Помня, че възкликнах, обърнах се към себе си по име, засмях се на глас, продължих да си говоря, удивявах се на невероятността, че аз съм този, който е на това място в този момент, убеждавах се с думи, че това е истина, и се смеех на факта, че си говоря като луд.

Помня, че когато се върнах в България, като се опитвах дълбокомислено да формулирам пред приятели генералното си заключение за Америка, казвах: „Страна на свободата? Не. На робството на парите! Няма абсолютна свобода! Никъде!“ Имал съм и желание да ги утеша може би заради живота ни тука. В оная първа сутрин в Ню Йорк на улицата обаче беше съвсем друго…

Пауза.

Не. Реших. Няма да пиша пътепис. Ще пиша за Скип.

Скип е мъж на Виа – една пловдивска приятелка на жена ми. Как са се оженили ли? Скип Шапиро, американец (няма нищо българско в кръвта си, даже е син на руски евреи), като член на кръжок по български танци в Милуоки, щата Уисконсин (преди това е бил в кръжок по унгарски танци), го изпратили в България за национални носии. Да ги купи. Запознава се тука не знам как и къде с Виа, иска я за жена, но тя му отказва. И това не е игра. Но тя просто се бои. Пише ѝ оттам писма, няколко пъти идва (хем да купи гъдулки, кавали, гайди, тъпан) и не зная на кой път от идванията тя скланя. Оженват се (не беше лесно тогава, искаше се издръжливост на чувствата, имаше нарочни бюрократични и всякакви пречки: как така българка – за американец?). И заминават за Милуоки. Аз ги познавам от идванията им в София, когато вече бяха женени. Нямаха деца. Той говореше доста добре български. Знаех, че е адвокат. Като узна че съм актьор, киноактьор при това (имах вече две-три главни роли), ме заразпитва за филмите ми (после в Америка се абонира за българско киносписание, пишехме си писма). Това, че свиря на цигулка, също го смая. Спа у дома две-три нощи. Беше закръглен, набит, подвижен, невисок, с изпъкнали очи, с високо чело от плешивината, с малко неподвижна маска на лицето, някъде към 35-38 годишен.

Две седмици след пристигането ми в NY (така си го пишат навсякъде и символът на NY е ябълка) му се обадих по телефона от „къщи“. Норини живеят в Скарсдейл, богаташко предградие на Ню Йорк на север от Манхатън – тръгваш с влак от Гранд сентръл (кондукторът извиква на висок глас името на всяка спирка, както през моето детство в трамваите), пътуваш 45 минути, после вървиш пеш 15 – 20 минути през парк (наоколо нарядко – големи къщи, дървени или каменни, сред огромни и по-малки дървета, високи храсти, открити полянки, никъде няма огради и улиците са асфалтови шосета без тротоари: няма пешеходци, защото всички се движат с коли, освен тичащите за здраве) и си пред бяла дървена къща – Нора и Боби са я купили от вдовицата на адвоката на Уолт Дисни (свързала ги болестта на кучето ѝ, което Боби излекувал, нали е лекар, вярно, хуманен, но… знаел разликите).

Пауза.

Не, увлякох се. Нали бях решил нещо?

Скип буйно се зарадва и после едва ли не ми се разсърди, че толкова време след пристигането не съм се обадил. Беше светкавичен: поиска номера на Нора и каза да чакам до телефона. Две минути по-късно звънна и ми каза да отида на следващия ден в еди-колко си часа на летище „Лагуардия“, от информацията да си взема платения билет до Милуоки и да излетя. Прости неща за него. Годината беше 1978-а. Аз идвах от онази далечна България. Далечна и в трите смисъла. Далече от сегашната, далече географски, далече назад по развитие. И въпреки изостаналостта си се хвърлих. Взех си чантата, шапката (Димков, лечителят, е казал, че инфарктите и инсултите са се увеличили, откакто българинът е спрял да носи калпак или каскет), казах довиждане на Нора и Боби (те не ме гледаха обезкуражително – при посрещането ми в Ню Йорк бяхме се разминали на летище „Кенеди“, то е много далеч на югозапад от техния квартал и е огромно, и аз сам, съвсем сам, в 16.30 ч. местно време поех към адреса и два часа и половина по-късно, сменяйки автобус, такси и влак, стигнах до дома им невредим, а те се прибраха с колата си половин час след мен уплашени, че съм безследно изчезнал в един от най-престъпните градове на света, и ахнаха, и доста се смяхме – това не се било случвало с никой от техните чуждестранни гости ) и… взех самолета за Милуоки. И кацнах.

Беше петък. Скип ме посрещна (сам без Виа) и каза, че веднага ще ме заведе в Зоологическата градина, за да видя най-голямата горила на Съединените щати. Каза го делово. И потегли. (Колата беше марка Packard, същата марка, на която ме беше возил някога шофьорът на чичо Челеби като малък.)

Усмихвах се вътрешно на странността на тази негова идея, но когато видях горилата…

Беше мъжка горила, много едра, необикновено едра, беше зад висока, широка витрина, а не решетка. Дали стъклото не е създавало оптичен ефект, се питам сега. Не, защото до него, а после и в скута му и по рамото му се катереше друга горила, доста по-дребна (Скип ми каза: „Това е женската“), която съсредоточено го пощеше и хвърляше настрани онова, което намираше по козината му. Горилата мъж не ѝ обръщаше никакво внимание. Все едно че я няма. Той гледаше в очите хората. С такъв остър поглед. Така проникващо. Особена енергия съдържаше този поглед. И дивашки заплашителен, и страдалчески тъжен…

И въпросителен… И конкретен. Той гледа точно тебе. Дълго. Ама много дълго. Точно тебе. И ти се сковаваш. Не си преместваш погледа. Той те хипнотизира. (Ето, не помня какво имаше друго в клетката, не помня.) Като свърши с тебе, се вглежда в следващия. И – по същия начин. Обърнах се да видя Скип. За кой ли път е тука, си помислих, но ето на, пак – с какъв възторг се отдава на хипнозата. Не помръдва, захласнат, вглъбен, забравил за госта си, за всичко. Представих си, че той често идва при горилата и че споделя с мен сега нещо лично свое, доверява като на приятел нещо, което не може да се изрази с думи, но може да бъде разбрано, ако приятелят е верен.

После ме заведе в дома си.

Скип и Виа живееха в къща с 24 помещения – стаи, преддверия, бани, килери. Беше правоъгълна без чупки, двуетажна с балюстрада, заобикаляща отвсякъде покрива, стара архитектура (континентален стил, ми обясниха), с голям двор. Разведоха ме да я разгледам. Само холът, кухнята и две от стаите бяха обзаведени, т. е. ставаха за живеене, бяха обитаеми. Другите не. Бяха празни. Имаха дъх на прашен дървен под, през капаците на прозорците минаваха ивици светлина от залязващото слънце. Пред очите ми двамата преместиха вещите си във втората обзаведена стая и ми предоставиха спалнята си с невероятно широко двойно легло. Съпротивлявах се, но не помогна. Скип диктуваше.

Холът беше обширен, с камина, кресла, покрит с дебел космат червен мокет, имаше бял роял в единия ъгъл не от най-големите, но настроен и звучен. Седнах, изсвирих единствената кратка пиеса, която знаех – менует от Бах – и видях как грейна лицето на Скип, радваше се, че ми е доставил удоволствие.

На другия ден, събота, Скип ме поведе из града. Не говореше, не съобщаваше къде отиваме. Ходеше пак делово, като че по собствени задачи. И аз подтичвах до него.

Първо ми показа адвокатската си кантора.

Голяма стая с висок таван, с мебели като във всяка адвокатска кантора: голямо разхвърляно бюро, шкафове с папки, библиотека с подвързани книги с дебели корици. Но изведнъж в ъгъла – скелет. Изправен човешки скелет. С всичко – череп, гръден кош, таз, крайници. Избелен. На поставка – като в медицинско учебно заведение. Мълча известно време. Защо е тук този скелет? И Скип ми обяснява: защитавал в съда обикновени хора срещу мощни компании. Например пострадал при катастрофа в градския транспорт съди компанията за обезщетение. Вещото лице – лекарят – най-често е подкупен от компанията и работи в нейна полза. Скип трябва да може да го опровергае. Трябва да има медицински знания. И затова с дни чете медицински книги, учи анатомия. Въобще защитавал само бедни, слаби. Не се заемал с дела, за които не бил убеден, че са за нещо справедливо. Избирал. Не работел за мошеници. И се пошегува: „О, само да се случи с тебе нещо, такова обезщетение ще ти извъртя… Ще живееш от него до края на живота си.“

После ме заведе в полицията. Разбрах, наумил си е да ме води по своите работни места. Полицаите го познаваха. Минавахме свободно през пропуските. Видях на дървените пейки в хола (всъщност чакалнята навярно) полицай и цивилен един до друг закопчани с белезници, видях мълчаливи млади жени, и бели, и черни (реших, че са проститутки). Видях шериф с пистолет на колана зад бюрото си (познах го по звездата на гърдите). Скип ме въведе при него, представи ме подробно: какво работя, откъде идвам. Онзи – никаква видима реакция – гледа ме. Точно както дълго се гледат в американските филми. Харесваше ми, че съм пред шериф. Изглежда, Скип целеше точно това – да ми предостави реални усещания от американския живот. Може един ден да ми послужат за някоя роля в театъра, в киното.

И после ме заведе в затвора на Милуоки. Железни врати, секретни ключалки – една, втора, трета, – първа проверка, втора проверка, трета проверка. Влизаме при някакъв началник – не, не ни разреши да разгледаме действащата част на затвора. Пуснаха ни в празната току-що довършена нова пристройка. Видях коридори с решетки, празни килии с оскъдно осветление, с твърди кушетки, с открити клозети и душове и с телевизори. И отвсякъде – стени от гол бетон. Скип май ме усети (нали когато човек развежда гост, без да ще, гледа на всичко наоколо с неговите очи) – не ми беше весело. Бързо обиколихме и излязохме.

Следващият ден беше неделя.

Скип ще ме води на сутрешната служба в църквата, която той посещава. Никога преди не бяхме говорили за неговото еврейство, за степента му на религиозност (нито за моята – аз изобщо не съм религиозен). И тук, в Милуоки, разбирам, че отскоро е станал адвентист от седмия ден, че е запален по тази религия, вярва в силата ѝ, знае, че има целебна мощ, защото е свидетел на чудеса, обясними само със силната вяра в Бога (имало случай хора да проговорят на език, който не знаели, че владеят).

С колата първо ще вземем от къщи досегашния водач на сектата. Той е вече възрастен и трудно се движи. И тримата пристигаме в църквата. Тя е наредена аскетично. Часът наближава 10. Дошли са вече доста хора, прииждат още и още, фоайето е пълно и Скип започва да ме представя на своите приятели-съмишленици. Те са любопитни: кой съм, какъв съм, откъде точно – и той отговаря на всички въпроси.

Пауза.

Може би този разказ трябва да бъде повече за мене, отколкото за Скип…

Усетих притеснение. Да обясня. Не е просто. Идвах от страна, където бях свикнал винаги да внимавам какво правя, какво говоря, пред кого, така че да не давам повод да бъда заподозрян в нелоялност към политическия режим. Но заедно с това не забравях, че трябва да бъда човек с достойнство, да не правя компромиси с убежденията си, доколкото се бяха оформили (социализмът ни е сбъркан, трябва да се поправи), с чувството си за хумор също, да избягвам всякакви подлости, да не ме владеят користи, да съм верен на своите приятели по театър, по кино (имах съвест, знаех кога съм сбъркал), да не се продавам за пари (не че не им се радвах). Непрекъснато мислех за тия неща. А исках и да пътувам, да позная други светове, да видя, да се докосна до инакъв начин на живот, бит, нрави, порядки. И театри и музеи, естествено. А знаех, че заради един донос могат да те лишат от правото да пътуваш в чужбина (и от още доста права, известно е). И все си представях как без да съм виновен, мълвата тръгва от уста на уста и как стига до нечии уши. И аз попадам в числото на предателите на родината. И тогава?…

Та ето какво си казах в онзи момент в църквата на адвентистите от седмия ден в Милуоки, щата Уисконсин: сред толкова много хора не може да няма някой, който ще разкаже някому с кого са го запознали, онзи ще го разкаже другиму и т. н., от което следва, че там някъде в Държавна сигурност ще стигне вестта, че Ицко Финци, когото знаем като нерелигиозен (не ходи на синагога, само понякога при евреите на площад Възраждане, и то от дъжд на вятър, ако го поканят), в Съединените американски щати е посещавал сборище на някаква секта и с поведението си е демонстрирал интерес и даже симпатия (а дали не е таен неин член?) и така е насърчил хора, чужди на нашата идея, която отрича съществуването на Бог и ни води към построяването на комунизма в целия свят.

Нещо такова се загнездва в онзи момент в главата ми и ме прави разсеян, но не искам да огорча Скип. И се усмихвам. А той продължава да ме представя. Горд е със своя далечен приятел. Ето, появява се един украински евреин, който ме пита: „А има ли антисемитизъм в България?“ „Не, няма, България спаси евреите си“ – казвам. „Възможно ли е?“ – пита. Да му кажа ли, че все пак в живота си съм чувал думата чифут било по мой, било по нечий друг адрес? Че е имало закон за защита на държавата от евреите? Не, няма да му кажа. „А бихте ли ми дали интервю за местния вестник?“ (Не помня наименованието.) „О, не знам дали ще имам време, за малко съм в Милуоки.“ „Защо не искаш?“ – учудва се Скип… „Не обичам интервютата по принцип“ – казвам. (Броят на вестника не може да не стигне до онези инстанции, о, това е сигурно – те четат всички американски вестници, всички до един – си мисля.)

Започва службата.

В залата няма икони, реликви, като концертна зала е. Даже има роял на подиума. И наистина започва концерт: песни с акомпанимент, стихотворения се рецитират, цигулар свири. Аз седя до Скип на по-заден ред. Старият човек, когото докарахме с колата, казва няколко думи и отстъпва микрофона на по-млад висок мъж с лъскава пригладена назад с брилянтин коса. Скип ми прошепва, че новият пастор е син на стария.

Неговата проповед ме прикова. Не, не разбирах нищо, не говоря английски. Но патосът, жестовете, височината на гласа, внезапните смени на тихо и силно, диапазонът на извивките на интонацията, размахванията на ръцете с насочени показалци в няколко посоки, опнатото тяло, обръщанията на главата в пълен профил наляво и надясно, без да има слушатели в тези посоки, после нагоре към тавана… Беше в пълно противоречие с моето понятие за църковно поведение.

Беше толкова забавно, че полека-лека забравих опасностите, които ме очакват в България. По-нататък изненадите следваха във възходящ ред. По време на проповедта от различни места на пълната с хора зала започнаха да се чуват неясни за мен възклицания – ту по-чести, ту с по-големи паузи, ту няколко едновременно, ту единични. И никой не се обръща да види кой и защо се обажда, какво става, недоволство ли е, забележка ли е? Ораторът не е смутен ни най-малко… Попитах тихичко Скип какво се случва. И той ми обяснява: тези, които усещат, виждат, чуват в себе си Бог, дават знак, на мига съобщават на останалите с възклицание или с една-две думи.

Понякога това беше силен вик: „О, йе!“, но като от болка.

Когато словото завърши, пасторът подкани всички да се хванем за ръце и да запеем. Ясно – ритуал. Не го очаквах. Как да постъпя? (Отново тревога.) Не би трябвало да участвам, но не беше учтиво да правя изключение. Докато се колебаех, украинският евреин и Скип ми хванаха ръцете и запяха заедно с цялата зала. Песента никак не съответстваше на моите представи за религиозно пеене. Тя беше като боен марш, бодра (пееха с отворени гърла, с ожесточени погледи), нещо като „Напред, другари млади, през пламъци и дим…“ от моето младежко комунистическо минало. Безпокойството ми се надигна. Сега за всеки страничен наблюдател аз очевидно съм съмишленик на адвентистите от седмия ден. Вярно, не пеех с думи, но размахвах ръце. В ритъм с останалите. Всъщност ми ги размахваха, но как можех да го докажа (после на разпита). Господи, никога повече няма да ме пускат да пътувам в чужбина! – само това мислех. И продължавах да налучквам мелодията за радост на Скип и на украинския евреин.

А от това, което последва, ми затуптя сърцето. Говоря сериозно. Ораторът обяви пред всички, че в залата присъстват скъпи гости: двама холандци и един от България, и ако обичат да станат, за да ги видят всички. Холандците станаха, казаха си имената и си седнаха. Разбрах, че и аз трябва да направя същото. Станах и казах на висок глас името си, презимето и града, от който идвам. При това с усмивка на всички страни, защото адвентистите ми ръкопляскаха. Те не знаеха какво ми причиняват. (Ах, защо ми трябваше да идвам в това Милуоки, си мислех и червата ми къркореха.)

Пауза.

Същата неделя следобеда тръгнахме за Чикаго. Виа беше с нас. Тя не говореше много. Забравих терзанията си. Пътувахме край езеро, огромно като море – по него плаваха гигантски търговски кораби. Мичиганското езеро. Скип ми даде да карам пакарда, беше усетил страстта ми към автомобилите – тогава нямах кола в София, карах само коли на приятели, защото са пили, а страшно обичах да карам и затова не пиех.

В Чикаго кръстосвахме с колата из града – стария Чикаго, после новия. Грееше слънце. Гледки. Безгрижие… Но не задълго.

Докато се усетя, Скип спря пред витрина с надпис „Кафе-ресторант София“. Влезе вътре и бързо излезе, учуден защо не сме го последвали. Нямаше как – влязохме и ние с Виа. Тезгях, нечисти покривки с български шевици, тютюнев дим, задушно, сумрачно, лош дъх на пържено и тук-таме по масите хора. Чух българска реч и пак ми се стегна душата. „Ето, знаех си, тук са само бегълци, окаяни емигранти – сега ще ме познаят (виждали са ме по телевизията), ще се втурнат да ме разпитват или да ми разказват одисеите си, после няма как да не пишат на близките си – и ето ти донос: Ицко Финци се среща с изменници на родината и не само не ги изобличава там, а и не ни донася тука за тях. Скип вижда, че се чувствам неловко, нещо не е наред и не разбира защо, а не мога да му обясня. Не искам да разговарям с никого, не искам да се запознавам и само повтарям „Да, да, ясно, хайде да излизаме.“ И виждам огорчението му – очаквал е, че ще се зарадвам, ако ме срещне със сънародници. Или си е мислел, че ще зарадва тях със своя приятел артист от далечната родина.

„Какво искаш да посетиш в Чикаго?“ – ме пита Скип. „Джаз клуб“ – казвам тутакси. И за една вечер сменяме три, от един – в друг, в трети. Ядем пуканки. Скип никога не бил ходил и сега открива джаза. Аз му разяснявам някои неща (това, което знам) за джаза, за импровизацията. Той ме слуша като дете, докоснало нова играчка. И с удоволствието, че ме прави щастлив. И Виа беше доволна. Рядко я водел някъде, защото работата го поглъщала и винаги се връщал преуморен и с главоболие, а за да му мине, вдигал тежести в спортната зала на Еврейския културен дом, докато здравата се изпоти.

И късно през нощта се прибрахме в Милуоки (два часа беше пътят).

Понеделник.

Разходка из града с кола. Само двамата. Скип ми обяснява, че Милуоки бил най-ляво настроеният от всички американски градове – с мощни профсъюзи и даже комунистическа партия, с борби и стачки в историята си. Индустриален град. Скип го разказваше с ведра усмивка и блясък в очите – нещо като гордост. Или за да ми угоди?

И ме вкарва в един паркинг. Според него тук, в Милуоки, още сега мога и трябва да си купя лека кола. Разговорът на тази тема започва още докато се возим натам, причините защо не искам нямат никакво значение за него. Спорът се разгаря, чувам се, че говоря все по-високо, но нищо не може да попречи на Скип и ние сме насред огромен двор, пълен с автомобили. Слизаме, приближава се някакъв продавач, говорят си със Скип, след което Скип се обръща към мене и ме пита: „Коя кола си избираш?“ Явно моята любов към автомобилите е надделяла и аз, разбрал, че няма да мога да го разубедя, посочвам един дълъг, широк кадилак, цвят мляко с кафе и със седалки от светлокафяво кадифе. По-голяма кола от тази наоколо не видях (бях си казал: „Щом ще играя в американски филм, нека бъда Босът.“) Скип отваря шофьорската врата, аз сядам, той – от другата страна до мене, а продавачът – на задната седалка по средата. Получавам и от двамата указания кое къде е, вкарвам ключа и паля. Моторът едва се чува, ръчката на скоростите е зад кормилото и тръгвам на заден ход. Маневра. Но аз нямам, се оказва, никакво чувство в колко огромна кола съм седнал. Лошото е, че и задницата и предницата на колата са много далече съответно от задните и предните гуми. Нещо като да караш автобус. Колелата завиват остро, но самата кола – много по-широко, по-отдалече. И указанията на Скип, да внимавам и какво точно да правя, полека-лека се превръщат във викове. Смущението ми идва и от присъствието на продавача – нали той в момента схваща, че е поверил автомобила си в неуки ръце и значи катастрофата е предстояща. Казвам това на Скип, а той ми отговаря „Няма никакво значение – всички американски коли са застраховани.“ Излизаме от паркинга на шосето, завивам надясно и засилвам. Виждам – светофарът свети червено, но Скип вика „Стоп!“ с пълен глас, защото не е усетил, че се каня да спра. И на всеки следващ светофар историята се повтаря. Напрежението в колата расте. И когато след обиколката на блока влизаме отново в паркинга и двамата – и Скип и продавачът, един през друг почват да сочат и да ме съветват почервенели откъде да мина, кога да завия, кога да спра, как да тръгна назад, на колко сантиметра да се приближа до съседната кола, как да поправя грешния завой, как да повторя маневрата…

Слязохме. Бях мокър от пот. Скип каза нещо на продавача и си тръгнахме. Нямах чувство на победител. Да, бях карал най-грамадния кадилак на Америка, седнал в люшкащ се комфорт, какъвто не бях и сънувал, да, бях го оставил без нито една драскотина, но не бях „Босът“.

Пътуваме за вкъщи. Скип е възмутен (той кара): „Как може да не искаш кола?“ Аз: „Нали нямам пари?“ Той: „Но ти я купуваш на лизинг! Нямаш нужда от пари! В Америка е така. Изваждам ти документ, че работиш тука – те знаят, че ще ти удържат всеки месец от заплатата. В Чикаго я качваме на кораб, пътува до Югославия и в Сплит си я получаваш!“ Аз казвам: „А Интерпол?“ Той: „Ама ти си в Америка, тя е смахната страна, това е гражданско дело, не е наказателно. Интерпол не се занимава с такива глупости! А и автомобилната компания има предварително изчислен процент загуби.“ И аз вече викам, защото трябва да повторя за кой ли път: „Но с какви пари ще платя митото, като я вкарам в България? То е двеста процента върху цената! А цената я определят ония!“ Най-после настъпва тишина. Скип нещо проумява. Но не най-важното: нали в досието ми ще напишат: Финци кара американска кола? Значи това му е хонорарът за шпионажа!“

На следващия ден полетяхме за Вашингтон.

Сега, докато пиша, разбирам: Скип ме е завел в столицата на Америка, за да ми покаже какво значи свобода и демокрация, а аз…

Преспахме в хотел и на сутринта с колата, която той взе под наем, тръгнахме към Капитолия – сградата на Конгреса.

Виждам отдалече купола, виждам колонадите, но ние се приближаваме все повече. Преминаваме някакви полицейски постове и всеки момент очаквам да ни спрат. Не ни спират. Стигаме до самите входни врати. Слизаме от колата и влизаме в някакво фоайе (в Америка тези места винаги са грамадни). И чак тук един полицай ни се извинява, че няма да ни пусне, само защото днес няма заседание. Аз съм удивен – у нас това е невъзможно. „И никой не ни направи забележка за това нахълтване?“ Скип е толкова доволен: „Няма забранени ведомства – всеки американец може да влезе където си поиска.“

И за да се убедя, сега ще ме заведе във… Федералното бюро за разследване – ФБР

Изглежда, че преди всичко съм любознателен. В първия момент се зарадвах – ще бъда от малкото изобщо в България, които са посетили това прочуто място. Но светкавично ме връхлита гигантската вълна на тревогата: ФБР? Аз във ФБР? Но българската държавна сигурност е мощна. Невъзможно е във ФБР да не работят наши шпиони. Невъзможно е! Какво би могло да стане? Много просто: аз влизам в сградата на ФБР, нашият човек ме вижда в коридора (познава ме от телевизията) и решава нещо съвсем логично: „А! Значи Финци работел за ФБР? Идва във Вашингтон на доклад! Бързо да напиша рапорт до центъра.“

И тогава?…

Мога ли да обясня всичко това на Скип? Той е американец – тези страхове са му непонятни. Това – едно. Но има друго. Ако му го обясня и евентуално ме разбере, ще го разкаже другиму. После то ще тръгне от уста на уста… И какво ще напишат в досието ми? Ицко клевети нашия строй. Разпространява в чужбина, че населението ни живее в страх! Той компрометира България.

Не мога да намеря аргумент, за да му откажа. Мънкам под носа си: „Не е чак толкова интересно.“ Но Скип го е решил. Край.

Пристигаме пред ФБР, оставяме колата на паркинга, изкачваме стълби, минаваме през високи врати… И край нас минават агенти. Един след друг излизат от там агенти. Ето ги. Единственото спасително нещо, което ми идва на ум, е да гледам надолу. За да не срещам ничий поглед. За да не ме познаят нашите шпиони. (Ето сега не мога да опиша сградата, не съм я видял въобще.) Вече сме във фоайето. От време на време вдигам глава и за миг оценявам телосложенията им, походките им. Виждат ми се внушителни. Поразен съм от тези фигури. Имат очи на хора необикновено наблюдателни. Четат те като рентген. „Да се махна оттук веднага!“ Само това е в главата ми.

Скип се връща от рецепцията и ми казва: „Жалко, музеят на ФБР днес не работи. Само в сряда и петък.“

Как се разделихме със Скип…

Вечерта той купи билети за мюзикъла „Ани“. И го гледахме. Съвсем в стила на Бродуей – театър с песни и танци. Американска сантиментална мелодрама с малко момиченце сираче, което накрая точно на Коледа среща истинската си майка. Но не с това запомних вечерта.

След представлението тръгнахме на нощна разходка с кола из Вашингтон. И внезапно Скип казва: „Сега ще ти покажа българското посолство – и прави пълен ляв завой. – Ето го. А! Прозорците светят! О! Излизат хора! Значи има прием! Чудесно! Тебе положително те познават. Ще влезем заедно. Искам да ме представиш на посланика, на другите чиновници.“ И кара напред, за да завие още веднъж около блока и да паркира пред посолството. Аз се вцепенявам. Не искам да влизаме, не искам да виждам нито посланика, нито заместника му, най-малко консула, не искам те да ме виждат с моя приятел американец, защото знам, че за всички тях това ще е моят резидент или тайният агент от ФБР, когото аз нарочно вкарвам в посолството, за да научи разположението на помещенията. При това тоя Финци, ще си кажат, не е намерил за нужно да се обади в посолството веднага след пристигането си в Америка (а това беше факт), както повелява специалното указание, напечатано в паспорта (аз го знаех наизуст).

И пак съм пред дилемата как да отклоня Скип от целта му. Само повтарям: „Не искам, не искам… Не ми е удобно… Не съм канен… Късно е…“ А той: „Защо?… Защо?… Защо?… Сега тъкмо имам случай да се запозная с тях като твой приятел.“ Аз: „Не, недей… Не може без покана, те държат на тия неща…“ Той: „Да! Да! Влизаме! Няма нищо неудобно!“ И продължава към ъгъла, за да завие. Червен светофар. Спира. И аз като инатливо дете извиквам едно: „Не!“, изскачам от колата и заставам на тротоара. Скип е объркан, уплашен, че ме е обидил, без да знае с какво, кани ме отново вътре, аз не искам да се кача. Ако не се откаже от посолството, ще тръгна пеша незнайно накъде! Развикал съм се и в същото време се сещам, че някой от минувачите може да е току-що излязъл точно оттам, от посолството, българин (агент, естествено), който ме познава (нали съм известен актьор) и чува за какво спорим. Това допълнително ме вбесява. Крача напред по тротоара. Скип ме следва и крещи от колата: „Добре, няма да ходим.“ Аз се качвам и чакащите зад нас автомобили престават да надуват клаксоните. Да, имаше и клаксони…

Прибрахме се в хотела мълчаливи, всеки със своята мъка. Аз изпитвах наистина мъка. Неизразима. И не можех да я споделя с него. И с никого.

Горкият Скип!

На другия ден върнахме колата, отидохме на гарата и там се разделихме. Беше тягостна раздяла.

Той тръгваше за летището, а оттам за Милуоки.

От същата гара малко по-късно потегли и влакът ми за Ню Йорк.

Вие, нови хора, които четете настоящето, навярно се усмихвате (и дано), но не познавате този страх (и дано не го познаете), а на мен, дали заради това фадо, което слушам в момента по едно португалско радио чрез Windows Media Player, или заради спомена от абсурда на унижението, очите ми се насълзяват. И заради възрастта, естествено. Възрастните лесно плачат.

Ицхак (Ицко) Финци, разбира се, не се нуждае от особено представяне, но може би не всички знаят, че покрай многото си други дарби той притежава и таланта на оригинален, добър разказвач. Тук го представяме именно в това му амплоа.

Коментари (12)

- 23-02-2011|savina - ,,,

много е хубаво разказаното от Финци

Напълно го разбирам

- 26-02-2011|М. М. - доброта и възраст

Добър човек беше, Ицхак, и още по-добър си станал. И по-дърдорлив също: нападал е много талаш, старче. Но трябва да рендосваш още, за да остане от гредата само бастуна на мъдростта ти. Бъди жив и здрав, gut boy!

- 27-02-2011|punchy

Бастуна на мъдростта. Чудесно казано! дай боже всекиму.

- 27-02-2011|stan

Много честно говори Финци. Без да се изкарва герой. Без да напада другите хора. Самокритично – за заблудите си, за страховете си. Затова го ценят хората – и „тогава“, и „сега“.

- 27-02-2011|Гост

good boy

- 27-02-2011|В. П. - Когато бях за първи път в Америка

Бях любопитна да прочета това преживяване на Ицхак Финци и сега останах с приятно чувство към него – да го познавам и като писател.

Писател, който е творец. Парадоксално е, но е истина, като си мисля за днешната ни литература.

Писател, който твори мисли.

Ако не си свободен отвътре, в каквато и свобода да те сложат, ще останеш духовно зависим, слуга, роб. Дори, ако е възможно, в абсолютната свобода да те въведат – категория, която принадлежи единствено на Бог, човек си остава мизерабл (чужда думичка, която съдържа всичките необходими в случая синоними).

За това си мислех, докато четях и сверявах човешкото ни с божественото.

Онази свобода, която ни липсва и ни пречи да преживеем абсолютната. Дали за нея не ни говори тази Божествена мисъл: „И ще познаете истината и истината ще ви направи свободни“?

Не е нужно да си религиозен, за да почувстваш една такава духовност, която притежава Ицхак Финци.

- 28-02-2011|neznaina - da kaja

По български се стискаме да кажем колко хубаво е това четиво! Няма значение дали е разказ, есе, а бе хубаво, мило, любезно и красиво още.

Това българите сме странен народ – хем малко хора, хем не могат да отронят хвалба, молба, благодарност. Стиснато полезрение, едвам се подаваме на полянат, ама нямаме радост отвътре…

- 03-03-2011|ММ - поправка

Sorry! “Good boy” of course. Разсеяно немско влияние. Моля за извинение.

- 04-03-2011|Парпулов - Благодаря Ви

Благодаря Ви г-н Финци! Толкова хубаво сте го написали! Да сте ни жив и здрав още много години!

- 07-05-2011|Валя

страхотно четиво

- 09-05-2011|Гост

Наистина написано прекрасно!

- 25-07-2011|Таня Шелхорн - Нещо преживяно!

Г-н Финци, не мога да не Ви поздравя за този пътепис в спомените, прочетох го на един дъх! Просто Ви виждах и чувах гласа Ви, толкова образно сте описали преживяванията си!

Спомних си моите терзания, когато за първи път пристигнах в СН, беше по комунистическо време, а аз се озовах в едно луксозно кабаре, за да представям своето куклено шоу! Все треперех, че някой ме следи, а когато ме питаха за България, често си мислех, дали пред мен не стои български агент?! Сега тези страхове изглеждат комични в очите на младото поколение, но ние си знаем, какво сме преживяли! Въпреки всичко емоциите бяха страхотни!

Неуспешен лов

Автор: Светослав Терзийски

И всичкото това си го улових аз, сама!

Така си каза Мина и едно разбойническо задоволство се разля в стомаха ѝ. Погледна през стъклото, навън беше толкова тъмно, че дори снежинките не се виждаха, а колата приличаше на интимно осветено убежище. В стъклото видя само профила на спътника си, притвори очи, отвори ги и се обърна към него. Нямаше грешка. Чичо Алекс, който стана после бате Алекс, който сега не знаеше как да нарича, седеше до нея. Какво виждаше той в тая тъмница не беше ясно на Мина. Караше притихнал, с присвити очи, наклонил глава към рамото си и само от време на време поемаше дълбоко въздух. Издишайки се чуваше тиха, но мощна въздишка като от гръдта на змей-пушач. И това предизвикваше едно убождане в долната и част освен другите неща. Например, челюстта му подобна на чекмедже с наболата прошарена брада, широката китка и едрият юмрук, който почиваше върху скоростния лост и най-вече парфюмът. Дали беше същият парфюм, който тя помнеше от дете или някакъв пак такъв, с мирис на дърво, тютюн, летище или карбуратор. Още от малка Мина си беше харесала думата карбуратор, макар че така и не научи какво точно значи. Беше я чула от чичо си Алекс, когато с баща и си бъбреха между втората и третата ракия за коли. Чичо Алекс винаги идваше от някъде, винаги беше забравил да вземе нещо за децата, но никога не забравяше бутилката добро уиски и стека „Марлборо“ – червено и смрадливо. Прегръщаше всички наред тупаше хамалски баща ѝ по гърба, а нея, Мина, я целуваше по косата. Тогава тя усещаше оня парфюм, смесен с дъха на уискито, брадата му я бодеше и тя му се сърдеше някоя и друга минута. Но още тогава сещаше явната разлика между тая миризма и всички останали, не беше домашния дъх на баща ѝ, който винаги имаше магданоз, залепнал на някой зъб. Спомняше си летището Амстердам. Бяха ходили с мама и тате да си купи тате кола, но като нищо не се намери тате помрачня, след това дълго брои парите в един ъгъл и после решително разпореди, че три дни ще живеят като бели хора. Купиха си билети за самолета и после хлътнаха в първото кафе на летището. Там ухаеше на току-що изпечени кифли, пури, шоколад, алкохол и кафе. Това беше истинско летище. А чичо Алекс миришеше на летище. И когато казваше, че не може гъза в меда и онова другото в мармалада това на Мина все още нищо не говореше. Тя си мечтаеше за един баща, който да бъде като чичо Алекс, но да си е неин и да го вижда всяка сутрин как се бръсне в банята.

След това чичо Алекс изчезна по някакви бизнеси и когато се появи пак Мина беше на шестнайсет, а той си беше все същият, както каза майка ѝ. Е, почти. Баща ѝ имаше повече бели косми, но изглеждаше по-розов, все едно майка ѝ току що го беше къпала. Но чичо Алекс имаше дълго кожено манто, което тя помириса скришом в коридора, после се скри в стаята си и започна да разхвърля. Когато я измъкнаха насила, да видят детето, тя гледаше като носорог, беше забравила колко са пораснали гърдите ѝ и седя разкрачена с набодено парче луканка на вилицата. Да не си ми казала вече чичо – зверски я погледна чичо Алекс и така стана батко. После всички се разхилиха, после се напиха чак дотам, че баща ѝ и бате Алекс реваха „О соле мио“ и една мръсна песен от казармата. Когато дойде таксито бате Алекс клатушкайки се започна да целува всички наред, най вече по устата. Докато баща ѝ захилен си триеше устните мърморейки „педерас“ бате Алекс се спря пред нея, погледът му за момент стана трезвен и страшен и той я целуна хаотично някъде в ъгъла на устните. Никой не забеляза – само тя усети, че е получила някакво важно послание, толкова важно, че да го помни докато дойде време да го разбере.

И после Мина се втурна из дебрите на късния си пубертет.

При загубата на девствеността си, на седемнайсет си спомняше как и на нея и на момчето им пречеха крайниците и после не изпитваше нищо особено след като спряха да ѝ треперят краката и задника. Отидоха да ядат пици. Появиха се и изчезнаха няколко младежа, толкова бързо, че в последствие тя си ги вписа в спомените си като едно лице. И станаха и някакви други неща. Започна да учи едно крайно мъгливо нещо в някакъв университет. Имаше много свободно време, всъщност нямаше никаква работа по цял ден и тогава откри удоволствието на безбрежните следобеди. Мотаеха се с една приятелка първо по магазините, а после засядаха в някое кафе пред едни много сложни коктейли, които си фантазираха сами. И тъкмо Мина протягаше устни към сламката си, когато влезе бате Алекс.

Ако тогава, преди три дена, някой и беше казал, че сега ще се вози в снежната нощ с този мъж, който не знаеше как да нарича, Мина така щеше да се разсмее, че да разплиска коктейла. Всичко стана така лесно, че за момент помисли, че някаква незнайна сила е направила подробен план за действие. Или пък тези неща така стават. Нито за миг не изпита нито притеснение, нито неудобство дори и тогава, когато се видяха на, как да го кажем, на първата им среща. Той я качи почти в движение, без разни отваряния на врати и чичовски лиготии. Някой отзад надуваше клаксон, а Алекс настъпи мощно газта, гумите изпищяха и те се понесоха в мокрия мрак. През отворения прозорец той протегна ръката си и някак естествено, дори елегантно показа един среден пръст на тоя отзад. Голямата кола се носеше през града и всичко започна така бързо и приключенски, че Мина се сети да пита къде отиват чак когато излезнаха на околовръстното. Тогава Алекс отби, зарови се с пъшкане в жабката (брадата му я убоде през чорапогащника) и измъкна една пътна карта. След това заби дебелия си пръст някъде в средата на картата и лаконично каза: тук.

Можеше ли Мина да не се съгласи или да поиска да ходят другаде. Според мен, точно в оня момент – абсолютно не.

И така полетяха по магистралата на север, през Балкана, а снегът се усили и започна да натрупва. Дали Алекс приличаше на голямото волво или колата беше приела чертите на стопанина си не можеше да се разбере. Те бяха едри, скъпи, мърляви и ухаещи на приключение. Алекс не спираше да мълчи и само от време на време обръщаше заедно с главата половината си горна част и я поглеждаше все едно сега е паднала от небето. Погледът му беше на добрия чичо Алекс, но имаше и някаква неподходяща плахост. Тогава веждите му надвисваха и той заприличваше най-много на тъжно, едро куче, което е сторило беля. Тялото му обаче беше ориентирано непоклатимо напред, все едно направено от груб строителен материал. Всичко беше така спокойно и стабилно че Мина се отпусна в нещо подобно на сън, а мислите и прехвърчаха като снежинките навън и бързо се топяха. Какво щеше да става после? Ами каквото и да е.

Тя се събуди, когато колата се разклати. Бяха навлезли по някакъв черен път, който почти не се виждаше под снега. Наоколо се гънеха някакви диви баири и само тук там в далечината проблясваше човешка светлина, но сигурно от газена лампа – така Мина си представи ситуацията. Алекс не беше помръднал и продължаваше да кара леко наклонил глава към едното си рамо, подпрял здраво волана с ръка, все едно че и той буташе колата, а голямото волво поглъщаше пътя като послушна и ящна ламя. Когато пристигнаха, неговата вила или летен будоар на шега, почти беше изчезнал в снега. Алекс се измъкна от колата, протегна се и изрева някакво „йехуу“. После се превърна в малък зачервен багер и започна да разрива снега. Когато се вмъкнаха вътре той без да се препъва намери пътя до камината и само след няколко минути огънят декоративно се разгоря. Дали Мина си помисли тогава, че всичко върви твърде гладко, без дефекти или не. То кое по-напред. Трябваше ѝ минута, за да разгледа голямото помещение. Никакви стаи и стайчета – почти празно, с миндери покрай стените и една маса дълга около четири метра. На дъсчения под имаше черги, на стените кратуни, нанизи чушки, чесън против духове, китара за „О соле мио“ и един плакат на Джим Морисън. Значи това бил той – Джим Морисън. Средно готин.

Когато огънят се разгоря още повече, тя забеляза, че помещението продължава в една еркерно издадена част. Приличаше на каюта с прозорци от всички страни, надвиснала над морето от снежен мрак. В средата на тази каюта се простираше не точно легло, а издигната територия, застлана с козяк или съшита от кожи на животни постелка. Приличаше на жертвеник и липсата на кръв по кожите не я успокои въобще. Мина можеше да си поиска питие, можеше да се разходи из къщата, можеше да направи какво ли не, но тя без да знае защо направи следното-друсна се по гръб на жертвеника, така че да отскочи и нададе някакъв боен вик. Алекс отговори с подобаващ боен вик и се зарови в един долап с бутилки.

Как методично функционираше този човек. Движенията му бяха къси и точни, все едно работеше на норма, по план и не пропускаше нито един детайл. Два пръста бърбън, две топки сняг, още една капка да се изравнят чашите, бадеми, пепелник… Всичкото това се появи на един поднос, който той донесе до леглото и с изненадваща ловкост легна до нея, без да оставя подноса, без да разлее и капка. Беше с обувки, обаче. След това остави подноса на леглото взе чашата и плисна в устата си една глътка. Половин чаша. После въздъхна доста по-продължително и каза наздраве.

Известно време Алекс лежа, загледан в тавана, едната му ръка не пускаше чашата, а с другата мачкаше широката си гръд. След като и третата чаша изчезна в голямото му тяло, той се обърна на една страна към нея и почна да ѝ разказва. Но какво, какво! Мина не можеше да запомни дори половин изречение.

За да не се получи неловко тя кимаше с глава от време на време и се мъчеше да гледа изразително. Ако някой надникнеше в съзнанието ѝ щеше да установи загуба на чувството за време и място плюс слабо усещане за реалността. Затова тя пък забеляза как снегът полека спря и през прозореца нахлу черната светлина на зимното небе. Отпред имаше явно дървета, които протягаха още по-черните си клони, като че ли искаха да си наберат малко звезди, а вятърът смесен с вой на среднощни кучета ги люлееше. Из двора обикаляха доста призраци и нямаше спасение. Тогава вниманието и бе привлечено от една звезда, която и се стори позната. Не беше ли оная стара детска звезда, нейна приятелка, с която тя си намигаше подпряна на прозореца. Да, същата звезда!

Мина не си спомняше кога започна редовно да си говори със звездата, но с течение на времето това и стана неотменен ритуал. Споделяше си със свойта звезда, но не като с човешка приятелка, защото я беше малко страх да я лъже. Същевременно не изпитваше никакъв срам да си признае и най-интимните си мисли и всички мръсотии. Когато космите между краката ѝ станаха повече от двайсет Мина спря да си говори със звездата – този нейн неоформен детски Бог. А Алекс май тръгна да прави нещо.

Тръгна и неочаквано спря, огледа се уплашено, а протегнатата му към нея ръка увисна във въздуха. След това той се надигна със сумтене и излезе навън, а Мина остана сама в полумрака, да гадае какво се случи. Само преди минута беше твърдо решена да се съпротивлява, да се измъкне от това леговище, колкото и непосилно да и изглеждаше това. Имаше чувството, че в кожите на постелката са вплетени безброй твърди, къдрави косми на дебели жени. Изпитваше необясним гняв към тия двайсет и шест години, с които Алекс я водеше и през които беше правил само глупости. И къде отиде сега?

Алекс стоеше прав, с лице към вятъра, а отворената му риза се развяваше като на филм и го правеше страховит. Дали не си съобщаваше нещо с кучетата от отсрещния баир или просто беше излязъл да подиша чист въздух – това никога нямаше да се изясни. Мина застана зад него и тихо се долепи до гърба му. После влязоха вътре, а минута по-късно тя съвсем не знаеше на кой свят се намира. Той я премяташе във всички посоки и ѝ се струваше, че е завита с покров, направен от козина, езици и зъби. Дори Алекс да се готвеше да я яде на нея и беше все едно. Не можеше да разбере дали е възбудена, а и какво общо имаше тази битка с половата възбуда също не беше ясно. Удивляваше се как такъв голям човек може да извършва толкова сложни движения без да я смачка, удивляваше я постоянството му на алпинист, въглекопач и йога. А колко време мина така никой не разбра. Някаква цигара беше изгоряла цялата в пепелника, звездата на Мина се беше преместила в средата на прозореца, а вятърът беше спрял. Камината бумтеше яко и двамата бяха мокри от пот – най-вече неговата. Зърната на гърдите я боляха, лицето ѝ беше ожулено от коравата му брада и гореше, а също и бедрата отвътре. Чак тогава Алекс проникна в нея.

Неочаквано суматохата свърши и околният свят зае водоравно положение, като се изпълни с хармония. Не знам как точно да се нарече чувството, което обзе Мина, но то беше облекчително и тържествено. Нямаше грешка. Въпреки всички предишни съмнения най-накрая се оказа, че това наистина е Той. Не точно чичо-бате Алекс, не и сегашния пухтящ Алекс, а един друг – само звездичката знаеше за него.

Това стана, когато Мина си говори за последен път със свойта звезда. Беше на планина с мама и тате преди седем години. Последната вечер беше много топло и когато всички си бяха вече легнали тя излезе на поляната пред станцията. Тревата беше мека и къса, Мина легна по гръб и отправи поглед към свойта приятелка. Беше наложително да обясни, че се е появил един неясно още какъв, но определено го имаше. После Мина дигна фланелката си и показа на звездата малките си остри гърди. Звездата трябваше да знае, че с Мина стават разни неща и не можеше да продължава да живее без любим.

Мина затвори очи, но за малко, защото ѝ се зави свят, а после се загледа в звездата си без да я изпуска от поглед. Устата ѝ беше полуотворена, но нямаше кой да види погубващия отблясък на зъбите ѝ. Струваше и се, че ложето им плува върху лениви черни води, не знаеше къде точно са ѝ краката, ръцете ѝ, въобще къде свършва тя самата. В това първо пътешествие извън тялото си Мина се усещаше малка, компактна и благоразположена към нещата и за първи път приятелството със звездата беше равностойно. „Виждаш ли ме сега“ – говореше и Мина – „виждаш ли какви ги върша“. Звездата успокоително трепкаше в знак на съгласие и бавно плуваше към ъгъла на прозореца. А междувременно Алекс приключи със своя сеанс.

Към края стана доста шумен, а от гърлото му излизаха хрипливи звуци. Изпъна се лъснал от пот и после бавно се претърколи до нея. Тя се приповдигна на лакът, а едрите ѝ гърди леко докосваха рамото му. Той беше обърнал глава на другата страна и спазваше своя обет за мълчание и сумтене. Това на Мина изобщо не пречеше, нито я дразнеше. Тя си имаше звездата, себе си, своят далечен любим и безкрайното количество живот, който се стелеше в краката ѝ. Така можеше да прекара много време.

Гърдите на Мина бяха кръгли, с големи кафяви зърна и много фини сензори. От известно време тези сензори даваха слаб тревожен сигнал, но господарката Мина се занимаваше с възвишени преживявания и отлагаше момента да им обърне внимание. Едрият, допреди малко буен обект, до който сензорите се допираха сега беше абсолютно неподвижен, а температурата му спадаше много бавно но постоянно. Всички къркоренета и пулсации под покритата с косми кожа бяха престанали и наоколо се стелеше една особена тишина, особена преди да стане ужасяваща. В това време Мина си вземаше сбогом със звездата, която вече напусна очертанията на прозореца. Не можеше да отлага повече момента и трябваше да провери глождещото я нереално съмнение.

Алекс не мърдаше, Алекс не дишаше, Алекс не чуваше. Не реагираше още на молби, на щипане, на истеричен смях и на поливане със сода. След половин час Мина най-накрая реши, че е умрял.

Светкавично си намери гащите, обу ги и лазейки гола по леглото и по земята започна да изнамира и другите части на облеклото си. Като скоропоговорка повтаряше „ебасимайката, ебасимайката“ – думи, които иначе не използваше. Те явно имаха за цел да развалят лошата магия, да се изправят като заклинание срещу пълния идиотизъм на случилото се.

След като се вмъкна в дългите си ботуши тя блъсна вратата и излезе навън. Непосилна пустош. Дори кучетата вече не лаеха, всички горски обитатели спяха в засипаните си от снега дупки и не видяха младата смешна човешка женска с тънко палто, блузка с деколте и гол корем и много странни неща на краката, които ѝ пречеха да ходи. Никъде нямаше да стигне. А и Мина много добре го знаеше. Никъде нямаше да стигне, никъде не можеше да отиде, трябваше неизбежно да се върне при умрелия и да понесе всички последствия. Трябваше да седи в злокобния мрак, да слуша скърцането на гредите на тавана и да чака, докато дойдат лекарите, полицаите, майка ѝ, баща ѝ и адвкокатката – приятелка на Алекс. „Как можа да го направиш точно сега, как можа точно тук“ – мислеше си Мина удряйки с юмрук по дебелите дъски на вратата. После влезе вътре и затърси ключа на лампата. Нов ужас. Явно нямаше ключ, нямаше и електричество, въпреки че Алекс беше споменал за някакъв генератор. Където генератор там и карбуратор. Отиде до камината и след половин час духане, веене с ризата на Алекс и проклятия огъня пак се разгоря. Добре, че имаше дърва за цяла зима. Сега Мина вече не повтаряше „ебасимайката“, а го беше сменила с горестното „божегосподи“. Призраците, от които толкова се опасяваше не я безпокояха, най-много се плашеше да не угасне огънят и мъртвият Алекс да стане бял и студен като камък. Затова подреди до камината цяла камара тънки и дебели дърва, оправи колкото можа леглото и зави мъртвия с едно одеало. Отначало покри и главата му, но после това и се стори неуважително и го зави до брадата. Не беше страшен. Изглеждаше по-скоро тъжен и измъчен и дори в смъртта веждите му бяха леко и драматично повдигнати, както когато пееше „О соле мио“. Навън през прозореца се виждаха други непознати звезди, които я гледаха сериозно. Тишината не я плашеше, Мина я усещаше като много нисък и плътен звук като от басовите регистри на орган. Червената светлина на огъня и звукът на тишината бяха естествени, стабилни и тържествени. Беше пристигнал Ангелът на смъртта и Мина усещаше знаменателното му присъствие.

Опита да пуши от отровното „Марлборо“, но не се получи за разлика от бърбъна, който вля приятелската си топлина в свития и стомах. Тогава разбра, че още една глътка и ще заспи, а мисълта че някой може да я намери спяща до мъртвия Алекс я ужаси. Намери ключовете от волвото, захвърлени на перваза на камината, загърна се с едно одеало и отиде до колата. Намери картата и след известно време, прекарано в чудене и взиране най-накрая реши, че знае къде се намира. После се обади на бърза помощ от телефона на Алекс. Изненадващо и за самата себе си беше спокойна и делова. Обясни, че докато ринал сняг на човека му прилошало, назова часа и какво е състоянието му в момента. От другата страна на линията също спокойно и делово ѝ казаха да седи там, където е и да чака докато дойдат. Не уточниха кога. Сега оставаше едно последно и невъзможно нещо – да облече мъртвия.

Божегосподи, божегосподи… Отначало Мина се опитваше да пипа само с два пръста но нищо не излезе. Задачата изискваше физическа мощ. След като се пребори с панталоните обаче разбра, че е достатъчно силна и когато накрая връзваше обувките му беше леко изпотена и изпълнена с омерзителна гордост от себе си. Така! Алекс вече не само не я плашеше, но не я и притесняваше. Лежеше си кротко, добре облечен, загинал на четирийсет и четири по време на секс. Чичо-бате Алекс.

Мина се беше отпуснала на огромното легло, на метър от мъртвия и чакаше да ѝ стане мъчно. Така и заспа.

Събуди я проточеният вой на клаксон. В краткия миг преди да отвори очи и се мярна мисълта, че може би всичко да е било гаден сън и тя си е в къщи, но не беше сън. Навън се съмваше, небето мрачно сивееше, а една сива очукана линейка пърпореше зад волвото. Отвътре излязоха шофьор и доктор, също сиви, с посивели коси, посивели от безсънието лица и червени от водката очи.

– Къде е пациентът? Там? – и докторът влезе в голямата стая. Огледа без особен интерес обстановката, повдигна вежди и се надвеси над Алекс. Не го докосна, само махна на шофьора, който измъкна носилката от линейката. След минута го бяха натоварили.

– Ти, мойто момиче, по добре да се качиш при нас. Да не решиш да караш колата в тоя сняг – докторът я гледаше уморено, но със съчувствие – Не те попитах, ти дъщерята ли си?

Никога Мина не беше лъгала толкова уверено и с такова облекчение – само кимна в знак на съгласие. После седна между сивите хора, загърна, плътно колената си с палтото и се опита да се разтвори в сивото небе, което се стелеше над цялата земя. Не я ли разпозна тоя изтерзан чичка, докторът, не разбра ли, че е една малка курва и лъжкиня. И как му дойде на ума това – дъщеря. Дъщеря!

И тогава на Мина ѝ стана мъчно, така мъчно, че сълзите ѝ потекоха и не спряха.

През целия път.

Между многото си други ангажименти Светослав Терзийски пише и проза. Автор е на сборника разкази „Безпризорни ангели“ (изд. „Жанет 45“, 2008), части от който представяме тук.

Коментари (2)

- 27-02-2011|stan

Нищо не ме подразни. Интересът ми се задържа докрая. Замислих се, хареса ми. Бих прочел и други разкази от автора. Но ако са като за прецакания, както би казал авторът, инж. Янчев – ще реагирам остро :)

- 25-05-2011|Гост

Много изтъркана история. И пак курви, косми, ебаси майката…

София = какво няма един град

Автор: Еленко Еленков

Нашият град се различава от другите по това, което няма

Адис Абеба, Етиопия (3,5 млн. жители) е град, който никога не е имал адреси. Наскоро немски дипломат загина, защото линейката не успя да намери улицата му. Въпреки това столицата на Етиопия е Брюкселът на Африка, защото е и седалище на Африканския съюз. Проспериращ (за Африка) град с претенции. Но няма, липсват номера на улиците. А „какво липсва“ доста добре дефинира този град, в който не съм бил.

И ми напомня за София. Защото винаги съм дефинирал София пред чужденци с това, какво няма. Защото всеки град има някакви характеристики. Най-добрите се отличават по това, какво имат в повече. Въпросът е, какво ще се получи, когато направиш град, в който няма основните неща.

Това е София. Тя няма нито море, нито река, нито близък град, нито заклети граждани, на които да разчита. Нито заинтересовано управление. Като погледнем нещата така, ето какво още София няма. Но първо да се отдръпнем малко.

Монопол

Концентрацията на всичко (администрация, култура, бизнес) в един град никога не е била полезна за него. Въпреки че сме малка държава и нямаме богат избор, концентрацията в София пречи на разнообразието и на конкуренцията. Монополът, знаете, не води до иновации. Питайте Microsoft. Държавата с най-близко положение е Унгария. В Будапеща живеят 25% от 10-те милиона унгарци. Но докато в Унгария, като част от бивша империя, има известен подход в градоустройството и дисциплина в хората, в София няма.

Администрация & чистота

Управлението в България винаги е следвало правилото на най-малкото усилие. Няма да коментирам сделките на Софиянски, които пораздадоха части от града. Най-добрият пример за „най-малкото усилие“ е брандирането на обществените пространства и аутсорсването на комуналните услуги от кмета и сегашен премиер Борисов.

Под претекст, че няма пари и че общинският съвет е срещу него, той подари градинките на фирми, които да ги поддържат срещу това да слагат реклами в тях. Така кметът създаде практика, с която отби 2 от основните неща, с които трябва да се занимава общината – управлението на външната реклама в града и неговото почистване и поддържане. Проблемът е, че като граждани на София, ние не сме гласували за, да речем, СиБанк да стопанисва градинката до нас, а за кмет.

Сделката „поддръжка срещу реклама“ не е прозрачна, защото никой не слага цена на поддръжката на градинка, нито пък е казал колко струва съответното рекламно пространство в градинка, защото то е извън стандарта „билборд“. Най-големият куриоз на това е фонтанът срещу президентството, който свети с огромен неонов надпис „Банкя“, като придава особен евтин караоке момент на цялата институция.

Всяка пролет общината предупреждава гражданите за „традиционното ежегодно измиване на улиците“, което в градове като Виена се случва всяка седмица. Което винаги ме е забавлявало. София е град, който се къпе веднъж годишно. (Впрочем през тази година – 2010 – това не се случи.)

Евтината външна реклама

Като става въпрос за реклама, дългите години липса на наредба за обществената реклама доведоха до това този ценен за един град ресурс да е нерегулиран. Ако приемем, че рекламата е валута (а тя е), то липсата на регулация в рекламата прави възможно всеки да печата валута, което девалвира продукта град. Фактът, че всеки може да рекламира с винили, билбордове в частни имоти, табели по балкони и винили, увесени на стълбове, води до положението на София днес.

А то е ясно – реклама с ниско качество навсякъде, нетаргетирана и разпространявана по всякакви нерегламентирани канали. Както казва една позната – ако си премрежиш очите, изглежда екзотично. Но не съм сигурен, че това в комплимент.

Мода и дрехи

Поради праха и мърсотията повечето хора в София се обличат в тъмни дрехи, за да не се цапат. Но за разлика от черните дрехи на хората в Париж, в София те не са съвсем черни, а в долните тонове на сивото пак заради праха. Обувките не могат да оцелеят повече от ден.

На хората, които ходят безупречно чисти, се гледа от останалите като на „опитващи се на всяка цена“, което пък не е добре. Така София е град, в който няма добре изглеждащи хора. А тези, които се опитват да изглеждат добре, си личат отдалеч и отново са подозрителни, сякаш не са от тук.

Колите и паркирането

Има градове с по-скъпи коли откъм максимална стойност, но София е шампион в дисциплината стойност-на-коли-на-глава-от-населението. Бил съм в Букурещ, където можеш да видиш няколко Rolls-Royce лимузини една до друга, но не и всяка трета кола да е от висок клас.

Лошата среда навън и желанието за престиж карат хората да инвестират в лимузини вместо в добри жилища, които са рядкост.

И докато в Сан Франциско всички карат хибридни автомобили не защото им харесват, а защото се купуват без ДДС, в България данъчният кредит е за всъдеходи и това прави облика на града леко SUV.

Паркирането е нерегламентирано и нерегулирано също като рекламата, което прави ходенето по тротоари трудно, панталоните – кални, а шофьорите – изнервени. Странното е, че както във всяка нова държава, хората предпочитат да изгубят време да търсят безплатно място за паркиране, вместо да си платят на хората от „Център за градска мобилност“.

Архитектура

София няма нова адекватна архитектура, за съжаление. Защото има експерти по постигане на максимална застроена площ на квадратен метър.

Всички пощенски картички все още се базират на Невски. Градът не се организира да си направи landmark сграда въпреки опитите за строене на кули от елмаз и стъкло на подстъпите.

Най-хубавите сгради остават тези правени преди век.

Кварталите

София е малък модел на България, за съжаление. Градът се изяжда от вътрешна вражда също като държавата. Както „софиянци“ обичат да мразят хората от провинцията, така и хората, живеещи в центъра, обичат да мразят хората от кварталите. „Хората от тунела“, по-известни като хората от Люлин, са обект на вицове също както хората от Перник. Подобна вражда, разбира се, има и в Ню Йорк спрямо Ню Джърси, но там нещата са от поне век. И Ню Йорк има защо да има самочувствие. Но тук омразите са смешни. Намирането на враг, който да прави града лош, е добро извинение на всеки да не уважава града, вместо да го прави по-добър.

Друго, в което мога да се обзаложа, е, че София никога няма да има хубав квартал. В полите на Витоша се правят опити за приватизиране на отделни пространства в „луксозен комплекс от затворен тип“, но те си остават като малки частни гета а ла сградите на белите в Южна Африка. А това не създава комфорт на гражданина.

В съвсем частните квартали като Резиденшъл парк София (отвъд Околовръстното, срещу Бизнес парк София) се постига друг компромис. Там се жертва лично пространство за сметка на сигурност и чистота. На входа ви записват ЕГН или номер на личната карта, което не е съвсем законно.

Студентски град е последният квартал, специфичен за София. Ако се разходите вечер (дори не петък) около клуб Ориент 33, ще видите, че нещата тук приличат повече на Вегас, отколкото на университетско градче (което е отразено даже във в. „Ню Йорк Таймс“). Неон и поп-фолк музика компенсират това, което образованието не може да достави.

Всички останали квартали нямат изразени местни центрове, което е минус за самите тях. Както София е основното за България, така се получава, че центърът на София е централното за самия град.

Културата

Кога последно сте виждали София в арт-афиша на euronews?

Но пък наскоро осъмнахме в град, целият окичен с билбордове за семинар с Жан Нувел за това, дали ни трябва музей за модерното изкуство. Но същият град няма читави тротоари. А по мое мнение модерното изкуство идва след добре оправените тротоари.

Въпреки „публичния дебат“, ако някой трябва да прави културна програма, първо трябва тя да се случи, някоя медия поне в Париж да каже за нея, а после да я консервира в музеи.

Транспорт

Наскоро пътувах с таксиметров шофьор, бивш военен, експерт по балистика. Той записваше всеки курс прилежно в тетрадка, изчисляваше средната скорост, време, разход на гориво и приход. Каза ми, че после всичко преписвал в Excel, за него си. Според него средната скорост на движение с кола в София намалява с 1 километър в час всяка година.

Склонен съм да се съглася. Транспортната система в София ще става все по-зле и се съмнявам строящото се метро да я подобри драстично. Два от най-добрите начина да се придвижваш в София са евтините таксита и полулегалните маршрутки. И двете живеят върху липсата на адекватен градски транспорт.

Какво има София?

Ако в София има нещо, то това е приличен нощен живот. Той изостава с програмата на европейските клубове (обикновено тук музикантите са с 5-10 годишно закъснение), но е нещо.

И последно – неизползвани паркове. В прекрасен летен ден Витоша прилича на планина до 40-хиляден град, а не до 2-милионен. За южните склонове на Стара планина да не говорим.

* * *

Всъщност, най-голямата липса на София са заинтересовани граждани, които вярват, че утре пак ще са тук.

А аз харесвам София, защото всеки ден имам чувство, че нещо може да се подобри.

Източник

Еленко Еленков е млад български автор, журналист и блогър.

Коментари (5)

- 22-02-2011|Петра - София=какво има един град

Критическият поглед на автора е безспорен, но и нека признаем, малко уморителен.

Всяко журналистическо изложение би трябвало да се базира на някаква равномерна двуполюсност на мнениета. Тази статия интелигентно и структурирано представя негативите на София, а позитивът очевидно е само този, че има приличен нощен живот.

Една от основните части на журналистическото образование е авторът да разбере, че текстът му клони везната на обществено мнение. От тенденцията на един текст зависят в далечна перспектива тенденциите във всяко едно общество. А статиите ала „какво няма в София“ вече започнаха малко да се повтарят и да тежат в читателския актив. Материали с по-цветни оттенъци, за съжаление, не толкова често се срещат. Наскоро общественото пространството беше буквално заразено от видео с чуждестранен почерк, представящо София в примамлив, но фалшив блясък. И епидемията на това видео се случи, не защото беше истинско, а защото успя поне леко да погали остатъка от нациолнална гордост.

Хубави факти, приподнесени грамотно, но липса на мисъл относно значението на един публикуван текст за тенденциите в обществото. А ако в нашето липсват ангажирани граждани, то текстове като този не вярвам да ги провокират за действие. За да стане това трябва да има или повечко емоция, или повече равноовесие в аргументацията. И нека думите ми не звучат радикално, просто всяка критика трябва да има разумни граници.

- 24-02-2011|Самолет 005 - … всяка критика трябва да има …

Всяка критика трябва да има адресат. В противен случай става есе…

Това, което София няма, е адресат на критиките, което елиминира журналистиката като прагматична. И тя става търговска…

- 27-02-2011|stan

Никой не може да издържи на критика за това което не е или за това, което не е направил. Ето, авторът пише хубави, ангажирани есета, но не може да свири на виола, не може да пише програми за мобилен телефон с операционна система „Андроид“ и не може да лети на парапланер.

- 27-02-2011|Ангел Игов

Повечето от нещата са верни, но в никакъв случай не съм съгласен за липсата на квартали и квартален живот. Напротив, точно това е една характеристика, с която София направо блести на фона на повечето западни градове? Къде има квартален живот? В Лондон ли, с неговите редици от terraces houses? В Париж, изринат от Осман? В американските „градове“? – не ме разсмивайте.

В София можеш да вървиш по улиците в квартала и да минаваш покрай магазинчета, офисчета, кафененца и всякакви такива умалителни, пред които седят хора, играят табла, приказват си, не бързат за никъде. Това е култура, която трябва да се пази.

- 15-03-2011|IBLEA - R – КАКВО СИ ИМА В ПОВЕЧЕ – ЕДИН СТОЛИЧЕН ТРАД …

На една конференция по енергийна ефективност – 1988. – Дом на Учените „Жюлио Кюри“-Варна, бе изтъкнато, какво, че АЕЦ „КОЗЛОДУЙ“-БЪЛГАРИЯ бълва радиоактивни изотопи – ДИРЕКТНО ВЪРХУ КУБЕТАТА НА ХРАМ-ПАМЕТНИК „АЛЕКСАНДЪР НЕВСКИ“ – ЗАМЕРЕНО И ДОКАЗАНО. Днес – актуално ли е това – ВСЕ ОЩЕ!? ВСЕ ОЩЕ!?! … ВСЕ ОЩЕ!?!

АКО ТОВА Е ТАКА – КЪДЕ Е МЕМОРАНДУМЪТ НА СЪВЕСТТА НА ПРОСЛОВУТАТА „БЪЛГАРСКА АКАДЕМИЯ НА НАУКИТЕ“ ДО ПРАВИТЕЛСТВОТО И ПРЕЗИДЕНТА!?!

Те са толкова свободни

Автор: Ян Рос

Колко още стени трябва да паднат, докато най-после престанем да се страхуваме от падащите стени?

Образите от Египет са също толкова вълнуващи, колкото и ония от Нежната революция от 1989: семействата с деца, молещите се, мирното общуване с войниците. Кайро трябва да се възприема като символ за една човешка надежда, заедно с която от вълнение гори и целият свят. Потисническите режими треперят навсякъде – Китай, Сирия, милицията Хамас в Газа: всички те са дълбоко обезпокоени.

Но радостта на Запада е сдържана, не само заради опасностите, свързани с всяка революция. Събитията ни заварват объркани и изненадани. Ония, които преди няколко седмици приветстваха свободата в Тунис, не знаеха една седмица по-късно дали искрата ще се прехвърли и в други страни – а днес вече са хванати натясно от египетската драма. Едно изглежда ясно: новият арабски свят ще бъде по-малко удобен, той няма да бъде просто пионка върху геополитическата шахматна дъска, а триизмерен ландшафт с истински хора, които се срещат с нас като равни с равни и ни заявяват собствени претенции. Може би Западът се чувства в този момент просто хванат на място, при скрития си колониализъм и остатъчен расизъм.

Зад сдържаната радост се крие на първо място фетишът на стабилността. За Бога, само без внезапни промени в опасния Близък изток, те могат да доведат до катастрофа. Че самото статукво е вече катастрофа ни накараха да осъзнаем едва масовите протести. Стабилността à la Мубарак беше в действителност безкрайно крехка, а „реалполитиката“, залагаща на деспоти – нереалистична. Не че страхът от хаоса е нещо абсурдно. Предшественикът на Мубарак, Садат, беше застрелян през 1981 от ислямисти, така че отчаяната потребност от контрол и сигурност може да бъде разбрана. Но с течение на времето тя просто се вкамени и превърна в идеология.

Превръщането на стабилността в идол е хронична болест. Курсът за стабилност си имаше свой десен вариант: военните диктатури в Латинска Америка и Азия по време на Студента война, считани за бастиони в борбата против комунизма. Той си имаше и социалдемократически вариант: на полските, чешки и руски дисиденти дълго време се гледаше като на смутители на спокойствието, които поставяха в опасност политиката на размразяване. Разделението на Европа и света, потисничеството в социалистическите страни – всичко това можеше наистина да е нещо безрадостно (само за ония, живеещи отвъд желязната завеса), но в същото време то беше и нещо стабилно. Само че за колко време?

Какво точно се мислеше по онова време, за колко още десетилетия, колко още милиони животи трябваше да бъдат пожертвани в Съветската империя и по различните военни площадки из Третия свят, все в името на същата тази стабилност? И колко още лишени от свобода, унизителни животи, в продължение на колко още десетилетия, бяха поставяни в сметката, отнасяща се до арабския свят?

По отношение на мюсюлманския свят този курс на стабилност доведе до цяла серия от фатални грешки. Все още е неясно, твърди се днес, дали в Кайро се разиграва една нова 1989-та или 1979-та. При това под „1979“ се разбира ислямската революция в Иран, последвала падането на шаха и донесла вместо свобода една фанатична религиозна диктатура. Но именно това беше един от най-големите провали на политиката на стабилността: едва ли има нещо друго, което да е подпомогнало ислямистите в такава степен, колкото продължилата цели десетилетия подкрепа от страна на Запада за авторитарния, безогледен монарх, в чието лице Америка виждаше един незаменим съюзник – както, вече по-късно, се случи в Египет с Хосни Мубарак.

С кризата на властта в арабския свят става ясен провалът на доктрината за „умерената“ държава. Според тази доктрина в региона се води една нова студена война между „умерените“ сили като Египет и Саудитска Арабия от една страна, и един радикален блок, към който принадлежат държави като Иран и Сирия. Западната политика – така гласи теорията – трябва да поддържа „умерените“. Сега обаче става ясно, че тези „умерени“ режими всъщност са нестабилни, защото те са готови на компромиси по отношение на Запада, но са безкрайно лакоми и брутални по отношение на собствените си народи.

Сега ни обясняват, че с Мубарак от близкоизточния мирен процес си отивал един важен партньор. Добре, нека оставим настрана това, че приказките за „мирен процес“ след толкова години на израелско-арабски пат вече са се превърнали в гола фраза: въпреки това няма как да си затворим очите за простата истина, че не е достатъчно, когато мир сключват само управляващите; за такова нещо е необходимо и участието на управляваните. Режими, които се страхуват от собствените си народи, в дългосрочен план са неспособни за реално функциониране и навън. Бунтът на поданиците му разкри миротвореца Мубарак като бутафория.

Това, че Израел гледа към случващото се с чувство на страх е разбираемо. Той се страхува, че границата с Египет, умиротворена с толкова много усилия, отново би могла да се превърне във фронт, и тази перспектива е плашеща. А това не може да бъде безразлично на Запада, и особено на Германия. Въпреки това трябва да се прави едно ясно разграничение: тук безспорно има едно ненарушимо задължение – да се защищава правото на съществуване на държавата Израел; няма обаче задължение по тази причина да се възприема безрезервно израелското виждане за Близкия изток. Израел разполага с атомна сила, той има могъщи приятели, преди всичко САЩ. Промените в Египет следователно не означават за него някаква екзистенциална заплаха. В края на краищата дори за Израел шансът се състои в промяната, в перспективата да си има работа с реални партньори, а не с някаква изкуствена фасада, поддържана от репресии и от Запада. В настоящия момент може и да изглежда така, сякаш арабските диктатори са по-удобни за Израел от техните народи. Но и тук важи същият въпрос: за колко дълго време?

Грижата за Израел все пак би била някаква благородна причина за поддържането на политиката на стабилност. Но дали тя е и честният мотив? Едва ли. От една страна, управниците и централните комитети от източна Европа, с които Западът флиртуваше по време на Студената война, не искаха да имат нищо общо с Израел. От друга страна, не са изминали дори осем години от времето, в което Западът се опитваше да потопи в хаос същия този ислямски свят, за чиято стабилност днес е загрижен – като премахна от власт Садам Хюсеин. По онова време Джордж У. Буш искаше да насърчи революцията в целия Среден и Близък изток – но на върховете на собствените си щикове, поради което опитът се оказа неуспешен. Какво ли щеше да се случи с Израел, ако опитът се беше оказал успешен?

Ония, които биха искали да преминат незабавно към конкретни действия и да нагласят възможно най-бързо целия регион в съответствие с нашите интереси, би трябвало за момент да се опитат да си представят как ли изглежда всичко това за зле информираните араби. До 1989 държавите от региона бяха преценявани най-вече от гледната точка на това дали са от полза за Изтока или за Запада. Зад всичко това се криеха петролът и израелските интереси. От 11 септември насам арабите трябваше да бъдат против ислямизма, кратко време след това пък – за демокрацията. Която пък, след изборната победа на Хамас от 2006 в палестинските области, отново беше изоставена.

Какво да мислят хората там за нас? Не стои ли наистина зад всичките приказки за реалполитика и пр., единствено някакъв собствен интерес? Онова, което искахме, бяха суровини, туризъм, къпане в Червено море и, моля, никакви бегълци от Африка. Скрито още по-дълбоко: не беше ли някога премълчаваното съгласие относно русите, че те били свикнали на азиатски деспотизъм и че не са способни на демокрация? И не мислехме ли тук, при нас, че арабите не познават нищо друго освен бича, че географията, религията и традицията не допускат нищо по-различно? Дали всъщност геополитическите анализи и културното „разбиране“ не бяха се допълнили до нещо, което на практика едва ли би могло да бъде различено от някакъв жалък анти-арабски расизъм?

И, след като вече се опитваме да променим собствената си перспектива: на милионите араби, живеещи в Европа, през последно време все повече и повече се гледа като на пета колона на исляма. (Отчасти това е оправдано). Но как могат да се чувстват, мислят и действат хората, живеещи сред нас, когато ние говорим за родните им страни по този начин? Как да се чувстват тук у дома си? Не, Западът не вярваше в собствените си ценности, не и в това, че свободата е исконно човешко право. Всичко това беше просто срамно.

Източник

Ян Рос е отговорен външнополитически редактор на германския седмичник Die Zeit.

Коментари (4)

- 27-02-2011|stan

Абе какво му става на това списание !? Вече 4-та статия чета и няма какво да ме ядоса да се заяда :)

- 02-03-2011|В. К. - отново политкоректност

Образите от Египет са също толкова вълнуващи, колкото и ония от нежната революция през 1989. Особено вълнуващо беще, когато тълпата нападна, преби и насили сексуално журналистката от CNN.

Отвратително писание. Пожелавам на автора му да попадне за малко в манафски ръце. И после пак да си спомня за нежната революция.

- 02-03-2011|Златко

С други думи – я не ни сравнявайте с тия бе! В. К. би трябвало да попадне за известно време някъде из заскрежените полета на по-северна Европа, където разлики между нас и „ония“ по принцип не се правят – едни и същи цигани, само дето едните от тях са в нашия квартал, та няма как, ще ги търпим и цивилизоваме – за да посмали малко патоса и борческия си темперамент. Няма по-голямо отрезвяване от онова, при което човек вижда себе си в някое чуждо, а не непременно в своето собствено, огледало.

Март ٢٠١١

Храна и политика

Автори: Златко Енев, Неделя Щонова

Храната, както всички знаем, е не просто задоволяване на физиологическа потребност. И все пак, какво точно се крие зад думите „политика на храната“?

https://www. youtube. com/watch? v=B2IDP3GijY0

https://www. youtube. com/watch? v=QGqrDs6Lak8

https://www. youtube. com/watch? v=z7wqY6Xr6YY

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (4)

- Костов - жалко

Това списание май се превърна в talk show

- 07-03-2011|Златко - re: жалко
Костов писа:

Това списание май се превърна в talk show

… или читателите му не са способни да направят разлика между приказките по телевизора и ония в собствената си глава…

Talk show! Мине се, не мине време, и току някой тук отново съумее да ме изненада с пореден протуберанс на скуката и глупостта!

- 08-03-2011|Браво !

Много полезна дискусия, поздравления. И благодарности – хубаво е когато човек има поводи за размисъл и осмисляне. Златко, вие сте много автентичен и убедителен, поздравления отново

- 22-03-2011|Павел Лазаров - Каквото е отношението ни към земята, такова и…

Каквото е отношението ни към земята, такова и качеството на храните ни, Златко! В епохите, в които сме обичали земята си и сме се грижели за нея подобаващо, сме ядяли качествени храни. Днес нещата са различни и ядем буклуци, но… България е в завидно положение спрямо останалия свят. Защото нашата земя все още има… хумус, истински биологичен хумус, а не някакъв химически „заместител“. В Европа такова нещо вече няма! (Или е на свършване) А в България го има!

Аз обичам да казвам, че каквото е отношението към земята, такова е и отношението към ближния и към самия себе си. Намирам, че нещата са много тясно свързани. Тези ми убеждения са повлияни особено много от американеца Уендъл Бъри (Wendell Berry) – философ, поет и грижовен земледелец, критикуващ остро американското земеделие и безумните претенции на човека да доминира природата. (виж тук)

Орхан Памук, последователният

Автор: Орхан Памук

Това интервю с Орхан Памук беше проведено в две отделни срещи в Лондон и чрез кореспонденция. Първият разговор се проведе през май 2004, по време на английската публикация на Сняг. За срещата беше запазено специално помещение – една осветена от луминесцентни лампи, с шумна климатична инсталация стая в мазето на хотела. Памук се появи, облечен в черно кадифено сако, светлосиня риза и тъмни панталони, казвайки: „Бихме могли да умрем тук и никой няма да ни намери“. Оттеглихме се в един приятен, спокоен ъгъл на хотелското фоайе, където разговаряхме в продължение на три часа, с кратки паузи единствено за кафе и сандвичи.

През април 2005 Памук се завърна в Лондон за публикацията на Истанбул и ние се разположихме в същия ъгъл на фоайето, за да разговаряме. В началото той изглеждаше доста напрегнат, и не без причина. Два месеца преди това, в интервю за швейцарския вестникDer Tages-Anzeiger, той беше казал по повод Турция, че „тридесет хиляди кюрди и един милион арменци бяха убити в тези земи и никой освен мен не се осмелява да говори за това.“ Тази реплика постави в ход яростна кампания срещу него в турската национална преса. Турското правителство продължава да отрича геноцидните кланета на арменци в Турция и е наложило закони, строго ограничаващи публичните дискусии по въпроса, надявайки се, че той ще отпадне от само себе си. Но през август Памук беше обвинен официално по член 301/1 на Турския наказателен кодекс, за „публично унижение“ на турската идентичност – престъпление, за което там се полагат до три години затвор. Въпреки възмущението, изразено от международната преса по този повод, както и енергичните протести, отправени към турското правителство от Европейския парламент и Международния PEN, в момента на излизане на това интервю, в средата на ноември 2005, Памук все още трябва да се яви пред съда на 16 декември 2005.

Интервюиращ: Как се чувствате, когато давате интервюта?

Орхан Памук: Понякога съм нервен, защото давам глупави отговори на някои безсмислени въпроси. Това ми се случва и на турски, и на английски език. Говоря лош турски език и произнасям глупави изречения. В Турция съм атакуван много повече заради интервютата, отколкото заради книгите си. Политическите наблюдатели и колумнистите в Турция не четат романи.

Реакцията към вашите книги в Европа и Съединените щати е по принцип положителна. Как ви приема критиката в Турция?

Добрите години вече отминаха. Когато публикувах първите си книги, предишното поколение от писатели залязваше, така че аз бях приветстван, защото бях нов автор.

Когато казвате „предишното поколение“, кого имате пред вид?

Авторите, които се чувстваха социално отговорни, автори, които вярваха, че литературата служи на морала и политиката. Това бяха чисти реалисти, а не експериментатори. Като авторите в толкова много други бедни страни, и те пилееха таланта си в опити да служат на нацията. Аз не исках да бъда като тях, защото дори в младостта си бях се наслаждавал на Фокнър, Вирджиния Улф, Пруст – никога не бях се стремял към социално-реалистичния модел на Стайнбек и Горки. Литературата, създавана през шестдесетте и седемдесетте, започваше да остарява, така че аз бях приветстван като автор на новото поколение.

След средата на деветдесетте, когато книгите ми започнаха да се продават в Турция в количества, за които никой дотогава не беше смеел да мечтае, годините на моя меден месец с турската преса и интелектуалци свършиха. От тогава нататък, критичното възприятие беше преди всичко реакция на публичността и продажбите, а не отговор на съдържанието на книгите. Сега, за съжаление, аз съм известен най-вече с политическите си коментари – повечето от които биват подбирани от международни интервюта и безсрамно манипулирани от някои турски националистично настроени журналисти, за да ме направят да изглеждам по-радикален и политически глупав, отколкото всъщност съм.

Значи реакцията към вашата популярност е враждебна?

Собственото ми мнение е, че това е един вид наказание заради цифрите на продажбите и политическите коментари. Но не искам да продължавам да говоря така, защото това звучи като самозащита. Може би разбирам погрешно цялата картина.

Къде пишете?

Винаги съм мислил, че мястото, където спите или мястото, което споделяте с партньорката си, трябва да бъде отделено от мястото, където пишете. Домашните ритуали и детайли по някакъв начин убиват въображението. Те убиват демона в мен. Домашното, кротко ежедневие кара да увяхва копнежа по другия свят, от който въображението се нуждае, за да може да функционира. Винаги съм имал различни апартаменти.

Веднъж обаче прекарах половин семестър в САЩ, докато бившата ми съпруга правеше докторската си дисертация в Колумбийския университет. Живеехме в апартамент за женени студенти и нямахме никакво свободно пространство, така че ми се наложи да спя и пиша на едно и също място. Напомнянията за семейния живот бяха навсякъде. Това ме разстройваше. Сутрин казвах довиждане на жена си като човек, който отива на работа. Напусках къщата, обикалях малко из квартала и се връщах обратно като човек, който идва на работа.

Преди десет години намерих един апартамент точно над Босфора, с изглед към стария град. Той може би има една от най-добрите гледки към Истанбул. Намира се на двадесет и пет минути път пеша от мястото, където живея. Всеки ден прекарвам по около десет часа там.

Десет часа на ден?

Да, аз съм голям работяга. Това ми доставя удоволствие. Хората казват, че съм бил амбициозен, и може би това също е истина. Но аз обичам това, което правя. Обичам да седя на бюрото си като дете, играещо с играчките си По същество това е работа, но същевременно то е и удоволствие, и игра.

Орхан, вашият съименник и разказвач от „Сняг“, описва себе си като чиновник, който сяда да работи всеки ден по едно и също време. Притежавате ли същата дисциплина, когато пишете?

Подчертавах чиновническата природа на писателя в противоположност на онази на поета, който в Турция е наследник на невъобразимо престижна традиция. Да бъдеш поет е нещо изключително популярно и уважавано. Повечето от османските султани и държавници са били поети. Но не по начина, по който възприемаме поетите днес. В продължение на стотици години това е бил начинът, по който човек се е утвърждавал като интелектуалец. Повечето от тези хора са събирали поемите си в ръкописи, наричани дивани. Всъщност руската дворцова поезия се нарича диванска поезия. Половината от османските държавници са създавали дивани. Това е един изтънчен и образован начин на писане, с множество правила и ритуали. Много конвенционален и много повтарящ се. След като западните идеи започват да достигат Турция, това наследство се съчетава с романтичната и модерна представа за поета като човек, изгарящ за истината. Това прибавя допълнителна тежест към престижа на поета. От друга страна, един романист е по същество човек, който преброжда пространствата чрез търпението си, бавно, подобно на мравка. Романистът впечатлява не чрез демоничната си и романтична визия, а чрез търпението си.

Писали ли сте някога поезия?

Често ми задават този въпрос. Да, когато бях на осемнадесет, публикувах няколко стихотворения в Турция, но после се отказах. Собственото ми обяснение е, че разбрах, че поетът е човек, чрез когото говори Бог. Трябва да сте обсебени от поезията. Опитах се да пиша поезия, но след известно време осъзнах, че Бог не говори с мен. Това ме натъжи и тогава се опитах да си представя какво би казал Бог, ако би говорил чрез мен. Започнах да пиша бавно и педантично, опитвайки се да го разбера. Това е писането на проза, на белетристика. Така че заработих като чиновник. Други писатели гледат на този израз като на малко обиден. Но аз го приемам; работя като чиновник.

Бихте ли казали, че писането на проза ви се удава по-лесно с течение на времето.

За нещастие не. Понякога чувствам, че героят ми трябва да влезе в някаква стая, но не знам как да го накарам. Може би сега съм по-самоуверен, което не е особено от полза, защото когато човек не експериментира, той просто записва онова, което се появява на върха на писалката му. Пиша белетристика в продължение на тридесет години, така че би трябвало да вярвам, че съм постигнал някакъв напредък. И все пак понякога стигам до задънена улица там, където никога не съм вярвал, че може да има такава. Героят не може да влезе в някоя стая и аз не знам какво да правя. Все още! След тридесет години.

Разделянето на една книга на глави е много важно за моето мислене. Когато пиша някой роман, ако знам цялата история предварително – а в повечето случаи го знам – аз го разделям на глави и си измислям детайлите, които трябва да се получат във всяка от тях. Не започвам непременно с първата глава, нито пък ги пиша по ред. Когато блокирам, което не е нещо особено тежко за мен, продължавам с всяка възможна глава, която занимава въображението ми. Може например да напиша първата до петата глава, а след това, ако не ми доставя удоволствие, да прескоча на номер петнадесет и да продължа оттам.

Искате да кажете, че очертавате цялата книга предварително?

Всичко. В Името ми е червен, например, има много герои, и за всеки герой аз бях предвидил определен брой глави. Когато пишех, понякога ми се искаше да продължа „да бъда“ някой от героите. Така че, когато свърших една от главите на Шекюре, може би глава седма, прескочих до глава единадесета, която отново е нейна. Харесваше ми да бъда Шекюре. Да се прескача от една глава на друга и да се сменя персонажа може да се окаже нещо депресивно.

Но последната глава винаги пиша най-накрая. Това е нещо фиксирано. Обичам да дразня самия себе си, да се питам какъв би трябвало да бъде краят. Мога да го напиша само веднъж. Към края, преди да свърша, спирам и преработвам повечето от ранните глави.

Имате ли читател, когато работите?

Винаги чета нещата си на човека, с когото споделям живота си. Винаги съм много благодарен, когато тази личност казва, покажи ми повече или, покажи ми какво си свършил днес. Това не само предоставя малко от необходимия външен натиск, то е също като да ви потупат по рамото майка ви или баща ви, и да ви кажат: „добра работа“. Понякога този човек може и да каже „съжалявам, не ми харесва“, но това също е наред. Харесвам този ритуал.

Винаги си спомням за Томас Ман, един от моите ролеви модели. Той събирал цялото си семейство, шестте си деца и жена си. Четял на цялото си събрано семейство. Това ми харесва. Татко разказва някаква история.

В младостта си сте искали да бъдете художник. Кога любовта към рисуването отстъпи на онази към писането?

На двадесет и две годишна възраст. От седемгодишната си възраст бях искал да стана художник и семейството ми го беше приело. Всички те мислеха, че ще бъда известен художник. Но тогава нещо се случи в главата ми – разбрах, че ми хлопа някаква дъска – и тогава спрях да рисувам и веднага започнах да пиша първия си роман.

Една дъска хлопаше?

Не мога да кажа какви бяха причините за това решение. Наскоро публикувах една книга на име Истанбул. Половината от нея е моята автобиография, до онзи момент, а останалата част е есе за Истанбул или, казано по-точно, визията на едно дете за Истанбул. Това е комбинация от мислене за образи и ландшафти, и химията на един град, от една страна – и начинът, по който едно дете възприема този град, както и автобиографията на това дете, от друга страна. Последното изречение от книгата гласи: „Не искам да бъда художник“, казах аз. „Ще бъда писател.“ Обяснение няма. Макар че четенето на цялата книга може би предоставя някакво обяснение.

Зарадва ли се семейството ви на това решение?

Майка ми беше разстроена. Баща ми показа повече разбиране, защото в младостта си е искал да бъде поет и е превел Валери на турски, но се отказал, когато бил засипан с подигравки от страна на висшата класа, към която принадлежеше.

Семейството ви прие, че можете да бъдете художник, но не и писател?

Да, защото не мислеха, че ще бъда художник по професия. Семейната традиция е строителното инженерство. Дядо ми е бил строителен инженер, спечелил много пари в строителството на железници. Чичо ми и баща ми изгубиха парите, но всички те посещаваха едно и също инженерно училище, Истанбулския технически университет. От мен се очакваше също да постъпя там и аз казах, добре, ще го направя. Но тъй като бях артистът в семейството, от мен се очакваше да стана архитект. Изглежда, че това беше решение, задоволяващо всички. Така че аз постъпих в тоя университет, но по средата на архитектурното си образование изведнъж престанах да рисувам и започнах да пиша романи.

Бяхте ли вече очертали в ума си първия роман, когато решихте да напуснете? Затова ли го направихте?

Доколкото си спомням, исках да бъда писател преди да знам какво ще пиша. Всъщност, когато започнах, имах два или три фал-старта. Още имам бележниците. Но след около шест месеца започнах сериозен проект за роман, който в края на краищата беше публикуван под името Джевдет бей и неговите синове.

Той не е преведен на английски.

По същество това е фамилна сага, също като Форсайтови или Буденброкови. Малко след като го написах започнах да съжалявам, че съм написал нещо толкова демодирано, един роман от деветнадесети век. Съжалявах, защото, някъде на около двадесет и пет, двадесет и шест години, започнах да си налагам представата, че трябва да бъда модерен писател. По времето, когато романът най-после беше публикуван, когато бях на тридесет, писането ми беше станало много по-експериментално.

Когато казвате, че сте искали да бъдете много по-модерен и експериментален, имахте ли пред очи някакъв пример?

По това време великите писатели за мен вече бяха не Толстой, Достоевски, Стендал или Томас Ман. Героите ми бяха Вирджиния Улф и Фокнър. Днес бих прибавил към тях Пруст и Набоков.

Първото изречение от „Новият живот“ е „Четях по една книга на ден и целият ми живот се промени.“ Имала ли е някоя книга такова въздействие върху вас?

Врява и безумие беше много важна за мен когато бях на двадесет и една или двадесет и две. Купих екземпляр от изданието на Пенгуин. Беше много труден за разбиране, особено с моя лош английски. Но имаше великолепен превод на турски, така че започнах да поставям турското и английско издание едни до други на масата и да чета половин абзац от едното, след което се прехвърлях на другото. Тази книга ми повлия много силно. Онова, което остана, беше гласът, който си създадох. Скоро започнах да пиша от първо лице единствено число. Обикновено се чувствам по-добре, ако персонифицирам някой герой, отколкото ако пиша от трето лице.

Казвате, че ви е отнело години, докато сте публикували първия си роман?

В двадесетте си години нямах никакви литературни връзки; не принадлежах към никоя от литературните групи в Истанбул. Единственият начин да публикувам първата си книга беше да я предложа за литературен конкурс за непубликувани ръкописи в Турция. Направих го и спечелих наградата, която беше да бъда публикуван от голямо, добро издателство. По онова време икономиката на Турция беше в тежко състояние. Те казаха, добре, ще ви дадем договор, но отложиха публикуването на романа.

Беше ли по-лесно, по-бързо, при втория ви роман?

Втората ми книга беше политическа. Не пропаганда. Вече я пишех, докато чаках първата книга да се появи. Давах на новата книга две, две и половина години. Внезапно, една нощ беше проведен военен преврат. Това беше в 1980. На следващия ден издателят на първата книга каза, че няма да я публикува, макар че имахме договор. Разбрах, че дори и да довърша втората си книга – политическата – в същия този ден, не бих могъл да я публикувам в продължение на шест или седем години, защото военните не биха го позволили. Така че мислите ми вървяха в следния ред: на двадесет и две години казах, че ще стана писател и писах в продължение на седем години, надявайки се да публикувам нещо в Турция… и нищо. Сега съм почти на тридесет и няма възможност да публикувам нищо. Готовите страници от онзи политически роман, някъде към двеста и петдесет, все още лежат някъде из чекмеджетата ми.

Веднага след военния преврат, защото не исках да изпадам в депресия, започнах трета книга, на име Тихата къща. Работех над нея през 1982, когато първата книга най-после беше публикувана. Джевдет беше добре приета, което означаваше, че можах да публикувам книгата, която вече пишех. Така че третата книга, която написах, беше втората публикувана.

Какво направи книгата ви невъзможна за публикуване по време на военния режим?

Героите бяха млади марксисти от висшата класа. Бащите и майките им посещаваха летни курорти, а самите те живееха в големи, богати къщи и се наслаждаваха на това, че са марксисти. Бореха се едни срещу други, ревнуваха се и планираха да взривят министър-председателя.

Позлатени революционни кръгове?

Младежи от висшето общество с навиците на богати хора, преструващи се, че са ултра-радикали. Но не правех морални съждения по този повод. По-скоро донякъде се опитвах да романтизирам младостта си. Представата да се хвърли бомба срещу министър-председателя щеше да бъде достатъчна, за да бъде книгата забранена.

Така че не я довърших. А човек се променя, докато пише книги. Не можете отново да станете същата личност. Не можете да продължите както преди. Всяка книга, която пише даден автор, представя определен период от развитието му. Романите могат да бъдат видени като жалони в развитието на духа на автора. Така че човек не може да се върне назад. Свърши ли се веднъж еластичността на фикцията, човек не може да я помръдне отново.

Когато експериментирате с идеи, как избирате формата на романите си? С какво започвате, с някакъв образ или с начално изречение?

Няма постоянна формула. Но за мен е въпрос на подход да не пиша два романа по един и същи начин. Опитвам се да променям всичко. Това е причината, поради която толкова много читатели ми казват, харесвах този ваш роман, жалко, че не сте написали и други като него, или пък, никога не съм харесвал романите ви докато не написахте този – това съм го слушал особено често по повод на Черната книга. Ненавиждам да чувам това. Приятно е, предизвикателство е, да се експериментира с формата и стила, с езика, с настроението и героите, и да се мисли за всяка книга по различен начин.

Темите на книгите идват при мен от различни източници. При Името ми е червен, исках да пиша за амбицията си да стана художник. Началото беше фал-старт – започнах да пиша монография, фокусираща се върху един художник. След това направих от него различни художници, работещи заедно в едно ателие. Промени се и перспективата, защото сега говореха и други художници. В началото мислех да пиша за съвременен художник, но след това си помислих, че този турски художник ще се получи твърде неоригинален, твърде повлиян от Запада, така че се върнах назад във времето, за да пиша за миниатюристите. Така намерих темата си.

Някои теми правят необходими определени формални нововъведения или разказвачески стратегии. Понякога, например, тъкмо сте видели нещо, чули нещо или видели някой филм, чели статия от вестник, а после си мислите, ще накарам един картоф да говори, или куче, или дърво. След като веднъж ви е дошла идеята, започвате да мислите за симетрия и последователност в романа. И си казвате, великолепно, още никой не е правил това преди.

И накрая, има неща, за които мисля в продължение на години. Може да ми хрумнат идеи, които споделям с приятелите си. Имам множество тефтерчета за евентуалните романи, които може би ще напиша. Не винаги ги пиша, но ако отворя едно тефтерче и започна да си записвам бележки, много вероятно е, че ще напиша този роман.

Много автори никога не биха коментирали нещата, над които работят в момента. Вие също ли пазите това в тайна?

Никога не говоря за историята. При официални случаи, когато хората питат какво пиша, имам готов отговор: роман, който се случва в съвременна Турция. Откривам се само пред много малко хора и то само когато знам, че те няма да ме наранят. Онова, което правя, е че говоря за джунджуриите – ще накарам един облак да говори, например. Обичам да гледам как хората реагират на такива неща. Това е детинско. Правех го много често докато пишех Истанбул. Мисълта ми е като на малко игриво дете, опитващо се да покаже на баща си колко е умно.

Думата „джунджурия“ има негативна конотация.

Човек започва с някаква джунджурия, но ако вярва в нейната литературна и морална сериозност, в края на краищата тя се превръща в сериозно литературно откритие. Превръща се в литературно послание.

Критиците често окачествяват романите ви като постмодерни. Струва ми се обаче, че вие извличате разказваческите си трикове преди всичко от традиционни източници. Цитирате например от „Хиляда и една нощ“ и други класически текстове на източната традиция.

Това започна с Черната книга, макар и да бях чел Борхес и Калвино още преди това. Отидох с жена си в Съединените щати през 1985 и там за пръв път се срещнах със забележителността и огромното богатство на американската култура. Като турчин идещ от Средния изток, опитващ се да се утвърди като автор, се почувствах сплашен. Така че се върнах обратно, отидох обратно при „корените“ си. И разбрах, че моето поколение трябва да изобрети една модерна национална култура.

Борхес и Калвино ме освободиха. Разбирането за традиционната ислямска култура беше толкова реакционно, толкова политическо, и използвано от консерваторите по такива остарели и глупави начини, че никога не съм си мислил, че мога да захвана нещо с този материал. Но когато се оказах в Съединените щати, осъзнах, че мога да се завърна към този материал с една Калвиновска или Борхевска умонагласа. Трябваше да започна с прокарването на строго разграничение между религиозните и литературни конотации на ислямската литература, така че да мога лесно да усвоя нейното богатство от игри, джунджурии и притчи. Турция притежава изтънчена традиция на много изискана, орнаментална литература. Но по-късно социално ангажираните писатели изпразниха литературата от новаторското ѝ съдържание.

Има множество алегории, които се повтарят в различните разказвачески традиции – ония на Китай, Индия, Персия. Реших да ги използвам и да ги поставя в съвременния Истанбул. Това е експеримент – да се смеси всичко, като в някакъв дадаистки колаж; Черната книга притежава това качество. Понякога всички тези източници се смесват и възниква нещо ново. Така че аз поставих всички тези пренаписани истории в Истанбул, прибавих детективска интрига – и онова, което се получи, беше Черната книга. Но в основата ѝ стоеше пълната сила на американската култура и моето желание да бъда сериозен експериментален автор. Не бих могъл да пиша социален коментар за проблемите на Турция – те ме карат да се чувствам прекалено заплашен. Така че трябваше да опитам нещо друго.

Искали ли сте някога да правите социални коментари чрез литературата?

Не. Реагирах срещу по-старото поколение писатели, особено през осемдесетте години. Казвам това с цялото полагащо се уважение, но техните теми бяха много тесни и провинциални.

Да се върнем обратно към времето преди „Черната книга“. Какво ви накара да напишете „Бялата крепост“? Това е първата книга, при която използвате една тема, която ще се повтаря отново и отново в останалите ви романи – превъплъщението. Как мислите, защо идеята да се превърнете в някой друг се явява толкова често в прозата ви?

Това е нещо много лично. Имам много конкурентно настроен брат, който е само осемнадесет месеца по-възрастен от мен. По един особен начин той се превърна в мой баща – в един фройдистки смисъл, така да се каже. Той беше човекът, който се превърна в мое второ аз, в олицетворение на властта. От друга страна, ние имахме и едно изпълнено с конкуренция, братско другарство. Много сложна връзка. Писал съм обширно за това в Истанбул. Бях типично турско момче, добър във футбола и възторжено участващ във всякакви игри и състезания. Той беше много добър в училище, по-добър от мен. Изпитвах ревност към него, както и той към мен. Той беше разумната и отговорна личност, човекът, към когото се обръщаха възрастните. И докато аз се интересувах от игри, той се интересуваше от правила. Състезавахме се през цялото време. И аз си въобразявах, че съм той, такива неща. Създадох си образец. Завист, ревност – това са темите, които чувствам дълбоко. Винаги се безпокоя от мисълта до каква степен силата или успехите на брат ми може да оказват влияние върху мен. Това е много съществена част от моята умонагласа. Осъзнавам го, така че поставям известна дистанция между себе си и тези чувства. Знам, че те са нещо лошо, така че притежавам решимостта на един цивилизован човек да се боря срещу тях. Не казвам, че съм жертва на ревността. Но това е галактиката от нервни точки, с които се опитвам да се справям през цялото време. И, разбира се, в края на краищата те се превръщат в теми на всичките ми истории. В Бялата крепост, например, почти садомазохистичното отношение между двамата герои се основава на отношението ми към брат ми.

От друга страна, темата на това превъплъщение се отразява в несигурността, която Турция изпитва при срещите си със западната култура. След като написах Бялата крепост, аз осъзнах, че ревността – страхът да бъдеш повлиян от някой друг – напомня за позицията на Турция, когато тя гледа на запад. Нали разбирате, стремежът да бъдеш озападнен, а след това обвинението, че не си достатъчно автентичен. Опитът да сграбчиш европейския дух, и последващото го чувство за вина, поради стремежа към имитация. Подемите и спадовете на това настроение напомнят за отношението между състезаващи се един с друг братя.

Мислите ли, че постоянната конфронтация между източните и западни импулси на Турция ще бъде някога разрешена по мирен начин?

Аз съм оптимист. Турция не трябва да се безпокои от това, че има две умонагласи, че принадлежи към две култури, има две души. Шизофренията ви прави интелигентни. Човек може и да изгуби връзката с реалността – аз съм писател на фикции, така че не мисля, че това е нещо чак толкова лошо – но той не трябва да се страхува от шизофренията си. Ако се безпокоите прекалено много от това, че една част от вас може да убие другата, ще си останете с единичен дух. А това е нещо по-лошо от болестта. Това е моята теория. Опитвам се да я разпространявам в турската политика, сред турските политици, които изискват страната да има една последователна душа – че тя трябва да принадлежи или към Изтока, или към Запада, или да бъде националистическа. Аз се отнасям критично към този монистичен възглед.

И как се приема това в Турция?

Колкото повече се възприема идеята за една демократична, либерална Турция, толкова повече се възприема и моето мислене. Турция може да се присъедини към Европейския съюз единствено с тази визия. Това е един начин на борба против национализма, борба против реториката на „нас“ против „тях“.

И все пак в „Истанбул“, в начина, по който романтизирате града, вие изглежда оплаквате загубата на Османската империя.

Не оплаквам Османската империя. Аз съм човек, който се стреми към Запада. Радвам се, че процесът на озападняване се е случил. Критикувам само ограничения начин, по който управляващият елит – имайки пред вид както бюрокрацията, така и новите богаташи – са възприемали този процес. Липсвало им е самочувствието, необходимо, за да се създаде една национална култура, богата на свои собствени символи и ритуали. Те не са се стремили да създадат една истанбулска култура, която да бъде органично съчетание от Изток и Запад; те просто са събрали едни с други западните и източни неща. Разбира се, съществувала е силна местна османска култура, но тя малко по малко е завехнала. Онова, което те е трябвало да направят, и вероятно не са могли да направят в достатъчна степен, е било да изобретят една силна местна култура, която да бъде комбинация – а не имитация – от източното минало и западното настояще. Самият аз се опитвам да върша същото в книгите си. Вероятно новите поколения ще го направят, и присъединяването към Европейския съюз няма да разруши турската идентичност, а ще я накара да разцъфти и ще ни даде повече свобода и самочувствие, за да изобретим една нова турска култура. Робското имитиране на Запада или на старата мъртва османска култура не може да бъде решение. Трябва да се направи нещо от тези неща без прекомерни страхове дали принадлежим прекалено много към едните или другите от тях.

В „Истанбул“ обаче вие изглежда се идентифицирате с чуждия, западен поглед към собствения си град.

Но аз обяснявам и защо един озападнен турски интелектуалец може да се идентифицира със западния поглед – създаването на Истанбул е процес на идентификация със Запада. Винаги е налице тази дихотомия и е много лесно човек да се идентифицира с източния гняв. Всеки човек е понякога от Изтока, а понякога от Запада – всъщност една постоянна комбинация от двете неща. Харесва ми идеята на Едуард Саид за Ориентализма, но тъй като Турция никога не е била колония, нейното романтизиране никога не е било проблем за турците. Западният човек не е унижавал Турция по същия начин, по който е унижавал арабите или индийците. Истанбул е бил окупиран само в продължение на две години и вражеските кораби са си отишли както са и дошли, така че това не е оставило дълбок белег върху духа на нацията. Онова, което е оставило дълбок белег, е загубата на Османската империя, така че аз не изпитвам този страх, това чувство, че западняците гледат на мен отвисоко. Но след основаването на републиката е възникнал един вид силно притеснение, защото турците са искали да усвоят западната култура, но не са отишли достатъчно далеч, което пък е оставило усещането за културна малоценност, с което трябва да се занимаваме днес и което аз вероятно правя от време на време.

От друга страна, белезите не са толкова дълбоки, колкото при други нации, които са били окупирани или колонизирани в продължение на няколкостотин години. Турците никога не са били потискани от западните сили. Потисничеството, от което турците са страдали, е било самоналожено; ние сме изтрили историята си, защото това е било практичното решение. В това потискане има и едно усещане за нестабилност. Но самоналоженото озападняване е донесло със себе си и изолация. Индийците са се изправили лице в лице с потисниците си. Турците са били странно изолирани от западния свят, който са имитирали. През 1950-те и дори през 1960-те, когато някой чужденец е отсядал в истанбулския Хилтън, това е било отбелязвано от всички вестници.

Вярвате ли, че съществува някакъв канон или че нещо такова изобщо трябва да съществува? Чували сме за западен канон, но какво ще кажете за един не-западен канон?

Да, съществува и друг канон. Той трябва да бъде изследван, развиван, споделян, критикуван и най-накрая, приет. В момента така нареченият източен канон е в развалини. Величествените текстове са навсякъде около нас, но няма воля те да бъдат събрани на едно място. От персийските класици, до всички индийски, китайски и японски текстове, тези неща трябва да бъдат оценени критически. А в момента канонът се намира в ръцете на западни учени. Това е центърът на разпространение и комуникация.

Романът е една много западна културна форма. Има ли той някакво място в източната традиция?

Модерният роман, откъснат от епическата форма, е по същество нещо не-ориенталско. Защото романистът е човек, който не принадлежи към някаква общност, не споделя основните инстинкти на общността, който мисли и съди с култура, различна от онази, в която живее. Щом веднъж съзнанието му стане различно от онова на общността, към която принадлежи, той става аутсайдер, самотник. И богатството на неговия текст идва от тази воайористка визия на аутсайдера.

Щом веднъж развиете навика да гледате на света и да пишете за него по този начин, получавате и желанието да се разделите от общността. Това е моделът, за който мислех при писането на Сняг.

„Сняг“ е вашата най-политическа книга, публикувана досега. Как я замислихте?

Когато започнах да ставам известен в Турция в средата на 1990-те, по време, в което войната срещу кюрдските партизани беше много силна, старите леви автори и новите модерни либерали искаха да им помогна, да подписвам петиции – започнаха да ме карат да върша политически неща, несвързани с книгите ми.

Скоро управляващите реагираха с кампания за опетняване на името ми. Започнаха да ме наричат с различни епитети. Това ме разгневи силно. След известно време започнах да се питам какво ще стане, ако напиша политически роман, в който да се заема със собствените си духовни дилеми – произходът от семейство от високата средна класа, чувството за отговорност пред ония, които не разполагат с политическа репрезентация. Започнах да го пиша веднага след като свърших Името ми е червен.

Защо го поставихте в малко градче, Карс?

Карс е известен като един от най-студените градове в Турция. И от най-бедните. През ранните осемдесет години цялата първа страница на един от големите вестници беше посветена на бедността в Карс. Някой беше пресметнал, че целият град може да бъде купен за около един милион долара. Политическият климат беше труден, когато аз исках да отида там. Околностите на града са населени най-вече от кюрди, но центърът е комбинация от кюрди, хора от Азербайджан, турци и всякакви други. Имаше също и руснаци, и германци. А освен това има и религиозни различия, между сунити и шиити. Войната, която турското правителство водеше против кюрдските партизани беше толкова ожесточена, че беше невъзможно да се отиде като турист. Знаех, че не мога да отида там просто като романист, така че помолих един издател на вестник да ми даде журналистическа карта, с която да посетя района. Той е доста влиятелен и лично се обади на кмета и шефа на полицията, за да им каже, че идвам.

Веднага щом пристигнах отидох на посещение при кмета и се ръкувах с шефа на полицията, така че да не ме арестуват още не улицата. Всъщност други полицаи, които не са знаели, че съм там, действително ме арестуваха и ме отведоха, вероятно с намерение да ме бият. Незабавно им посочих имена – познавам кмета, познавам шефа… Бях подозрителен за тях. Защото, макар и на теория Турция да е свободна страна, всеки чужденец вече беше подозрителен – някъде докъм 1999. Надявам се, че днес нещата са станали много по-прости.

Повечето от хората и местата от книгата се основават на реални неща. Например, местният вестник, от който се продават двеста и петдесет екземпляра, е истински. Отидох в Карс с фотоапарат и видеокамера. Снемах всичко и след това го показвах на приятелите си в Истанбул. Всички мислеха, че съм малко луд. Случиха се и други неща. Като например разговорът с издателя на вестника, който описвам, и който казва на Ка какво той е правил предния ден и Ка го пита откъде знае, а той му отговаря, че е слушал полицейските предаватели и че полицията е следила Ка през цялото време. Това е истина. Те следяха и мен.

Местният телевизионен говорител ме представи по телевизията и каза, нашият известен писател пише статия за националния вестник – това беше много важно нещо. Наближаваха местни избори и хората започнаха да ми отварят вратите си. Всички искаха да ми кажат по нещо за националния вестник, да покажат на правителството колко бедни са. Не знаеха, че ще ги поставя в роман. Мислеха, че ще ги представя в статия. Признавам, че това беше цинично и жестоко от моя страна. Макар че наистина мислех да напиша и статия.

Изминаха четири години. Отивах дотам и се връщах. Имаше едно малко кафене, в което отсядах да пиша и да си вземам бележки. Един приятел-фотограф, когото бях поканил да дойде заедно с мен, защото Карс е красиво място когато вали сняг, чул там един разговор. Хората си приказвали, докато аз съм си записвал това или онова, що за статия пише тоя? Минаха три години, достатъчно време, за да се напише роман. Бяха ме хванали.

Каква беше реакцията по отношение на книгата?

В Турция, както консерваторите – или политическите ислямисти – така и секуларистите бяха подразнени. Не чак дотам, че да се опитват да забраняват книгата или да ме преследват. Но те бяха подразнени и писаха за това в националните ежедневници. Секуларистите бяха подразнени, защото бях написал, че цената на това да бъдеш секуларен радикал в Турция е да забравиш, че заедно с това трябва да бъдеш и демократ. Силата на секуларистите в Турция идва от армията. Това разрушава турската демокрация и културата на толерантността. Когато имате такава силна намеса на армията в политическата култура, хората губят самочувствието си и се осланят изцяло на армията за решаването на проблемите си. Те обикновено казват „страната и икономиката са пълна бъркотия, да повикаме армията да оправи нещата.“ Но както те почистват, така и разрушават културата на толерантността. Множество заподозрени бяха измъчвани; сто хиляди души бяха хвърлени в затвора. Това подготвя почвата за нови военни преврати. Имаше по един такъв на всеки десет години. Така че аз се отнасях критично към секуларистите по тази причина. А на тях не им харесваше и това, че описвах ислямистите като човешки същества.

Политическите ислямисти пък бяха подразнени от това, че бях писал за един ислямист, който е имал секс преди женитбата. Точно толкова просто. Ислямистите винаги се отнасят подозрително към мен, защото аз не идвам от тяхната култура и защото имам езика, поведението и дори жестовете на един по-западно настроен и привилегирован човек. Те си имат собствени проблеми на представянето и питат „как е възможно той изобщо да пише за нас? Той не разбира.“ Това също са неща, които включих в части от романа.

Но не ми се иска да преувеличавам. Оцелях. Те всички четоха книгата. Може да са се разгневили, но все пак това, че приеха мен и книгата ми такива, каквито сме, е знак за увеличаващите се либерални настроения. Реакциите на хората от Карс също бяха раздвоени. Някои казаха, да, така е. Други, обикновено турски националисти, се чувстваха нервни поради това, че съм споменал арменците. Онзи телевизионен говорител например постави книгата ми в символична черна торба, изпрати ми я по пощата и каза на пресконференция, че съм правел арменска пропаганда – което, разбира се, е абсурдно. Ние имаме една толкова провинциална, националистическа култура.

Превърна ли се книгата ви в един вид cause célèbre, в смисъла на Рушди?

Не, ни най-малко.

Това е една ужасяващо мрачна, песимистична книга. Единственият човек в целия роман, който е способен да слуша всички – Ка – накрая е презиран от всички.

Може и да съм драматизирал позицията си на писател в Турция. Макар и да знае, че е презиран, той се наслаждава на възможността да води диалог с всички. А освен това той притежава много силен инстинкт за самосъхранение. Ка е презиран, защото те виждат в негово лице западен шпионин – нещо, което е казвано за мен много пъти.

За мрачността съм съгласен. Но пък хуморът е начин да се излезе от нея. Когато хората казват, че тя е мрачна, аз ги питам, а не е ли смешна? Мисля, че в нея има хумор. Поне това беше нещото, което се опитвах да правя.

Отдаването на писателството ви е донесло неприятности. И много вероятно ще ви донесе още повече. То е довело до прекъсване на емоционални връзки. Това е висока цена.

Да, но то е нещо чудесно. Когато пътувам и не съм сам на писалищната си маса, след известно време ставам депресивен. Най-щастлив съм, когато съм сам в някоя стая и си измислям неща. Повече от обричане на изкуството или на професията, това е обричане на самотата в някоя стая. Продължавам да поддържам този ритуал, да вярвам, че това, което върша сега, ще бъде публикувано някой ден, оправдавайки моите блянове. Нуждая се от самотните часове на една писалищна маса с добра хартия и писалка – по същия начин, по който някои хора се нуждаят от хапчета, за да поддържат здравето си. Зависим съм от тези ритуали.

За кого пишете тогава?

Колкото повече напредва животът, толкова повече си задавам този въпрос. Написал съм седем романа. Много би ми се искало да напиша други седем преди да умра. Но пък животът е кратък. Защо да не му се наслаждаваме малко повече? Понякога наистина трябва да се принуждавам. Защо го правя? Какъв е смисълът на всичко това? Първо, както казах, това е инстинкт – да бъда сам в някаква стая. Второ, у мен има една почти момчешка страна, която постоянно иска да напише отново някоя добра книга. Все по-малко и по-малко вярвам във вечността на авторите. Ние четем много малко от книгите, написани преди двеста години. Нещата се променят толкова бързо, че днешните книги сигурно ще бъдат забравени след сто години. Много малко от тях ще продължават да се четат. След двеста години, може би пет книги, написани днес, ще продължават да живеят. Сигурен ли съм, че пиша една от тези пет? Но пък дали това изобщо е смисълът на писането? Защо би трябвало да се тревожа от въпроса дали ще бъда четен след двеста години? Не трябва ли да се тревожа по-скоро от това, че трябва да живея повече? Необходимо ли ми е утешението, че ще бъда четен в бъдещето? Мисля си за всички тези неща и продължавам да пиша. Не знам защо. Но никога не се отказвам. Вярата, че книгите му ще имат някакво влияние в бъдещето е единственото утешение, с което писателят разполага, за да изпитва удоволствие в този живот.

Вие сте много продаван автор в Турция, но книгите, които продавате у дома, са далеч по-малко от ония, които се продават в чужбина. Преведен сте на четиридесет езика. Когато пишете сега, мислите ли вече за една по-широка глобална публика? Пишете ли сега за една по-голяма аудитория?

Разбирам, че публиката ми вече не е изключително национална. Но дори и когато започвах да пиша, сигурно съм се опитвал да достигна една по-широка група читатели. Баща ми често казваше зад гърбовете на някои от своите турски приятели-писатели, че те „се обръщат само към националната аудитория“.

Налице е един проблем при осъзнаването на собствената читателска публика, независимо дали тя е национална или международна. Последните ми две книги имаха средно по около половин милион читатели по целия свят. Не мога да отричам, че осъзнавам тяхното съществуване. От друга страна, никога не изпитвам усещането, че върша нещата, за да им се харесвам. Дори мисля, че читателите ми биха го почувствали, ако бих го направил. Установил съм си собствено правило, още от самото начало, че когато и да почувствам очакванията на някой читател, ще бягам настрана. Дори и начинът, по който композирам изреченията си – подготвям читателя за нещо, а след това го изненадвам. Може би това е причината, поради която обичам дългите изречения.

За повечето не-турски читатели оригиналността на вашето писане има силна връзка с турската обстановка. Но как бихте разграничили работата си от останалите в един турски контекст?

Налице е проблемът с онова, което Харолд Блум нарича „страхът от влиянието“. Като всички автори и аз го изпитвах, когато бях млад. В ранните ми тридесет години постоянно си мислех, че може би съм прекалено силно повлиян от Толстой или Томас Ман – стремях се към този вид благородна, аристократична проза в първия си роман. Но в края на краищата ми хрумна, че ако и да съм може би повлиян в техниките си, фактът, че работя в тази част на света, толкова далеч от Европа – или поне така ми се струваше по онова време – и опитвайки се да привлека вниманието на една толкова по-различна аудитория, в един толкова по-различен културен и исторически климат, ще ми гарантира оригиналност, дори и ако тя е евтино спечелена. Но това е и доста трудна работа, тъй като техниките не се превеждат, нито пък пътуват толкова лесно.

Формулата на оригиналността е много проста – поставете заедно две неща, които не са били заедно преди това. Погледнете към Истанбул, едно есе за града и за начина, по който определени чужди автори – Флобер, Нервал, Готие – са го виждали, и как техните гледища са повлияли на определена група турски писатели. Заедно с това есе за изобретяването на истанбулския романтичен пейзаж ви се поднася една автобиография. Никой не е правил нещо такова преди. Поемайте рискове и ще направите нещо ново. СИстанбул се опитах да направя една оригинална книга. Не знам до каква степен съм успял. Черната книга също беше нещо такова – съчетайте в едно някакъв носталгичен прустовски свят с ислямски алегории, истории и трикове, а след това ги поставете всички в Истанбул и гледайте какво става.

„Истанбул“ създава усещането, че вие винаги сте били много самотна фигура. Със сигурност вие сте сам като писател в днешна Турция. Вие сте израснал и продължавате да живеете в един свят, от който сте откъснат.

Макар и да съм израсъл в многобройно семейство и да съм научен да почитам общността, по-късно аз придобих импулса да се отдръпвам настрана. У мен има една саморазрушителна страна, и в моменти на ярост или гняв аз върша неща, които ме откъсват от приятната компания на общността. Рано в живота си установих, че общността убива въображението ми. Нуждая се от болката на самотата, за да накарам въображението си да работи. И тогава се чувствам щастлив. Но, бидейки турчин, след известно време аз отново се нуждая от утешителната нежност на общността, която може би съм разрушил преди това. Истанбул разруши връзката с майка ми – ние не се виждаме вече. И, разбира се, почти не се срещам с брат си. Връзката ми с турската публика, поради последните ми коментари, също е трудна.

До каква степен се чувствате турчин тогава?

Първо, роден съм турчин. Щастлив съм за това. В международен план: възприеман съм повече като турчин, отколкото самият аз виждам себе си. Познат съм като турски автор. Когато Пруст пише за любовта, хората виждат в това някой, който говори за универсалната любов. А, особено в началото, когато аз пишех за любов, хората казваха, че съм пишел за турската любов. Когато нещата ми започнаха да бъдат превеждани, турците се гордееха с това. Те ме изтъкваха като един от тях. За тях аз бях повече турчин. Щом веднъж станете международно известен и вашата турскост започне да бъде подчертавана международно, то и самите турци започват да я подчертават, те ви искат за себе си. Чувството ви за национална идентичност става нещо, което другите манипулират. То ви се налага от други хора. Сега те се притесняват повече за международното представяне на Турция, отколкото за моето изкуство. Това причинява все повече и повече проблеми в моята страна. Благодарение на онова, което четат в популярната преса, все повече и повече хора, които не са чели книгите ми, започват да се тревожат за нещата, които казвам пред външния свят за Турция. Литературата е направена от добро и зло, от демони и ангели, и все повече и повече те се тревожат единствено за моите демони.

Ноември 2005

Интервю: Анхел Гуриа-Кинтана

Източник

Орхан Памук е един от най-значителните съвременни турски автори и носител на Нобеловата награда за литература за 2006 г.

Коментари (3)

- 04-03-2011|Златко

Напълно изтощен и безкрайно доволен…

Страхотно интервю, колкото дълго, толкова и съдържателно. Вече доста отдавна не бях изпитвал такова удоволствие при работата.

- 05-03-2011|Гост

да!

- 25-03-2011|Е. – Б. Славкова

Прекрасно интервю, прекрасна мисъл, идеи, прекрасна словесност! Радвам се, че го прочетох, макар и с такова закъснение. И толкова повече се очудвам на това, което чета от него в „Прокисването на турската европейска мечта“ през 2010 г.!

Търся радикалните преходи

Автор: Цочо Бояджиев

Проф. Цочо Бояджиев е един от водещите български учени-хуманитаристи, основоположник на философската медиевистика у нас. Преподава история на античната и средновековната философия в СУ „Св. Климент Охридски“. Член е на Международното общество за изследване на средновековната философия (Лувен), на Европейската академия на науките и изкуствата (Виена), Ерфуртската академия на науките и Берлинското научно общество. Автор е на книгите: Неписаното учение на Платон (1984), Студии върху средновековния хуманизъм (1988), Античната философия като феномен на културата (1990), Ренесансът на дванадесети век: природата и човекът (1991), Августин и Декарт(1992), Философия на европейското средновековие (1994), Две университетски лекции (1997), Кръговрат на духа (1998), Нощта през Средновековието (2000), Loca remotissima (2007).

Има четири издадени стихосбирки: „Пясъчен хълм“ (1999), „Пастир на думи“ (2000), „Прозорец на Север (2002) и „Сбогуване с предмети и други живи същества“(2005). Преводач е на съчинения на Платон, Аристотел, Плотин, Тома от Аквино, Майстер Екхарт, Марсилио Фичино, Братя Грим и др.

Как бихте определили времето, в което живеем? Две десетилетия след надеждите за „историческото време на интелигенцията“, провъзгласено от Желю Желев, интелектуалците в България, както никога, са изтласкани в периферията. Усещате ли го по себе си?

Усещам го най-вече по това, което се случва около нас. Метафората за „времето на интелигенцията“, за жалост, остана само красиво пожелание, нереализиран копнеж. Интелигенцията е изтласкана в периферията дори буквално. Удържащите някакъв нормален словесен и нравствен стандарт вестници са забутани по ъглите на вестникарските сергии. Броящите се на пръстите на едната ръка интелигентни телевизионни рубрики („Библиотеката“, например) са отместени в практически негледаемо време след всевъзможните, все по-вулгарни шоу-програми. Най-големият български жив поет живее усамотено в едно далечно село, а най-четен (поне според собствените му думи) се оказва съчинителят на неприлични и – което е по-лошо – крайно посредствени стихчета, преписани сякаш от инфантилните писания по стените на тоалетните. Ето това, струва ми се, е зловещата метафора на нашето „историческо време на интелигенцията“.

Не носи ли и интелектуалният елит отговорност за случващото се? Възприемате ли примерно себе си като „ангажиран интелектуалец“, незадължително във формулата на Сартр?

Ангажираността на интелектуалеца е особена. Тя не е непременно свързана с пряко политическо действие. Няма и пряка съотнесеност между „мъдростта“ на интелектуалеца и политическата мъдрост. Автентичният поведенчески жест на интелектуалеца е следването на истината, отстояването на ценности. В политическото действие, напротив, водеща може да бъде (и твърде често е) целесъобразността, която не се съгласува по необходимост и винаги с истината. Затова и гражданското поведение на интелектуалеца е по неизбежност разгръщащо се в крайно проблематичното междинно пространство между високомерната незаинтересованост от „злобата на деня“ и предаването на крепостта на автентичните ценности в името на непосредствените политически резултати.

В каква степен невъзможността да формулираме проект за бъдещето е свързана с неразчистените Авгиеви обори на миналото ни? Отварянето на досиетата се превърна в драматичен шок за мнозина, навярно и за вас, заради присъствието на изявени фигури от демократичния спектър?

Разбира се, миналото не може просто да бъде загърбено и игнорирано. В този смисъл истината, колкото и болезнена да е тя, трябва да бъде разкрита. Не може да не забележим, обаче, че това беше сторено по твърде перфиден начин. Раната зейна именно в демократичната общност. Рана отваря всяко новоизлязло име на човек с действителен, нерядко огромен принос за духовното ни изграждане. Но забележете, че нравствено уязвени се оказахме все пак ние, противниците на комунистическата система. Не самата система, не репресивният апарат, не и доброволните му, по съвест, служители, които дори продължават да се гордеят с принадлежността си към него. В това именно е и подвеждащото в този сам по себе си полезен и необходим акт. Но и в още нещо. Дава ни се голият факт на принадлежност, без да сме известени за конкретните обстоятелства, подробностите, дори степента на формалност или съдържателност на сътрудничеството. Това ни лишава от възможността за преценка и минимализира правото ни на морално съждение.

Какъв ще бъде резултатът от този прочит на миналото?

За съжаление, все по-непреодолимо ме обзема някакво особено униние относно резултата от прочита на миналото. Трупащите се „факти“ очевидно не произвеждат действителен морален ефект. Ние привикваме с този сюжет, започваме да го възприемаме като банален епизод от скандалната хроника, загубен сред много други аналогични сюжети, не го преживяваме травматично, не се потрисаме от размерите на злото (защото то ни се подава на малки порции в достатъчно разтегнато време), а следователно губим и усещането за необходимостта от пречистване, от катарзис. Ето това е, струва ми се, истинската уловка в приетия все пак от бившите комунисти закон.

Не задълбочава ли всичко това кризата с моралните авторитети в България? Песимизмът, че всичко и всички са омърсени? Бихте ли посочили фигура на авторитет, на човек, когото смятате в някакъв смисъл за свой духовен учител?

В различни отношения, слава Богу, имам своите духовни учители. Те не са толкова много, но ги има. Рискувам да пропусна, но все пак ми се ще да спомена няколко имена: на учителя ми по литература в Ловешката немска гимназия Найден Ангелов, на университетските ми преподаватели Аристотел Гаврилов, Ради Радев, Исак Паси, Добрин Спасов, Иван Стефанов… От различни хора съм се учил на различни неща: на логичност в аргументацията, на свобода в разсъжденията, на артистичност в говоренето. За истински свой духовен учител, в най-дълбокия и съкровен смисъл на тази дума, все пак бих посочил професор Димитър Аврамов. За съжаление, се срещнахме лично едва в началото на 90-те години, но много добре познавах книгата му „Естетика на модерното изкуство“, излязла в края на 60-те. И трябва да призная, че тази книга буквално ме разтърси. Тя толкова много се отличаваше по съдържание, по стил, най-вече по посланието си от писаното дотогава у нас по проблемите на естетиката, че наистина преобърна мои юношески представи и критерии. Смятам за голям дар на съдбата, че можах да се запозная и да се сближа с професор Аврамов, да общувам и се радвам на приятелството му в продължение на двадесет години. Една от драмите в българската култура са разминаванията. Щастлив съм, че имах привилегията да познавам този истински европейски интелектуалец.

Всъщност сега, след неговата смърт, книгите му се завръщат. Предстои издаването и на непубликувани ръкописи.

Да, но удивителното е, че повечето негови книги, които четем сега, са издадени преди толкова много години. „Естетика на модерното изкуство“ е публикувана през 1969 г., а звучи толкова модерно. Тези книги няма от какво да се отказват. Компромис там не е бил правен. Професор Аврамов беше такъв човек, той не правеше компромиси с истината в името, например, на добрия тон, благоразположеността или приятелството.

Полето на професионални занимания предлага на всеки хуманитарист убежище от „болките по текущото“, от настоящето. Как навлязохте в „Нощта на Средновековието“ и се решихте да преведете на български неизброимите страници на „Сума на теологията“ на Тома от Аквино?

Интелектуалецът се нуждае от убежище, дори от укритие от злободневието. „Отдръпването“ е естествен интелектуален жест. Нещо повече, има епохи, когато това е императив в поведението на интелектуалеца. Диктатът на всекидневието е в състояние да погуби всяко творчество. Ние, за съжаление, често се поддаваме на импулса да водим институционални или личностни войни в името, разбира се, на по-добрите условия за труд. Само дето подобни войни никога не могат да бъдат спечелени, те генерират все нови и нови противоборства, така че в края на краищата постепенно забравяме за какво собствено сме се впуснали в тях.

„Нощта през Средновековието“ е опит за представянето на една максимално широка панорама на живота, представите и вярванията през тази епоха, осмислени откъм травмата на собствено проблематичната, опасна и несигурна част от денонощието. „Откриването“ на темата стана съвършено случайно, когато попаднах на пасаж от енциклопедията на Рабан Мавър, свързващ квази-етимологически названието на нощта, nox, с глаголаnoceo, „вредя“, и обявяващ тъмната част от денонощието за вредоносно време. Инстинктивно усетих, че това е „моята“ тема. Вълнението ми от откриването на темата беше толкова силно, колкото и онова, когато за пръв път разбрах, че ще ставам баща. Що се отнася до превода на „Сума на теологията“, първоначално възнамерявах да направя подборка от този огромен текст, която да включва най-вече философските разсъждения на Тома от Аквино. Само че „Сума на теологията“ е композирана като словесна катедрала, в която отделните компоненти се вписват и оглеждат, в някакъв смисъл възпроизвеждат цялото, а цялото би загубило съзвучността си, ако от него бъдат отнети отделни негови съставки. Истина е, че и тази словесна катедрала, подобно на почти всички каменни катедрали, не е завършена и може би никога не може да бъде докрай завършена. Но тя може да бъде възприета и съпреживяна, без съмнение, единствено от перспективата на целостта си. Затова и се реших да преведа целия текст, обхващащ някъде между осем и девет хиляди страници.

За култури като българската преводът си остава едно от най-важните неща. Как възприемате мисията си на преводач?

С годините все повече пренасям тежестта на работата си върху преводите на основни текстове най-вече от античността и средновековието. Това вероятно е и усилие за надмогване на авторското самолюбие, на желанието мнението ти непременно да бъде чуто. Но в не по-малка степен това е и осъзнаване на едно болезнено отсъствие, на отсъствието на важни културосъграждащи текстове у нас. Тази липса е вероятно и една от причините определени теми изобщо да не са обговаряни или да не са обговаряни по продуктивен начин в българския културен контекст. Това е липса на подобаващ език, но и липса на чувствителност към големи метафизически и екзистенциални теми. Все ми се ще да се надявам, че включването на големите текстове на световната литература и философия, реалното им, а не само номиналното им включване в интелектуалния и обществен дебат ще допринесе за възправянето на българската култура.

Понятна ли е обаче традицията, която въвеждате – християнската традиция на средновековна Европа за днешните хора? Смятате ли, подобно на Бенедето Кроче, че не можем да не бъдем християни, или пък имате усещането, че вече живеем в постхристиянска ера, където християните са алтернатива?

Аз свързвам идеята за Европа с християнството и то еднозначно. Разбира се, християнската „субстанция“ на съвременната европейска култура е вместена в далеч по-усложнен и драматичен контекст – от самонадеяната секуларизация през напрежението между християнските деноминации до противоборствата и усилията за конструктивен диалог с други религиозни традиции. Но, така или иначе, по моему, християнството остава основният определител на Европа. Преди няколко години заедно с проф. Георги Каприев водихме курс в докторантското училище за „раждането на Европа“ през Средните векове. Последователно анализирахме различни феномени – политическа система, социална стратификация, образователни институции, отношение между половете и т. н. В дискусиите с докторантите неизбежно стигахме до християнската идея.

Нямате ли все пак усещането за глобална криза и в света на идеите? Пишат се все повече книги, а новите идеи са все по-малко?

Наистина имам такова усещане. Дано само то да не е индикация за възраст, сиреч, натрупаните години просто да са засилили скептицизма ми по отношение на новото. Но действително ми е трудно да различа истински големи, смислосъграждащи идеи във философията. Впрочем, господстващата постмодерна умонагласа и няма как да роди голяма идея. Голямата идея е отчленима. Постмодернизмът е идеология на парциалните хрумвания, на умозрителните конструкти, чиито основания са също толкова основателни, колкото и отрицанията им; на твърдения, които са толкова достоверни, колкото и чисто въображаеми. Подобна изравненост по истина може да мотивира особен тип „умно“ жизнено поведение, но не и да произведе значима философска идея.

Самият вие от доста време насам сякаш търсите „другото“? Издадохте стихосбирки и активно се изявявате като фотограф: знак за какво е, когато един философ мине на страната на образа?

Това е личен опит да избегна уморителното повторение и банализирането на изразното средство чрез един радикален преход. Пристрастен съм към подобни радикални преходи, към пристъпвания в сферата на нещо принципно непознато, което да се опитам да овладея, разбира се, в рамките на собствените ми способности. Наистина, случаят с поезията не е точно такъв. Още през 70-те години публикувах стихове в практически всички излизащи по онова време литературни издания. Подготвената тогава за издаване книжка се оказа идеологически непригодна, така че излезе едва през 90-те. След това се появиха още три стихосбирки. С фотография се занимавам от много години, но истински страстно и всеотдайно „потънах“ в нея напоследък благодарение на сближаването ми с водещи български фотографи, като Николай Трейман и Александър Иванов. Изкусително е да заговориш на друг език, който, ако и да не е безусловно универсален, е във всеки случай като че по-лесно споделим и по-всеобхватен от този на думите.

Споделяте идеята, че културата е вече култура на визуализацията?

До голяма степен това е така. Само че трябва ясно да съзнаваме опасността от свръхекспониране на единия език за сметка на другия. Остроумната телевизионна реклама, билбордът или смайващият с визуалните си ефекти филм са неща, сами по себе си добри, полезни и приятни. Но те няма как да заменят удоволствието от четенето на хубава книга в дъждовен неделен следобед.

Разговаря Тони Николов

Източник

Цочо Бояджиев е професор по история на философията в СУ „Св. Климент Охридски“.

Коментари (6)

- 03-03-2011|Кентафър

Българският интелектуалец е плодоносен само в полето на културата. Това води до самокапсулиране и се превръща в (тоест вече е) голям проблем защото масата скъса връзките си с нужните ѝ културно-нртавствено-духовни модели.

Няма ли най-сетне той (интелектуалецът) да си постави въпроса за технологичното несъвършенство на връзката между културите и масите. Защото съвършенство само по себе си не съществува: трябва приложимост!

Масата създаде своя „култура“, защото „другата“ се оказа далечна и неприложима … Така висшите културни модели очевидно не са обект на спонтанно или априорно прилагане. Те имат нулева социална валентност. Тогава какво е интелигентното на интелигенцията, щом не може, не иска или не се сеща, че трябва да изработи механизъм за връзка с масата?

Пример: Учителите стачкуваха за пари, но в хода на стачката показаха тотален наивен инфантилизъм. Ако нямат нищо по-добро и не успяват да отстоят себе си, нямат приложимост на „знанията“ си, на какво тогава ще учат децата? …поради което и децата не желаят да се учат от тях, от което пък следва, че и това възнаграждение, което получават им е много. Но това е само пример, разбира се :))

Теорията, както и всяко друго нещо, има смисъл, когато е приложима (има ликвидност). Ако няма стойност, тя няма смисъл (не говоря за цена, а за стойност, приложимост, творческа и вдъхновчваща сила…).

И ако си мислите, че говоря за компромиси, значи само си мислите че сте интелектуалци! Културата не понася компромис и това я прави култура, но пък не може да мине без възможност и способност да структурира социалното пространство. Така че задайте си, господа от „културния фронт“, защо това е така, че то иначе, дори и да ви донесат отговара на тепсия, щом нямате въпрос, няма да го оцените … а можеби вече сте го пропуснали някакси?

- 06-03-2011|ГеА - Радикалните решения

клонят към железни завеси, зад които се готвим за война.

Но професорът има едно предимсство – познава културното натрупване през Средновековието – сега имаме такъв етап – неокрепостничеството и пропастта между учеността и човека не могат да се вменяват във вина на интелектуалеца: всеки работи онова, в което е добър – едни строят кораби, други – банки, трети организират експлоатацията на милиардите хора, а философът пази знанието и го препредава напред в следващото време, когато ще е необходимо.

Това няма да нахрани гладните днес, но може би ще спаси човечеството от самоунищожение утре.

- 06-03-2011|Емил

Кой е „най-големият български жив поет“, за който става дума в началото? Валери Петров?

- 06-03-2011|Гост
Кентафър:

Българският интелектуалец е плодоносен само в полето на културата. Това води до самокапсулиране и се превръща в (тоест вече е) голям проблем защото масата скъса връзките си с нужните ѝ културно-нртавствено-духовни модели.

И аз се замислих, че големите интелектуалци от миналото са били популярни – от Омир, през Тома Аквински, Данте, Шекспир, Сервантес, до Балзак и Толстой, по насам е спорно, да кажем. С изключение на хора като ван Гог, който е трябвало да намери смисъл на изобразителното изкуство, различен от това, да бъде изобразително изкуство, защото там вече е имало машини, с които той не би могъл да се бори. Е, трудно е да го приемеш такъв веднага. Но популярността на Ботев се е получила от самосебеси, не се е дължала на медийни протекции от страна на Османската империя. По скоро на това, че не е бил майстор на парциалните хрумвания, на умозрителните конструкти, чиито основания са също толкова основателни, колкото и отрицанията им; на твърдения, които са толкова достоверни, колкото и чисто въображаеми. Подобна изравненост по истина може да мотивира особен тип „умно“ жизнено поведение, но не и да произведе значима философска идея.

- 07-03-2011|сухи

„най-големият български поет“ – става дума вероятно за борис христов, иван теофилов или цветан марангозов – ге живеят на село; /валери петров въобще не е поет, а добър преводач/; българското винаги се е изразявало ксато литература, поезия и никак като философия…

- 10-03-2011|Майя Маркова - re: – допълнение към типичния българин
Кентафър писа:

Учителите стачкуваха за пари, но в хода на стачката показаха тотален наивен инфантилизъм. Ако нямат нищо по-добро и не успяват да отстоят себе си, нямат приложимост на „знанията“ си, на какво тогава ще учат децата? …поради което и децата не желаят да се учат от тях, от което пък следва, че и това възнаграждение, което получават им е много. Но това е само пример, разбира се :))

Не, това не е „само пример“, това е еманация на философията на типичния българин, която води до неспособността му да си направи държавата добра за живеене. Ще ми се тази мисъл (в изчистен вид) да се допълни към списъка за типичния българин.

Децата „не желаят да се учат от учителите си“, защото всяко нормално дете, дори по принцип да иска да се изучи и да сполучи, точно в момента би предпочело топката, телевизора или електронната игра пред домашното. Огромна част от образованието е неприятен рутинен труд и принуда, поради което всички опити за либерализацията му водят до пълния му срив. Възрастен човек да приема за сериозен критерий нежеланието на детето да учи – от тази логика просто ми се вие свят.

Не отричам, че на много учители мястото им не е в училище. Но не виждам как да е другояче при отвратителното отношение на масата български граждани към тази професия. Както писа една учителка по време на стачката: „Мнението на редовия българин за редовия учител се доближава до това, което първият има за циганите.“

А по въпроса за възнаграждението – че на такива учители „и това им е много“ – Лидия Стайкова беше поставила следния въпрос: Защо гражданите смятат, че неспособен учител, който не си върши добре работата, трябва да се държи на ниска заплата? Не е ли наложително такъв човек да се махне от училище?

Туитър, Фейсбук и социалната активност

Автор: Малкълм Гладуел

В четири и половина след обяд в понеделник, 1 февруари 1960, четирима студенти седят на бюфета в Улуърт, в центъра на Грийнсбъро, Северна Каролина. Те са първокурсници в A. & T., един от колежите за чернокожи, отдалечен на около миля оттам.

„Чаша кафе, ако обичате“, казва на келнерката Езъл Блеър, един от четиримата.

„Ние не обслужваме негри тук“, отговаря му тя.

Бюфетът на Улуърт е дълъг, оформен като буквата L бар, на който могат да седят едновременно 66 души, със снекбар на единия край. Местата са за бели. Снекбарът е за чернокожи. Една друга служителка, чернокожа жена, която работи в кухнята, се обръща към студентите и се опитва да ги убеди да си отидат. „Вършите глупости, идиотщини!“, казва тя. Те не се помръдват от местата си. Около пет и половина вратите на заведението се затварят. Четиримата все още не се помръдват. В края на краищата те напускат през една странична врата. Отвън се е събрала малка тълпа, включваща и фотограф от местния вестник, Record. „Утре отново съм тук, заедно с колежа“, казва един от студентите.

На следващия ден протестът се е разраснал до двадесет и седем мъже и четири жени, повечето от същото общежитие, от което идват и първите четирима. Мъжете са облечени в костюми и вратовръзки. Студентите носят със себе си учебници и учат, седейки на бара. В сряда, ученици от местното средно „негърско“ училище, Дадли Хай, се присъединяват и броят на протестиращите се увеличава до осемдесет. В четвъртък те вече са триста, включително и три бели жени, идещи от кампуса на Университета Северна Каролина. В събота седящата стачка вече наброява шестстотин участници. Помещението не ги побира, хората излизат на улицата. Бели тийнейджъри развяват южняшки флагове. Някой хвърля бомбичка-жабка. По обяд пристига и футболният отбор на A. & T. „Ето ги и биячите“, крещи един от белите студенти.

На следващия понеделник седящата стачка се е разпростряла до Уинстън-Салем, на двадесет и пет мили разстояние, и Дуръм, на петдесет. Още един ден по-късно се присъединяват студенти от Държавния колеж за учители във Файетсвил и от колежа Джонсън С. Смит в Шарлот, последвани в сряда от студенти от колежа Сейнт Огъстин и Университета Шоу, в Ралей. В четвъртък и петък протестът пресича границите на щата, появявайки се в Хемптън и Портсмут, Вирджиния, в Рок Хил, Южна Каролина и в Чатануга, Тенеси. В края на месеца седящи стачки са организирани в целия Юг, а на запад чак до Тексас. „Попитах всеки студент, с когото се срещнах, как е изглеждал първия ден от седящите стачки в неговия кампус“, пише политологът Майкъл Уолтцър в Dissent. „Отговорът винаги беше един и същ: ‚Беше като треска. Всеки искаше да участва‘.“ В края на краищата участие вземат около седемдесет хиляди студенти. Хиляди са арестувани, а неизвестно колко други хиляди – радикализирани. В ранните шестдесет години тези събития се превръщат във война за граждански права, която поглъща Юга за останалата част от десетилетието – и всичко това става без Е-мейл, СМС, Фейсбук и Туитър.

Светът, повтарят ни непрекъснато, се намира по средата на една революция. Новите средства на социалните медии са предефинирали смисъла на понятието „социална активност“. С Фейсбук, Туитър и тям подобните, традиционните отношения между политическата власт и обществената воля са били преобърнати с главата надолу, правейки по-лесно за хората, лишени от власт, да си сътрудничат, координират и придават видимост на собствените си интереси. Когато през пролетта на 2009 година десет хиляди протестиращи излязоха по улиците на Молдова, за да протестират срещу комунистическото правителство на страната си, акцията беше наречена „Туитър-революция“, поради средствата, с които бяха свикани демонстрантите. Няколко месеца по-късно, когато студентски протести разтърсиха Техеран, Държавният департамент на САЩ предприе необичайната мярка да помоли Туитър да отложи планираното изключване за поддръжка на техния Интернет-сайт, защото Администрацията не желаеше едно толкова важно средство за организация да бъде изключено по средата на демонстрациите. „Без Туитър народът на Иран не би се почувствал достатъчно сигурен, за да се изправи в подкрепа на свободата и демокрацията“, писа по-късно Марк Пфайфле, бивш съветник по въпросите на националната сигурност, призовавайки за даване на Нобелова награда за мир на Туитър. Там, където някога активистите бяха определяни от каузите си, днес те биват определяни от средствата, които използват. Воините на Фейсбук днес се включват в мрежата, за да настояват за промени. „Вие сте нашата най-голяма надежда“, каза Джеймс К. Гласман, бивш чиновник от висшите етажи на Държавния департамент, говорейки пред едно събрание на сайбър-активисти по време на скорошна конференция, спонсорирана от Фейсбук, A. T. & T., Howcast, MTV, и Гугъл. Сайтове Като Фейсбук, каза Гласман, „дават на САЩ значително конкурентно предимство в сравнение с терористите. Преди известно време аз бях казал, че Алкайда ‚ни обира точките в Интернет‘ Това вече не е така. Алкайда е заседнала във Web 1.0. В днешния Интернет най-важните неща са интерактивността и разговорът.“

Това са силни и объркващи твърдения. Защо е толкова важно кой кому обира точките в Интернет? И дали хората, които включват страницата си във Фейсбук наистина са нашата най-добра надежда? Що се отнася до така наречената Молдовска Туитър-революция, Евгений Морозов, учен от Станфорд и един от най-последователните критици на дигиталната еуфория, посочва, че Туитър не е имал особено значение в Молдова – една страна, в която по онова време не е имало почти никакви Туитър-абонати. Нито пък това е било някаква реална революция, защото – както посочва Ан Апълбаум във Washington Post – тя май е била инсценирана от самото правителство. (В една страна, страдаща от параноя по отношение на румънския реваншизъм, протестиращите развяха румънското знаме над сградата на Парламента). В случая с Иран, междувременно, почти всички хора, публикуващи туитове за демонстрациите, са били на Запад. „Време е да се изясни реалната роля на Туитър при събитията в Иран“, писа миналото лято във Foreign Policy журналистката Голназ Есфандиари. „Казано просто: в Иран нямаше никаква Туитър-революция.“ Известните блогъри като Андрю Съливан, които са подчертавали ролята на социалните медии в Иран, продължава Есфандиари, просто не са разбирали ситуацията. „Западните журналисти, които не успяваха да достигнат – или не се опитваха да достигнат – хора на иранска територия, просто претърсваха англоезичните туитове с етикет #iranelection“, писа тя. „И през цялото време изглежда никой не си задаваше въпроса защо ли, всъщност, хората, опитващи се да координират протестите в Иран, ще пишат на който и да е друг език, освен Фарси.“

Известна част от тази грандиозност може да се възприеме като очаквана. Новаторите доста често са солипсисти. И те нерядко се опитват да натикат всеки отделен факт и преживяване в собствения си нов модел. Както писа историкът Робърт Дарнтън, „Чудесата на сегашните комуникационни технологии създадоха едно фалшиво разбиране за миналото – дори и усещането, че комуникациите всъщност не притежават никаква история, или че преди времената на телевизията и Интернет не е имало нищо, което е заслужавало някакво внимание.“ Но при несъразмерния ентусиазъм по отношение на социалните медии всъщност основна роля играе нещо друго. Петдесет години след един от най-изключителните епизоди в социалните катаклизми от американската история, ние изглежда сме забравили какво всъщност представлява социалната активност.

Грийнсбъро от ранните 1960 години е било едно от местата, където расовото неподчинение по правило е било посрещано с насилие. Четиримата студенти, които сядат първи на онзи бар, са били ужасени. „Предполагам, че ако някой беше застанал зад мен и беше извикал ‚Буу‘, аз сигурно бих паднал от стола си“, казва един от тях по-късно. В първия ден собственикът на магазина информира шефа на полицията, който веднага изпраща двама полицаи. На третия ден група бели грубияни се появява на мястото и застава близо до протестиращите, подхвърляйки заплашителни епитети от рода на „тъп негър“. Идва и един местен шеф на Ку-Клукс-Клан. В събота, с нарастването на напрежението, се получава телефонно обаждане за поставена бомба и магазинът е евакуиран.

Опасностите са още по-ясни по време на проекта „Лято на свободата“ в Мисисипи 1964 – една друга от емоционалните кампании на движението за граждански права. Комитетът за координация на ненасилствените студентски действия набира без заплащане стотици северняци, най-вече бели младежи, за работа в Училищата на свободата, при регистрацията на чернокожи избиратели и при повишаването на съзнателността относно движението за граждански права в Дълбокия юг. „Никой да не излизакъдето и да е сам, при всички случаи не в кола и не през нощта“, са инструкциите, които получават всички. Само няколко дни след пристигането си в Мисисипи, трима доброволци – Майкъл Швернер, Джеймс Чейни и Андрю Гудман – са отвлечени и убити, а през останалата част от лятото тридесет и седем църкви на чернокожи са подпалени, а десетки адреси за връзка – взривени. Доброволците са бити, арестувани, преследвани от коли, пълни с въоръжени мъже, по тях се стреля. Една четвърт от хората, набрани чрез тази програма, след известно време се отказват да участват. Активността, която се противопоставя на статуквото, която се противопоставя на дълбоко вкоренени проблеми и предразсъдъци – не е за плашливите хора.

Но какво прави хората способни на такъв вид активност? Социологът от Станфорд Дъг Макадам сравнява хората, отпаднали от „Лятото на свободата“ с онези, които са продължили и открива, че основната разлика е не, както би могло да се очаква, в техния идеологически плам. „Всички кандидати – в една и съща степен това важи както за отпадналите, така и за онези, които продължават – се явяват като силно мотивирани, убедени привърженици на целите и ценностите на лятната програма“, заключава той. Онова, което в края на краищата се оказва решаващо, е степента, до която всеки кандидат е лично обвързан с движението за граждански права. От всички кандидати се е искало да предоставят списък с лични контакти – хората, които те са искали да уведомят за дейността си – и сред оставащите, за разлика от онези, които се отказвали, имало далеч повече хора с близки приятели, които също отиват в Мисисипи. Активността, включваща високи степени на риск, заключава Макадам, е феномен на „силните връзки“.

Този образец се повтаря отново и отново. Едно изследване на Червените бригади, италианската терористична организация от 1970-те, показва, че седемдесет процента от новите членове са имали поне по един добър приятел, вече членуващ в организацията. Същото важи за новите членове, присъединяващи се към муджахедините в Афганистан. Дори революционните действия, които изглеждат спонтанни, като демонстрациите в източна Германия, довели до падането на Берлинската стена, са по същество феномени на силните връзки. Опозиционното движение в Източна Германия се е състояло от няколкостотин групи, всяка с около десетина членове. Всяка от групите е имала само ограничен контакт с останалите: по онова време само тринадесет процента от източногерманците дори имат телефони. Всичко, което те са знаели, е било, че всяка вечер в понеделник, пред църквата Свети Николай в центъра на Лайпциг се събират хора, за да протестират против властта. И основната мотивация на хората е била в това колко „критично настроени“ приятели имат те – колкото повече такива приятели, толкова по-голяма вероятността човек да участва в протестите.

Така че ключовият факт при четиримата първокурсници от Грийнсбъро – Дейвид Ричмънд, Франклин Маккейн, Езъл Блеър и Джоузеф Макнийл – са връзките им един с друг. Макнийл е живеел в една стая с Блеър в студентското общежитие. Ричмънд е живеел заедно с Маккейн един етаж над тях, а Блеър, Ричмънд и Маккейн са ходили на едно и също училище. Четиримата водели дълги разговори в стаята на Блеър и Макнийл. Всички те много добре си спомняли убийството на Емет Тил от 1955, бойкота на автобусите в Монтгомъри от същата година и откритите конфликти от Литл Рок, Арканзас, през 1957. Идеята за седящата стачка в Улуърт била на Макнийл. Четиримата я дискутирали в продължение на почти цял месец. Когато Езъл Блеър събрал куража да поиска чаша кафе, това било само защото зад гърба му стояли четиримата приятели от общежитието.

Активността, насърчавана от социалните медии, не е от този вид. Тези платформи са изградени на основата на слаби връзки. Туитър е платформа за кратки обмени на информация с хора, които човек вероятно никога няма да срещне. Фейсбук е инструмент за ефективно управляване на собствените познанства, за поддържане на връзки с хора, които инак няма как да достигнем. Това е и причината, поради която човек може да има хиляди „приятели“ във Фейсбук – нещо почти невъзможно в реалния живот.

В много отношения това е нещо великолепно. Слабите връзки също си имат своята сила, както отбелязва социологът Марк Грановетер. Нашите познати – не нашите приятели – са най-важният източник на нови идеи и информация. Интернет ни позволява да използваме силата на тези връзки от разстояние с великолепна ефективност. Това е нещо страхотно при разпространението на новости, сътрудничество между хора от различни сфери, пресрещане на продавачи и купувачи и пр. Но слабите връзки рядко водят до активност, свързана с големи рискове.

Евангелистите на социалните медии не разбират това различие, те изглежда смятат, че един приятел във Фейсбук е същото като някой реален приятел и че записването в някой списък на донори в Силиконовата долина е активизъм в същия смисъл, в който е и седенето на един сегрегиран бюфет в Грийнсбъро през 1960-те. „Социалните мрежи са особено ефективни при повишаването на мотивацията“, пишат социолозите Ааакер и Смит. Но това не е вярно. Социалните мрежи са ефективни при повишаване на участието– при намаляване нивото на мотивация, което се изисква за участие. Страницата на коалицията „Спасете Дарфур“ във Фейсбук има 1.282.339 членове, като всеки от тях е дарил средно по девет цента. Следващата по големина благотворителна организация в помощ на Дарфур във Фейсбук има 22.073 членове, като всеки от тях е дарил средно по тридесет и пет цента. „Помогнете да спасим Дарфур“ има 2.797 членове, като те са дарили средно по петнадесет цента. Един от говорителите на коалицията „Спасете Дарфур“ казва пред Newsweek: „Ние не преценяваме ценността на някой от нашите участници според това какво те са дарили. За нас това е мощен механизъм, с чиято помощ ние ангажираме това критично важно население. Те информират познатите си, посещават различни събития, вършат доброволни акции. Това не са неща, които могат да бъдат оценени чрез една счетоводна книга.“ С други думи, активността във Фейсбук не е от вида, при който хората биват мотивирани да вършат реални жертви, а от вида, при който те биват мотивирани да вършат нещата, които хората вършат, когато не са достатъчно мотивирани, за да извършат някакви реални жертви. Тук ние сме много далеч от бюфета в Грийнсбъро.

Движението за граждански права беше активност, свързана с големи рискове. Но освен това то беше и стратегическа активност: едно предизвикателство към истеблишмънта, организирано с прецизност и дисциплина. N. A. A. C. P. е централизирана организация, управлявана от Ню Йорк според високо формализирани процедури на действие. В центъра на движението винаги се е намирала чернокожата църква, която е действала чрез различни комитети и дисциплинирани групи.

Това е второто решаващо различие между традиционния активизъм и неговия онлайн-вариант: социалните медии не предполагат този вид йерархични организации. Фейсбук и нему подобните са инструменти за създаване на мрежи, които са нещо противоположно, по структура и характер, на йерархиите. За разлика от йерархиите, с техните правила и процедури, мрежите не са контролирани от някаква единична, централна власт. Решенията се вземат чрез консенсус и връзките, свързващи отделните членове на групата, са слаби.

Недостатъците на мрежите са почти без значение ако техните членове не се интересуват от системни промени или нямат нужда от стратегическо мислене. Но ако си имате работа с някаква мощна и организирана система, вие трябва да бъдете част от йерархия. Бойкотът на автобусите от Монтгомери изискваше участието на десетки хиляди хора, зависещи от обществен транспорт, за да могат да отиват на работа всеки ден. Той продължи една година. За да убедят хората да остават верни на каузата, организаторите на бойкота изискаха от всяка местна църква да поддържа духа и организираха собствен алтернативен автомобилен транспорт, с четиридесет и осем диспечери и четиридесет и две спирки. По времето когато Мартин Лутър Кинг се появи в Бирмингам за решаващия сблъсък с полицейския шеф Юджийн (Бул) Конър, той вече разполагаше с бюджет от един милион долара и сто сътрудници, работещи на пълно работно време и разделени на операционни единици. Самата операция беше разделена на постоянно ескалиращи фази, подготвени предварително.

Бойкотите, седящите стачки и ненасилствените конфронтации – предпочитаните оръжия на движението за граждански права – са стратегии, включващи голям риск. Те не оставят никакво място за конфликти и грешки. В момента, в който дори само един протестиращ се отклони от предписаните правила и отговори на някоя провокация, моралното оправдание на целия протест бива компрометирано. Ентусиастите на социалните медии без съмнение биха искали да ни убедят, че задачата на Кинг би била безкрайно по-лесна ако той би бил в състояние да комуникира с последователите си чрез Фейсбук. Но мрежите са объркано нещо: помислете само за безкрайните коректури и ревизии, подобрения и дебати, които характеризират Уикипедия. Ако Мартин Лутър Кинг би се опитал да организира някакъв уики-бойкот в Монтгомъри, той сигурно би бил премазан от белите властови структури. И от каква полза биха били средствата на дигиталната комуникация в един град, в който деветдесет и осем процента от чернокожото население могат да бъдат достигнати всяка неделна сутрин по време на църква? Нещата, от които Кинг е имал нужда в Бирмингам – дисциплина и стратегия – не могат да бъдат предоставени от социалните медии.

Източник

Малкълм Гладуел е американски журналист, автор и бизнес консултант от британски произход. Той е автор на няколко книги, две от които стават номер едно в списъка с бестселъри на „Ню Йорк таймс“ – Повратната точка: Как малките неща могат да доведат до големи промени (2000) и Проблясък: Силата да мислиш без да се замисляш (2005).

Коментари (1)

- 05-03-2011|юлий

Не бих казал, че новите мрежи не могат да предлагат йерархии (това че не го правят в момента е друг въпрос), а разглеждането на Фейсбук и Туитър като завършен етап от развитието на социалните мрежи мисля е доста погрешно. Точно тази липса на поглед върху тенденцията развиваща мрежите в момента е изпусната и е критична за изводите направени в анализа.

Моето мнение е че именно развитието на йерархиите в различните групи ще последва като момент от развитието на социалните мрежи.

Вие сте типичен българин, ако…

Автор: Anonimous

Вие сте типичен българин, ако…

1. Не обичате Запада, защото „те нас никога не са ни обичали“.

2. Харесвате Георги Първанов, защото „умно говори“.

3. Смятате, че „окрадоха държавата“.

4. Обичате да си изхвърляте пепелника на колата през прозореца ѝ в движение.

5. Варите буркани пред блока.

6. Смятате, че „това само в България го има“.

7. Оставяте обувките си пред входната врата.

8. Вярвате, че „тая криза от Запада дойде“.

9. Мнението ви за колите втора употреба най-общо е: „Запада си изхвърля боклуците тука“.

10. За вас бензиновите двигатели са предназначени за газови уредби.

11. При качване в претъпкан автобус подвиквате „айде още малко“.

12. Обожавате Русия, защото „те нас винаги са ни обичали“.

13. Мъчно Ви е, че не изнасяме тонове домати за Русия.

14. Според Вас „младите не четат, а само телевизия гледат“.

15. Обичате Бойко Борисов, защото е „човек от народа“.

16. Срам ви е да паркирате колата си с повече от една ръка на волана.

17. Държите дистанционното да е в найлоново пликче.

18. Смятате, че „едно време не беше така“.

19. Имате цял анцуг „Адидас“ за „пред хора“.

20. Според Вас „сега никой не работи, само бърза да ти вземе парите“.

21. Смятате, че „навремето имаше ако не друго – сигурност“.

22. По традиция си задавате въпроса дали шофьорът на автобуса „кара картофи“.

23. Убеден сте, че гърците, сърбите, румънците и прочие „са по-зле и от нас“.

24. Сигурен сте, че „всеки гледа да те излъже“.

25. Според Вас „никога няма да се оправим“.

26. Често мърморите „хубава работа, ама българска“.

27. Убеден сте, че „Кока-Колата разяжда всякакви метали“.

28. Страх Ви е, че „циганите станаха повече от нас“.

29. Яд ви е, че „София се напълни само с цигани и автомобили“.

30. Не искате Турция в ЕС, но смятате, че сериалите „много добре са направени“.

31. Сигурен сте, че „съдията е педерас“.

32. Често се оплаквате, че „всичко е за пари“.

33. Вярвате, че „Тато построи магистрали“.

34. Знаете, че продавачите на пазара винаги „лъжат в грамажа“.

35. Смятате, че „това не е държава“.

36. Убеден сте, че „българите са най-умните в света“.

37. Сигурен сте, че „жените не могат да карат“.

38. Редовно от магазина Ви пращат да „развалите, че нямам да ви върна“.

39. Сам обичате да сменяте маслото на колата си.

40. Твърдите, че „сега всичко има, само пари да имаш“.

41. Всеки път зимата Ви изненадва.

42. Отивате в чужбина „не за да гледам някви камъняци“, а за да си купите дрехи „от намалените“.

43. Не обичате германците, защото „те трябва да се обадят на майка си, за да ѝ отидат на гости“.

44. На границата пикаете в храстите, за да спестите от тоалетна.

45. Често питате „на теб кой ти е дал книжка“, докато шофирате.

46. Вярвате, че „българин е измислил компютъра“.

47. Вярвате, че „жена шофьор и негър скиор няма!“.

48. Твърдите, че „тотото е нагласено“.

49. Харесвате Голф 2, защото „много са здрави“.

50. На втората година от мандата на което и да е правителство казвате, че „и тия са като предните“.

51. Обичате да взимате каквото и да е, „щом е на аванта“.

52. При бъркане в джоба всеки път се радвате, когато намерите слънчоглед.

53. Човек губи уважението Ви, ако „тоа не мое да пие“.

54. Умеете да „връщате време“.

55. Непрекъснато чувате как някой някъде реже нещо с флекс.

56. Знаете какво се намира на адрес: „София, ул. Сан Стефано, номер 29″.

57. Пазарувате домати от „пазара Георги Кирков“, обувки от „Жданов“ и живеете на „Цариградско шосе – бившия Ленин“.

58. Смятате, че „единствено в България природата е уникална“.

59. Убеден сте, че „по-красива жена от българката няма“.

60. За повечето хранителни стоки смятате, че „навремето бяха хубави, но ги развалиха“.

61. Любимата Ви закуска е баничка с боза, а любимата Ви лютеница е „хорце от Първомай“.

62. Ядете варена царевица само през лятото и само на плажа.

63. Убеден сте, че „застроиха цялото Черноморие“ и „всичко е на Доган“.

64. Вярвате, че „рейсът ще дойде щом запалите цигара“.

65. Гордеете се, че Ваш познат „са го давали по телевизията“.

66. Обичате да пазарувате „на промоция“. Не е проблем да прекосите града, ако „са пуснали свинско на 3.30“.

67. Лесно могат да Ви убедят, че кола на 200,000 км. „не е карана, бе“.

68. Твърдо сте убеден, че „немските коли са по-здрави от френските“, а „американските ги мани, че много харчат“.

69. Смятате, че е най-удачно да си носите документите в малка чантичка на „Адидас“ през рамо.

70. Страхувате се да си купите френска кола, защото „после трее всека година да ѝ правим предница“.

71. Гордеете се, че България е единствената страна, спасила своите евреи, но същевременно сте убеден, че „и Хитлер е бил прав“.

72. Разправяте, че западноевропейците са „студени” и „гадняри”, защото не са се оставили да ги прецакате.

73. Убеден сте, че „всички са маскари”, но все пак Иван Костов е най-омразният Ви български политик.

74. Твърдите, че който не е съгласен с Вашето мнение, трябва „да си ходи в Турция!”

75. Готови сте да простите всяка грешка на Бойко Борисов с оправданието, че „той е мъжкар”.

76. Изрекли сте „Нас ни знаят заради Ицо Стоичков” на глас (или мислено) поне 3 пъти в живота си.

77. Знаете, че „западноевропейците са скучни хора” още преди да сте били в западноевропейска страна.

78. Страхувате се от борци, мутри и пр. престъпници, но същевременно тайничко им завиждате, защото това са „момчета, които умеят да се оправят в живота”.

79. Твърдо сте убеден, че „на маймуни ни направиха“.

80. Ежедневното взимане на душ намирате за „много модерно“ и не Ви е срам да го демонстрирате в градския транспорт и други обществени места.

81. Един от най-големите Ви страхове си остава „да не настинете и да не се минете“.

82. Всяка година на 3-ти март гордо развявате националното знаме през балкона си, но не знаете какво се празнува на 6-ти септември.

83. Упорито не си хвърляте боклука разделно, защото „те и без това го събират на едно и също място“.

84. Приемате всичко написано тук като лична обида и моментално започвате да сипете закани наляво и надясно.

Източник

Коментари (28)

- 04-03-2011|Гост

Това, че тая простотия не е подписана, навява известен оптимизъм, все пак.

- 04-03-2011|Златко

Можем да си направим нещо като спортно развлечение тук: на коя от горните точки отговаря поредният коментар? Тоя например попада директно в 85, доколкото съм в състояние да преценя. Както беше казал онзи известен наш сънародник, „Ех, Пратер, Пратер…“

Впрочем, този коментар ми се вижда във висша степен себе-коментиращ. Само дето самият аз не успявам да намеря никакъв повод за оптимизъм в това, че не е подписан…

- 04-03-2011|Златко

Едно от хубавите неща на съпротивата е, че тя при всички случаи кара човек да се замисли. Така и в случая. Ако приемем, че горният списък от наблюдения е в състояние да подразни, то по каква точно причина? За мен това е безкрайно важен въпрос, така че бих ви предложил тук да се опитаме да му отговорим заедно.

И така, защо?

Защото съдържа баналности?

Защото докосва неща, които немалко от нас възприемат като болезнени, неприятни или обидни?

Защото казва неистини?

Защото се съсредоточава прекалено много върху „типичното“, карайки всеки от нас да се чувства лишен от индивидуалност?

Защото ни отказва правото да се виждаме като различни?

(Ако желаете, можете да добавите собствени обяснения).

А що се отнася до ония, които не се чувстват обидени или подразнени от изреденото, то хайде да се опитаме и да поговорим за него. Банално? Неинтелектуално? Безинтересно? Или, напротив, почукващо по места от самите нас, които в залисията не винаги забелязваме? Аз например открих себе си в доста от нещата тук – и не само в това, че всеки може да ми продаде кола на колкото си иска хиляди километри (нещо, което до този момент бях възприемал като напълно а-типично, между другото – отде да знам, че не съм бил единственият?) А инак любимата ми закуска наистина е баничка и боза – може би защото тия неща ги няма тук и, когато се прибера в България, начаса забравям всички предупреждения на здравия разум и се нахвърлям върху тия нездравословни вкусотии като невидял. А за лютеница просто умирам – макар и да не познавам точно тази с хорцето, но съм сигурен, че ще опразня буркана преди да мога да преброя до три. Впрочем, това, че повечето хранителни стоки „на времето са били хубави, но сега са развалени“ е основна теза не само на типичния българин/българка (вижте по този повод книгата на Майкъл Полан „В защита на храната“, представена тук на сайта.) И, да, купувам си дрехи от „намалените“, и то в чужбина. И за Кока-Колата също съм убеден, че разяжда – ако не всички метали, то при всички случаи емайла на зъбите, като минимум. Дистанционното не, но мобилния си телефон държа в пликче – не искам да ми се драска и цапа, колкото и дребнаво да изглежда това. Реве ми се от това, че синът ми не само не чете, ами и телевизия не гледа. А наскоро се скарах с една млада дама в автобуса на летището, защото седеше по средата на коридора и блокираше пътя на всички, а когато служителката от летището почука по стъклото и ѝ направи знак да направи място, каза на приятеля си „това само германка може да го направи.“ И, да, вярвам, че кризата дойде от Запада. И, да, оставям обувките си пред входната врата – това само през зимата, и все пак (впрочем, наистина ли хората са започнали да правят това и в България? – досега бях го виждал единствено в Германия).

И така, както виждате, „типичността“ ми напира чак през ушите. И ми достави огромно удоволствие да гледам това мъничко огледалце, което ми показва откъде идвам и какво нося в себе си, съзнателно или не. Затова го и пуснах тук. Мило ми стана, колкото и глупаво да прозвучи това…

- 05-03-2011|Nik from CA - „Българин е измислил компютъра“

Не мога да разбера, защо продължава да се задава този въпрос, кедето трябва и където не трябва? Впрочем имам обяснение…отново прословутата българска завист, че някой от нас е по-умен и по-успял в живота!

- 05-03-2011|Роберт Леви

Златко, дано ти е попадала книгата на Маргарита Карамихова „Американски мечти“, в които се изследват българските емигранти в САЩ. Книгата завършва с подобен текст, но доста по-добър. Впрочем, мисля, че Марги го има в електронен вид, затова ти пращам нейния ФБ профил: http://www. facebook. com/#! /profile. php? id=582272975&pub=2386512837

- 05-03-2011|Майя Маркова - моите 5 пари

Мен пък този списък ме кефи.

С една забележка към т. 63: „застроиха цялото Черноморие“ е не само убеждение на типичния българин, а и печален факт. Ако не вярваш, Златко, можеш през лятото да дойдеш да се увериш лично, само не вземай със себе си германски приятели, че после няма да са ти приятели :-).

По т. 8 – наистина „тая криза дойде от Запада“, но българинът казва същото за ВСЯКА криза, а поне 80% от кризите в България се зараждат на място поради склонността на българина да гласува не за когото трябва.

- 06-03-2011|stan - интересна колекция

Наистина забележителна колекция от заблуждения и истински проблеми на съвременната социална психология в България. Но някои са заблуждения на автора. Защото в някои от опасенията на „българина“ са налучкани реални проблеми – български или европейски.

Основният проблем е заглавието. Няма „типичен българин“. Има множество типажи, всеки със своите недостатъци. В списъка са включени главно странностите на нискокултурният, почти маргинализиран гражданин. И уравнението българин=“типичен българин“=описаният българин сигурно ще срещне възражения.

- 06-03-2011|punch

Много, много точно наблюдение, stan! Защо пак ми напомня на оня мушморок Денди, дето се нявърта тъдява?

- 06-03-2011|ВК

А аз съм спряла телевизията у нас. Гледаме само тенис. И не съм единствената, която го прави. Живея в Америка и мога да кажа, че телевизията не е нещо, за което съжалявам, че децата ми не гледат.

Кой сериал би препоръчал на сина си? Или коя предаване по-точно? НА сЛАВИ? Дойде в Америка, мина по магистралите, и каза „Ей това е държава, щото… „, дори не ми се коментира.

А вчера с един господин, българин, отново му бръкнах в здравето, защото просто вярвам и искам България да стане нормална държава, но не западна. Не споря с никого. както има съглашения от всякакъв род на ВЕЛИКИТЕ сИЛИ, защо да няма съглашения и на малките сили.

Аз не съм интелектуалец, но четейки на Мопасан някои неща и на Ботев успоредно с него, ………… ами ……

Качвала съм се на Айфеловата кула, харесвам Париж, Франция има някои добри тенисисти, един от тях като копие на Руския цар Николай…

Била съм в Германия два пъти по времето на стената.

Но там, където аз съм родена е моето място. И в сърцето ми и в душата ми.

Отклоних се, но горния списък, няма нищо лошо да е анонимен, не са ли анонимни всичките които дърпат конците на СВЕТА?!

Мразя много словието, а ето че и аз се увлякох.

Извинете………

Между другото, гледах филмчетата за храната. За мен лично, нищо ново, защото аз съм в казана, но някак си несериозно звучат коментарите, гледал съм тоя филм, чел съм оная книга…

Не е критика, но някак си не е от извора А може би това е началото?

Подписахте ли се срещу европейската директива за билките?

- 07-03-2011|martina - prosti sme, ama ne chak tolkova…

tova e kraen variant, Bai Ganio moze bi, no povecheto bulgari koito poznavam ne sa tolkova prosti; nikoga ne sum sreshtala tipichen bulgarin kakto opisano po-gore.

- 07-03-2011|Vesel Patilan - Много е спорно

Според мене е доста спорно да се съди за човека по гореизброеното. Това личи и от коментарийте. Мисля, че е неуспешен опит да се повтори написаното за нас от Станислав Стратиев. Той го е направил, обаче, по много по-интелигентен начин. „Не съди по обувките, обущарю !“

- 07-03-2011|БС2003

Някои неща са остроумни, има и верни попадения, има и доста скучнотии. Не знам, обаче, доколко изброените характеристики описват типичния българин-надали това е така. А и дали съществува нещо подобно, а именно типичен българин? Не ми се вярва.

- 07-03-2011|ьяоа

Който и да го е писал, евала!

- 08-03-2011|Самокритик - букаке

Прекрасното на подобни коментари е, че показват колко толерантен, самокритичен и самоироничен е българинът. И много търпелив. Защото ако заменим в тоя списък думата „българин“, с която и да е друга народност, за които са присъщи изредените „хубавини“, въпросният анонимен съвсем скоро ще биде намерен я с прерязано гърло, я с олово в главата, я с плутоний в кръвта.

- 10-03-2011|Георги Гочев - На всяко гърне – мерудия

Има верни наблюдения, но много подценявате четящоте Либерален преглед.

И ние сме българи.

Важното е кой какво прави сам и в сътрудничество с други ЗА или ПРОТИВ България и ЗА или ПРОТИВ истината.

- 16-03-2011|Гост

KIMATE S GLAVA ZA NE I Q POKLA6TATE V STRANI ZA DA!!!

- 17-03-2011|Цвета

Аз лично искрено се забавлявах, четейки текста. С всяко следващо изречение в съзнанието ми се оформяше образ и той се превръщаше в пекрасна карикатура! За всяка добра карикатура е важно да бъде типизирана, а този типаж е достатъчно истинки и разбира се не е необходимо да бъде достоверен, а да предлага обобщение на качества носещи характеристики достоини за осмиване.

В този контекст изказвам недоумението към позициите изразени в някои от коментарите. Трудно ми е да си представя, че нещо подобно би могло да се прочете толкова буквално и към него да се подходи толкова лично!

- 20-03-2011|Petyo123 - Срез

Ето това е СТАТИЯТА!!! След като я прочетох ми стана ясно, че преброяването преди месец е било напълно излишно за бюджета, защото …ние „си се знаем“

- 20-03-2011|Станимира - Вярно с оригинала

Да, това наистина е образът на типичния български мъж, аз като българска жена се открих само в точката относно обувките пред вратата, но то е типично и за японците.

- 21-03-2011|Мира И. - re: букаке
Самокритик писа:

Прекрасното на подобни коментари е, че показват колко толерантен, самокритичен и самоироничен е българинът. И много търпелив. Защото ако заменим в тоя списък думата „българин“, с която и да е друга народност, за които са присъщи изредените „хубавини“, въпросният анонимен съвсем скоро ще биде намерен я с прерязано гърло, я с олово в главата, я с плутоний в кръвта.

Този коментар нещо не го разбрах.?

- 22-03-2011|Владимир - За Букаке (Самокритик писа)

Да, това прилича на коментар на някой роден български талибан – защото те режат гърла, ако някой обиди миризливата им пасмина. Оня ден слушах по телевизията двама такива от Българската православна черква, които обявиха Дънов за Антихрист, Ванга за вещица и всички католици за еретици… В това време същите полуграмотни господа хич не се притесняват, че например Ню Йоркския митрополит Йосиф е бил агент на Държавна сигурност по време на цялата си кариера като „Божи служител“ и че същия продаде българските черкви в Америка. Та кой бил Антихрист, господа? Но изобщо прерязващите гърла за религия или по националистични причини са главно по пещерите в Афганистан. там се помещава тази „която и да е друга народност“, която г-н Букаке визира. В цивилизования свят такива неща не се случват.

- 22-03-2011|Владимир - Пак за Букаке

А, да, забравих още едно място освен Афганистан – това с плутония е патент на Путин.

- 22-03-2011|Владимир - и аз самокритично

Текстът „Вие сте типичен българин…“ ми се стори много смешен (защото тези неша сме ги виждали, нали), а толкова от коментарите тук са мрачно сериозни ( включително и моя по-горе:-). Мисля, че за разлика от тези комплексари дето режат гърла като ги обидиш и се бият в гърдите като мъжки горили, нациите сьс самочувствие, макар и да не обичат много другите да ги псуват умеят да се шегуват със себе си. А когато другите се подиграват с тях ( вж. България като турски кенеф) не изпращат официални протестни ноти, за да им се смеят наистина всички. Едва ли има по-псувана нация на света от американците, но чули ли сте държавния департамен да изпраща обидени протестни ноти, когато ги псуват? Или да режат гърла? Доста гърла у нас щяха да са прерязани, ако американците бяха токлова комплексирани.

- 23-03-2011|Коментар

1. Аз не мразя запада, но пък Запада хич не ни обича.

2. Гоце говори банално, не умно.

3. Крадат я вече повече от 20 години.

4. Защо ми е пепелник, ако тръскам през прозореца :)

5. На балкона ги варя. Иначе ги крадат.

6. Много неща.

7. Не само у нас.

8. Те и на запад така смятат.

9. Не е ли така?

10. От сиромашия, не от друго.

11. Даже и псувам.

12. Малко по особен начин ни обичат, ама нейсе.

13. Ние и домати нямаме.

14. И компютърни игри играят.

15. Без коментар.

16. Просто умея да паркирам.

17. И кво от това?

18. Затова е „едно време“.

19. Да, когато тичам в парка пред хората.

20. Капитализъма е така, драги :Р

21. Не го смятам само аз, ами и архива на МВР.

22. Да.

23. Обратното.

24. Тъжната истина.

25. Съмнявам се дали ще оцелеем, какво да си говорим за оправяне.

26. Циганска е.

27. Чел съм тук и там.

28. Дано не стане, че жална ни майка.

29. Не ми дреме, аз съм си във Варна.

30. Не гледам „сериите“.

31. Не, хомосексуалист е :Р

32. Не се оплаквам. Работя по въпроса.

33. Ъ?

34. Или просто са отвеяни.

35. Нещо повече. Държава-членка.

36. Не. Най-простите сме.

37. С изключение на моята – да :РРР

38. Големи смотляци, нали?

39. Кой обича такова нещо?

40. Банална истина.

41. Не зимата, а местната власт.

42. Да, за да ходя по камъняците в новите си дрешки.

43. И заради ред друг причини.

44. Маркирам си територията, кво?

45. Пак съм задавал отговори.

46. И да го беше измислил, все тая.

47. С изключение на жена ми и негрите Светльо и Ламби.

48. Не играя тото.

49. Само дето са грозни.

50. …но по-крадливи.

51. Кой не обича?

52. Да, растат ми цветя в джоба – цял слънчоглед.

53. Да, защото кат не мое да пие и става за резил с изцепките си.

54. Де да можех.

55. И ъглошлайф.

56. Що, ти не знаеш ли?

57. Домати от село, обувки от мола, живея на Левски.

58. Това изречение е абсурдно.

59. За мен няма.

60. Моя грешка – по-вкусни са от всякога.

61. Английска закуска и домашна лютеница. Дават ми калории за съзидателност.

62. Това е правилото.

63. Доган сам си го каза.

64. Закон на Мърфи. Или на Марко Тотев.

65. Да, а не мен.

66. Пффф.

67. Не, само е търкаляна.

68. От опит го знам, драги.

69. Може и „Умбро“.

70. И гърнето, и окачването…

71. Все за нещо ще да е бил прав.

72. Да, прецакват ни първи.

73. Доста неща направи всъщност.

74. Не, казвам да се хваща на турското хорце.

75. Прощавам, но не гласувам.

76. Отново банална истина.

77. И като се върнах го знаех.

78. Нищо, че им е кратък живота.

79. Скоро и на рая ще станем.

80. Оригвам се на чесън, не забравяйте.

81. Не, страх ме е да не си губя времето. Основателно, нали?

82. Знам бе, копеуе, Юксел ми казА от телевизора.

83. Или просто няма кофи.

84. Е па тука позна, батка. Айде наляво – педерасти, надесно – в Турцияааааааааааа!!!!!!!!!!!!!!!

- 18-04-2011|мина

Много готино измислено!

Но и малко кофти чувство остава, когато знаеш, че, колкото и да е забавно, е истина…

- 23-01-2013|Биляна

Авторът е апологет на Иван Костов не знам по каква причина точно, но с изразената позиция всъщност ми се стори много типичен. А и в България има далеч не толкова черно-бели люде – критични, самокритични, разсъждаващи. Впрочем, „типично българското“ с отрицателен знак ли е? Защото вътре има много твърдения, които не са заблуда и не са илюзия, в която е убеден типичният нашенец, чиста истина са си.

- 23-01-2013|Благо Цветано - Истина!

Може би едни ще приемат този текст за весел и забавляващ, други – за тъжен и дори трагичен, но всъщност текстът е документален – всяко изречение, написано тук е истина и само истина – до последната дума и до последната запетая!

- 23-01-2013|Човек с Образование - Една единствена грешка

46. Вярвате, че „българин е измислил компютъра“.

Българин Е измислил компютъра и това е документирано, доказано и даже защитено в съда!

Това беше от мен

Медийни реалити-суджуци, стандарт „Стара планина“

Автор: Любомир Милчев-Dandy

Напоследък шумно се премълчава тъжното положение, че властта е заприличала на реалити формат. Напълно закономерно и съвсем не необяснимо! Когато телевизионната жанрология достигна онази сюблимна степен на бутафорност, каквато добре помним от „Джинджър и Фред“ на Федерико Фелини, а в България инфантилно отпразнувана в шоу-програми-„невади“, от които се печелят какви ли не награди, тихата лудост в телевизионните студия преля писоарно в тиха гузност на „реалността“. Като такава вече се състоява закономерно дори и властта…, медиен суджук, чийто стандарт е поставен под съмнение поради наличието на неясни съставки…

Телевизията не понася рефлексия, тя пренася и препренася… емисии. Тъкмо затова цялата сюрия акредитирани към различни стоки сладурани, една незабравима Ася, една неуморима и до днес хомункулусоподобна Гала, една захаросана и вдетинена Бианка, сочещи вафли, домашни видеа, перални, стъкленици с банкноти или пък, някои, най-вече „срамни части“ от самите себе си, и които изглеждат тъй, сякаш никога не напущат стерилните телевизионни студиа, бе щедро изнапренесена да се поовъргаля в „реалността“ и да я „разреализира“. Дори една Ани Салич бе пратена навремето на острова на Сървайвър… за да оцелее…, бездруго, и да се повърне цяла-целеничка и още по-реална-реаленичка в чистичките телевизионни студиа. Телевизията във фалшивия си екстаз към реалността протяга към нея само нови и нови, протезирани телевизионни студиа. За телевизията реалността е… нищо повече от безконечност на телевизионното време, власт на телевизионното време. Упражняването на властта също енебезразлично към телевизионното време и дори прие образа на респектабелно телевизионно време.

Многообаятелни TV-модератори, които сутрин заедно с витамините поемат орално и таблетка фон дьо тен, а офталмално поне две сериалчета, бяха внезапно прожектирани върху прясно разлепените ваденки на реалността, досущ като в „Смъртен сън“ на Чавдар Мутафов, който, разбира се, никой от тях не е чел…

Като как TV я схваща тая „реалност“?

Българските телевизии не се морят да изобретят нещо, те само благоволяват да „купуват права“, тъй че трудно може да се каже, че я живеят интензивно цялата тая динамика – те я отмарят. Там, откъдето с охота, страхопочитание и снобизъм „купуват права“, гузността, че телевизията конструира „реалност“ и дори най-деспотично отказва реалност на онова, което не форматира и емитира, доведе до формати, в които пожеланото всеприсъствие на камерите всепроследява всичкото-на-реалността и така всячески се избягва впечатлението за монтаж, макияж и преднамерен смисъл. А и една преситеност, преди да пожелае безизразност и отказ, пожелава всевъзможното, разбирай го в телевизионен смисъл. Тук, прочее, за нашите TV нема такъв проблем за решаване, има само мода за следване и новоширнало се пред адаптаторите поле за спекулации. А нали прекупвачът, пък бил той и на права, най-обича да спекулира.

Най-гледаното реалити Биг Брадър в bg-вариант изспекулира-извоайира реалността като срамна и грижливо крита, но неубягваща на камерите тайна. Самата „тайна“ се открива в прекарването на брадърите през горнилото на почти всички телевизионни жанрове и в обдумването и одумването им в студиа и форуми, което много импонира на нашата „народопсихология на чергата”, да не кажем, че е най-важната ѝ дори ингредиента. Регистрира се (тайната) чрез SMS-и и един вид приложна социология, чрез която съвременната телевизия, която е една телевизия на рейтингите, валидизира своите ефекти на безусловна „реалност“. Братството на живеещите в къщата в наложена медийна изолация е превърнато във вкусна плячка за медиите, които почти ги докарват до анимационни герои. Анимационните герои анимират рекламни идеи – тази на самото реалити-шоу, тази на рекламния пакет, който го съпътства – Виваком-Каменица-Първа-инвестиционна-банка-и др. и др. – и в дъното – онази на есемесно състоялата се благодарение на мобилните оператори публичност – светая светих на „демокрацията“. „Реалността“ на реалитито е анимиране на рекламни идеи в микс на TV-жанрове. Анимационните герои после биват пущани да коментират „реалността“ на президентските избори, вероятно защото са по-реални от „реалността“. Това създаде странен ефект на забъркване – следваше да се внуши, че кандидат-президентската надпревара не е нищо друго освен номинация в изповедалнята. NOVA толкова преигра в бигбрадърната си афектация, че Зурлева се похвали, че това им е най-важното предаване, вероятно бъркайки печалба с реноме, тогавашният изпълнителен директор Станчев можеше да бъде видян по коктейли да убеждава Кеворкян, че NOVA е the first, който не изглежда да му вярваше, защото все повече вярваше единствено на легендата за собствената си обаятелност, а накрая повечето ѝ предавания заприличаха на кадри от изповедалнята. И още – „Голямата уста“ се отвори и за политически и обществени събития. Май най-сигурният резултат от цялата тая галиматия е, че вече човек бърка очилата на Дуков с тези на Цветанка Ризова, а нейните пък, с тези на Кристина Патрашкова. Пропуснах кметовете, монтиращи камери тук и там… Иван и Андрей направо заживяха, „сблъскани“, и с жените си в телевизионните студиа, които напускаха за малко…, за да се явят на пресконференция в Президентството.

Още-по-най-гледаното реалити Сървайвър осъблазни „реалността“, която вижда като оцеляване, във вид на „несценарирана“ екзотика на островно приключенство. Адаптираният вариант миксира старобългарски, над 1300 годишен, отлежал кич, кичът на парадизиална туристическа дестинация и малко бихейвиористичен кич на оцеляването в джунглата на живота. Чрез оцеляващите се анимира както отново целият рекламен пакет, така и идеята за всесилността на телевизията, превръщаща те след кастинг от аноним в звезда… За да не остане по-назад от NOVA, bTV пусна тогава TV-модераторите камен-воденичаров-иван-и-андрей-от-сблъсък-и-от-айдъла да коментират президентските избори, с което следваше да се внуши, че изборите не са нищо повече от едно реалити, малко-по-скучно от истинското реалити, по-реално от „реалността“. Онази гузност там стана гордост тук…

Още-по-най-най-гледаното реалити „Пълна промяна“ практично се задоволи с хирургия на „реалността“, както ѝ с нейното протезиране и козметизиране. Тук героите трябва невиждано да се приближат до един телевизионен идеал и да анимират чудесата на пластичната хирургия, една мощна индустрия. Да станат годни за телевизионна консумация като легнат под ножа както на пластичната хирургия, така и на телевизионната метаморфоза. Скъси си носа, удължи си пишката, бъди звезда… Тук едно многозначително паралелно развитие… отново в пълноводните води на реалити-формата… Водещият на „Островът на изкушенията“ Витомир Саръиванов бе подложен на поредица пластични операции и смяна на зъбите, за да заприлича вероятно на Купидон, при все че стандартен кастинг би снабдил продукцията с достатъчно типажи, несподобили се с физиономия по лабораторен път. Но реалити-форматът не цени естественото, а оестествяването на своите собствени властови спекулации.

Супер-най-най- най-гледаното реалити Мюзик Айдъл и Славчо-Трифоновият му дубликат, може би най-скучният тъдявашен реалити формат, с пълни шепи почерпи от „реалността“ таланти, тъй както парламентът – депутати – и ги доведе до „реализация“ чрез продуцентство. Нещо златно-орфеево блещука в него кат пайетка и така се реанимира кичът на социалистическата естрада – тъмночервена-роза-закичена-в-смолистите-коси-на-йордана-христова (странен тогавашен соцримейк на Хосе Фелисиано, доколкото си спомням). Защото, както имахме възможност да проследим, след туй чувствата на народа бяха изпети в бяла-а-и-в-черна-роза. То нали нашият народ неизменно е клонял да бъде една сантиментална и малоумна розоберачка… върху кутия с локум… или пък гроздоберачка върху двайсетолевка.

„Великолепната шесторка“, „Байландо“ и…, даже вече не им помня имената, продължават да тъпчат кайма в медийни суджуци, повиснали в бакалията на благотворителността. Някои проляха сълзи в ефир, а други – есемеси чрез слъзната жлеза на мобилния си оператор. Есемесалното, гузно сантименталничене е особено противно получаване на индулгенция чрез технически посредник и ефирно време в праймтайм.

Зрителите винаги са си въобразявали, че модераторът гледа тях, че на тях се усмихва така предразполагащо, ала той гледа своето аутокю и се усмихва нарцистично на собствения си екранен образ. Зрителят е излишен – той е старомодна отживелица, вече го заместват със статист… и статистика. Не е реален. Не е реална и реалността… Или, казано на телевизионен език – не е реалити и реалността… Ето така се упражнява власт, когато докараш властта до реалити.

Любомир Милчев-Dandy е български фотограф, писател и журналист.

Коментари (6)

- 13-03-2011|Boryana Statkova - добре, че се вълнуваш от тези проблеми

Питам се кой гледа всички тези телевизии? Каква е властта на тези хора, които правят тези телевизии и даже на телевизия „Nova“?

- 13-03-2011|Васил Стоянов - Не гледайте

Не гледайте телевизия. Ще ви остане повече време за писане на статии за качествени неща.

- 13-03-2011|stan

Тежък, претоварен текст. Но абсолютно верни констатации. И наистина трябва да се говори по необиковен начин за необикновеното състояние, до което сме се докарали, дано се осъзнаем !

- 14-03-2011|вк

От пет или повече години аз нямах телевизия в дома си, в момента, в който открих, че децата ми се държат като главните „героини“ на някои сериали, аз просто я отказах. Но, накрая пак я пуснах, за да гледат поне тенис, защото те спортуват и обичат този спорт…… В момента ОТНОВО спирам телевизията. Оказа се, че рекламите и тъпите сериалчета между тениса са на абсолютно ниско консуматорско ниво, което те държи пред телевизора и ти губи не само времето, а и живота.

Сега търся вариант за директна телевизия без реклами. Не живея в България, но мога да ви убедя, че нашата телевизия все още е на много скромно ниво относно пагубността си.

За мен беше ужас пускайки американска телевизия, да слушам английски, не го знаех изобщо, да попадам на абсолютно абсурдни предавания, да речем, две разярени голи жени се бият за общия си избраник. Отначало мислех, че случайно съм попаднала на такъв канал… Оказа се, че е редовно предаване.

Да не говорим за сериалите с убийства, с мистерии, да не говорим за детските им филмчета изпълнени със страх внушаващи идеи. Да не говорим за библиотеките им, където на всяка втора книга за юноши ще намериш думата, кръв, мистерия, вещица, убийство, изнасилване…

Америка я управляват, тази огромна страна, а какво да очакваме за нас малките. А може би точно от малките ще дойде доброто, защото империите са се само забравили!

Статията макар написана наистина на тежък език, може би авторът така е искал да подчертае абсурдността на ситуацията е вярна.

- 16-03-2011|Николай

Текстът е твърде претрупан, трудноразбираем (Не че не е верен) – как може да напишеш изречение с над 60 думи?!

- 16-03-2011|Павлов Д.

Възприемам тежкия език и стил по-скоро като пародия, чрез която авторът „разреализира“ бутафорната ни телевизия. Проблемът обаче не е в това, а във факта, че всички телевизии, и наши, и чужди/следват този модел. Сигурен съм, че този консуматорски модел вече ни играе лоша шега – обществото става все по-брутално, всеки иска всичко накуп, тук и сега, без да вложи и грам труд или усилие

APPLE срещу GOOGLE

Автор: Робърт Лейн Грийн

Когато Епъл откри нов магазин на Пето авеню в Манхатън през 2006, фирмата получи едно доста необичайно оплакване. Не от вида, обичаен за Ню Йорк – вие блокирате гледката, за която съм платил добри пари, или застроявате квартала, който току-що съм открил. Не, този нов флагмански магазин беше критикуван от един ислямистки сайт. Кубът от стомана и стъкло, оплакваха се правоверните, бил замислен така, че да напомня за обсидиановия куб в Мека, и по този начин да обижда исляма.

Историята беше смехотворна – става дума за екстремистки сайт (макар и голям) – и фанатиците, стоящи зад него, бяха виждали куба само покрит с черно скеле, докато още се строеше. Немалко нюйоркски мюсюлмани подчертаха, че те пък обичат новия магазин. И все пак не е напълно откачено да се наричат магазините на Епъл „Мека“. Красиви както отвън, така и отвътре, те са храмове за фанатиците на прекрасните продукти на фирмата. За разлика от повечето други производители на малка техника, Епъл продава нещо повече от изящно оформени технически играчки. Тя продава начин на живот и начин на съществуване. Човек може да нарече всичко това „епълизъм“.

Епълизмът не е съвсем религия, но пък разполага с един почти божествен водач, Стив Джобс. Той дори се завърна обратно от мъртвите – уволнен от фирмения съвет през 1985, той беше наето отново през 1997 и успя напълно да преобърне съдбата на Епъл. Множество фенове гледат на фирмата с преклонение: актьорът Тони Къртис, който умря през миналия октомври, беше погребан със своя iPhone, подобно на фараон, горящ от желание да обновява статуса си във Фейсбук дори и откъм отвъдния живот.

Без значение каква е вярата, винаги е доста забавно, ако и не особено поучително, човек да се вглежда във фанатиците. Когато наскоро посетих магазина на Пето авеню, не открих много лица, които да се вместват в стереотипа на типичния епълски фен като принадлежащ към модерната, богата, западна младеж. Имаше мъж, който изглеждаше като дипломат – със знаменце на Обединените арабски емирати на ревера. Група тийнейджъри бърбореха оживено на португалски. Червенокос младеж остави настрана Библията си, за да играе онлайн-игра на име Combat Arms. Двойка на средна възраст разглеждаше сайта Bed, Bath & Beyond. Успехът на Епъл вече е задминал асиметричния пазар на хората с джинси и очила в черни рамки. Сега вече това е движение на масите.

Вътре в магазина човек може веднага да вземе в ръка и да си поиграе с повечето от машинките. Това е умен ход от страна на Епъл: по този начин те обезценяват немалко количество от инвентара си, но пък запленяват евентуалния купувач и правят от всеки магазин място за събирания, като магазините за грамофонни плочи от старо време. Само едно от местата беше недостъпно, поради огромната тълпа, която го заобикаляше – щандът на iPad.

iPad – таблоидният компютър, който фирмата пусна на пазара през миналия април, се превърна във феномен – от него се продадоха 7,5 милиона екземпляра в течение на шест месеца, въпреки първоначалния скептицизъм, въпреки високата цена (500 долара за машина без вградена 3G връзка, тоест без телефон) въпреки факта, че той не прави почти нищо повече от други подобни машини (електронни четци на книги, конзоли за игри, iPhone на самия Епъл). iPad е един типичен за Епъл смел облог, чрез който фирмата създава нов марков клас, а хората се избиват да го купуват, почти само защото той е направен от Епъл. Фирмата, която премахна думата „компютър“ от Apple Computer през 2007, днес притежава три много видими машини, които не са Макинтоши – iPod, iPad и iPhone. Тя иска да ви съпровожда навсякъде.

Това обаче води до конфликт с друга една компания, която не произвежда мобилни устройства, но пък също би желала да ви съпровожда на всяка стъпка. Гугъл започна просто като един по-умен начин да се намират информации в Интернет. Днес фирмата е облак от услуги, който прониква във всички аспекти на животите ни. Ние търсим в Гугъл добър ресторант, после търсим пак в Гугъл отзиви за него по други сайтове, откриваме го чрез Google Maps, проверяваме през Гугъл дали влакът ни се движи навреме и изпращаме чрез Gmail електронна поща до приятелите си, за да ги предупредим, че ще закъснеем с 15 минути.

Все повече и повече ние вършим всички тези неща на някой от смарт-телефоните, управлявани от операционната система Андроид на Гугъл. Самата фирма не произвежда мобилни телефони. Но тъй като лицензира Андроид на все повече и повече фирми-производители, Гугъл постепенно се превръща в най-големия конкурент на най-успешния производител на малки устройства в света. Гугъл е направил огромен облог, че също ще направи от Гугълизма нещо, с което ще се движим на всяка крачка.

Но това не винаги е било така. Само допреди няколко години Епъл и Гугъл бяха толкова удобно-различни едни от други, че главният мениджър на Гугъл, Ерик Шмид, имаше място в управителния съвет на Епъл (от 2006 до 2009). „Стив Джобс и аз сме много близки приятели“, каза Шмид миналото лято. „Мисля, че той е най-добрият мениджър в света, погледнат от всяка възможна точка.“ Компаниите им можеха да се окажат двойка, срещнала се в небето: великолепните малки устройства на Епъл, управлявани от вълшебния софтуер на Гугъл. Днес Андроид е най-продаваната система за смарт-телефони, след като задмина продажбите на Епъл през 2010 г. Джобс намекна, че Гугъл е нарушил едно мълчаливо споразумение, посочвайки по време на една конференция през юни, че „ние не се намесихме в (бизнеса на) търсачките“ и че нямат намерение да го правят. Излъчвайки обичайната си самоувереност, той каза на същата аудитория, че няма да отстранява от собствените си устройства полетата за търсене чрез Гугъл, заявявайки, че „в момента ние имаме по-добрия продукт“.

Двете компании подхождат към мобилната война по абсолютно различни начини. Устройствата на Епъл, произведени от самата фирма, позволяват инсталирането само на одобрени от Епъл програми (apps). За разлика то тях Гугъл дава Андроид напълно безплатно – фирмата не продава операционната система – така че тя може да бъде вградена в десетки различни модели телефони, направени от най-различни производители, сред които са Сони, Моторола, Самсунг, LG, НТС и др. Кодът на Андроид е отворен и производителите могат да го променят според собствените си потребности (макар че Гугъл се опитва да установява набор от основни правила, така че една програма, написана за даден Андроид-телефон, да може да функционира и на друг). Всеки, който е в състояние да напише програма за системата, може да я предлага чрез Андроид-пазара на Гугъл, който е еквивалент на App Store, съответното място при Епъл. Епъл е великолепна, но далеч по-затворена и контролирана фирма. Самият Ерик Шмид разговаря за тези разлики през юли, по време на едно посещение в лондонското списание The Economist. „Гугъл има напълно различен мироглед“, каза той. „Възгледът на Епъл е последователно затворен. Нашият е точно обратният: мрежата, отвореност, всички избори, всички гласове свободни. Експериментът върви в момента.“

Малко е изтъркано да се превръща в символ на фирмената култура нейният шеф, но тези двамата правят изкушението непреодолимо. Джобс, безспорният водач на Епъл, е ненадминат, труден по характер фанатик на темата контрол, който презира пресата, освен в случаите, когато инструктира рекламния си отдел как да „изпусне“ някоя история, или пък държи грандиозна пресконференция. Той носи едно и също облекло всеки ден (черен пуловер и дънки Левис 501), по същия начин, по който и машинките на Епъл се появяват само в минимално и стриктно съвместимо разнообразие. Под ръководството на Джобс Епъл почти не е пускала на пазара неуспешен продукт.

Гугъл, напротив, няма Джобс, а един странен триумвират, състоящ се от Шмид и Лари Пейдж плюс Сергей (Серж) Брин. Пейдж и Брин са двамата първоначални основатели на фирмата – типични станфордски студенти и компютърни магьосници от много специфичен калифорнийски вид – които остават в екипа, за да насърчават новаторството във фирмата, предоставяйки ежедневното управление на Шмид, който пък е типичен мениджър в костюм и вратовръзка. Гугъл печели парите си, като изучава навиците и предпочитанията ви чрез електронната ви поща, търсенията, които правите в Интернет и по телефона, след което продава тази информация на рекламодатели. Лозунгът в първоначалните години на фирмата беше „не бъди зъл“ – нещо, което сътрудниците на фирмата вземат напълно сериозно. Но Щмид изглежда има нов стандарт: „не бъди гаден“. Той удиви коментаторите през 2009, казвайки: „ако имате нещо, за което не искате никой да знае, то може би на първо място не би трябвало да го правите.“ Очевидно стараейки се да успокои страховете, че Гугъл не познава граници, той направи нов опит през 2010. „Политиката на Гугъл е да се приближим плътно до линията на гадното, но да не я пресичаме“, каза той, очевидно без да осъзнава, че това може би е най-застрашителното нещо, което шефът на една всесилна технологическа компания може да каже.

Гугъл, една много по-хаотична компания в сравнение с Епъл, понякога просто пуска нещо навън и след това гледа какво ще се случи. Gmail, невероятно успешната платформа за електронна поща, беше пусната в бета-модус (тоест опитен) и си остана така в продължение на две години. Google Wave, един изключително сложен инструмент за електронна поща, комуникация и сътрудничество, беше приет само от малцина. Google Buzz, сайтът за социални контакти, се оказа катастрофа от гледна точка на поверителността, защото показваше открито контактите на потребителите си. Такъв е цикълът от продукти на една фирма, която насърчава сътрудниците си да прекарват по един ден седмично с лични проекти и се прекланя пред подхода на хакера (да видим какво ще се случи), в противовес на деликатната работа на дизайнера.

Колкото и да са различни, Гугъл и Епъл произхождат от едно и също място: калифорнийската Силиконова долина. Мнозина от инженерите и програмистите, работещи в едната от тях, може би вече са работили и в другата.

Но и двете фирми още отрано са давали знаци за това какво ще излезе от тях някой ден. Джобс казва, че най-важния курс, който е изучавал в колежа (преди да напусне) е била калиграфията. Дизайнер по сърце, той ръководи екипа, който пуска на пазара първия Макинтош. И докато останалите членове на екипа работели ден и нощ, за да подобрят постиженията на машината, Джобс изисквал дребни поправки в кутията – неща, които другите почти не били в състояние да видят. И макар днес той може и да изглежда малко ъгловат, Макът беше революция в дизайна през 1984. Това беше първият комерсиален компютър в света, който имаше екран, поне малко подобен на онзи, който имате вие днес.

Гугъл също започна да демонстрира качествата си отрано. Източникът на неговата амбиция беше твърдението на Лари Пейдж, че ще снеме целия Интернет на собствения си компютър. За да се направи това бяха закупувани и свързвани едни с други десетки евтини компютри. Повечето външни хора и до днес вероятно не осъзнават, че Гугъл е постижение колкото на софтуерна сръчност, така и на физическо инженерство. Днес фирмата обработва по един милиард търсения дневно. А кога е бил последният път, в който се е случвало тя да не се справи?

Някога и двете компании бяха в ролята на малкия човек: Епъл беше Давид, целещ се с прашката си в Майкрософт, а Гугъл беше вторият, опитващ се да снеме от власт Яху. И двете фирми бяха толкова добри, че станаха големи, което ги доведе до там да кръстосат мечовете си, докато се придвижваха към нови продукти и полета на действие. Днес Епъл и Гугъл са в конкуренция чрез бразуърите си (Safari и Chrome), фотографския софтуер (iPhoto и Picasa), електроннаta поща (me. com срещу Gmail) и съвместноto използване на компютри (MobileMe срещу iGoogle). iTunes на Епъл сега е най-големият в света магазин за музика; Гугъл отговаря на това с Google Music. Епъл, макар и да се отнасяше високомерно към тази област преди няколко години, днес вече продава електронни книги чрез iTunes; Гугъл пък тихичко дигитализира всяка книга, до която може да се докопа. Гугъл притежава Ютюб, най-големият в света сайт за видео, но Епъл също започва да гледа на доставянето на подвижни образи като на решаваща способност (чрез iTunes, iPad, iPod и Apple TV). През април Епъл на свой ред навлезе в основното поле на своя конкурент, пускайки в ход iAd, платформа за реклами по мобилни устройства.

Стремежът към растеж доведе и двете фирми до катастрофални публични изяви в Китай – неотразим като пазар и като център на производство. Гугъл се преклони пред цензорите, ограничавайки в продължение на години собствената си търсачка, преди публично да се откаже от тази политика през януари 2010. Епъл пък съкрати производствените си разходи, използвайки Foxconn, един китайски производител, чиито работници са толкова недоволни, че под по-високите прозорци на сградите им са инсталирани мрежи, за да се предотвратят многобройните самоубийства, а шефът на фирмата е известен с изказването си, че „една враждебна среда е нещо добро“. С „двата милиона мишници, които очакват дезодориране“, както се изразяват специалистите по маркетинг, Китай подмами двамата американски гиганти с до този момент безупречни реномета към действия, които помрачиха образите им. Сега пък, зашеметяващите мащаби на друг новопоявяващ се милиарден пазар – този на мобилните устройства, не на подмишниците – ги карат за пръв път да влязат в открита схватка.

Ако интелигентните телефони наистина ще бъдат нещо като допълнения към нашите мозъци, поне през следващите няколко години, Епъл или Гугъл вероятно ще стоят зад по-голямата част от тях. Очакванията по отношение на Майкрософт с неговия Windows Phone 7 са скромни. Само BlackBerry, с едно много по-различно, ориентирано към работната сфера устройство, е в същата лига. Никой друг няма нищо, което да наподобява дори вятъра зад гърба на Гугъл и Епъл.

Разбира се, Епъл и Гугъл притежават най-впечатляващите предложения. Системата на Епъл, ако и много критикувана поради затвореността си, предлага набор от лъскави устройства, едно малко и бляскаво семейство. iPod, iPad и iPhone – всички те са разширения на Мака, превръщащи фотографиите, видеоклиповете, музиката и филмите в река от удоволствие, в която ние можем да се потопим по всяко време – във влака, на кушетката или докато се разхождаме. Офертата на Епъл се състои от красив хардуер и интуитивен софтуер, които, през по-голямата част от времето, са даже по-приятни за ползване, отколкото за гледане.

Обратната страна на медала, нещото, за което Епъл се надява, че няма да мислите прекалено често, е в това, че няма лесен изход навън от системата на Епъл. Музикалните клипове и филми, които сте купили от него, могат да бъдат прехвърлени от iPod на някое независимо устройство само с помощта на нелесна процедура, а доскоро дори и това не беше възможно. Офертите на Епъл почти никога не ви оставят безпомощен, но ако го направят, то вие си оставате с изгубените разходи и с репутацията на епълист, която сигурно ще ви се наложи да опровергавате публично.

Гугъл настоява за една по-различна вяра. Вие можете свободно да избирате мобилния си провайдър, както и производителя на телефона си. Независими програмисти ще се трудят ден и нощ, за да се появят на телефона ви, без да е нужно Гугъл да ги подбира специално. Самата фирма не иска от вас нищо. Тя няма да вади пари директно от джоба ви, както Епъл го прави с удоволствие. Гугъл не иска да ви продава допълнение към мозъка. Тя иска само съдържанието.

Въоръжена с това съдържание, фирмата ще накара някой друг да плаща за това, че ви изпраща реклами. Те са съвсем мънички, нали? Още в началото Гугъл даде обещание, че рекламите ще бъдат само текстови и много кратки. И докато не се безпокоите от факта, че те са скроени специално за вас, не губите нищо.

А това скрояване може да се окаже доста комично: един колега, който пише за крикет, и по тази причина често споменава Пепелта[71], сега открива, че търсенията му в Гугъл са постоянно съпровождани от реклами за кремиране. Но нещата могат да бъдат и по-сериозни. На едно парти в Ню Йорк миналата година се запознах с един впечатляващ майор от армията, зелена барета и ветеран от Ирак. Разговаряхме и си разменихме визитни картички, след което не мислех повече за всичко това. В продължение на една година след това той постоянно се появяваше в рекламите на Гугъл, докато ползвах Интернет. Беше се кандидатирал за конгресмен от Мисури и вече не можех да избягам от рекламите, приканващи ме да гласувам за него. Не живея в Мисури, но по някакъв начин Гугъл беше узнал, че аз го познавам.

Преди да стигнат до битката вътре в джоба ви, както Епълизмът, така и Гугълизмът бяха отправили големи претенции към вашата вяра. Епъл, много просто, промени начина, по който ние мислим за малките устройства. Клиф Куанг, редактор на списанието Fast Company, казва че в миналото, когато е имало нова техническа играчка, „един човек в семейството знаеше как да я ползва. Това е нещо, което Епъл напълно промени. Вече не съществува очакването, че ще ви се наложи да се учите как да ползвате някой продукт на Епъл.“

И действително, моят нов iPad дойде без каквато и да е инструкция за ползване, почти никакви кабели, никакви компактни дискове с драйвери и пр. Красивата картонена кутия, самата тя направена по такъв начин, че се отваря с малко усилие и с приятен звук, шшшш, съдържаше самия iPad и един-единствен кабел. Никакво мъчене с неразбираеми указания. Вадиш го, отлепяш пластмасовия защитен екран и натискаш един бутон, който пошепва „Добре дошъл. Какво искаш да правиш?“ Лекотата на ползване е такава, че Джобс сигурно има донякъде право, когато защищава AT&T, която не може да се справи с обема на потребителския трафик: потребителите на iPhone, според Consumer Reports[72], ползват пет пъти повече Интернет-данни от потребителите на други смарт-телефони. Епълистите не си играят със своите устройства. Те ги ползват.

И много често, за да гугълват. Уместно е да се отбележи, че „епълвам“, за разлика от „гугълвам“, не е разпространен глагол. По същия начин, по който забравяме до каква степен компютрите и малките машинки бяха неизползвамеи допреди появата на Епъл, ние сме склонни да забравяме, че преди Гугъл, Интернет-търсачките бяха ужасяващи. От големите Интернет-компании се очакваше да бъдат портали – уебсайтове, които да ви помагат да намирате медии, възможности за пазаруване, прогнози за времето и пр., същевременно предоставяйки услуги като електронна поща. Но Yahoo!, AltaVista, Excite и другите подобни сайтове не успяваха да се справят с организацията на милионите страници из Интернет. Гугъл погреба порталите като просто намираше точно онова, което вие търсехте, и го поставяше на върха, или близо до него, на първата страница с резултати от търсенето, всеки път. Гугъл направи от интернет – Интернет, такъв, какъвто го познаваме днес.

Епъл също помага на най-добрите да станат по-големи. iTunes направи повече за насърчаването на музикалната индустрия от което и да е голямо музикално студио от последните 20 години. През февруари 2010 беше продаден десет милионния музикален трак на iTunes. Но те не променят начина на консумация – те просто вземат онова, което съществува, и го размножават. Даунлоудването подпомага популярните сингъли, но затруднява продажбата на албуми. Средният номер-едно сингъл в Англия е продавал по 60.000 копия седмично в Англия през 2005. Днес цифрата е 93.000. Някои хора се надяваха, че ниската цена на поддържането на огромни каталози от музика ще подпомогне и разпространението на по-малко популярните неща. Според теорията за „дългата опашка“, лансирана от Крис Андерсън – редактор на списанието Wired, за нишевите продукти също ще има голямо търсене. Но последните проучвания показват, че само 2% от офертите осигуряват 80% от продажбите.

Независимо от това дали го прави Епъл или Гугъл, да помагаш на големите да станат още по-големи не е особено популярно начинание. Но при властта, с която тези компании разполагат, каквото и да правят, те винаги ще бъдат обект на критика. Гугъл например вече не предоставя целия Интернет на търсещия потребител. Постепенно фирмата започва да пресява резултатите според географското местоположение, според информацията от кукитата (файловете, които множество Интернет-сайтове записват на компютъра ви) и дори според контактите от вашия Гугъл-акаунт, ако имате такъв. Според някои наблюдатели животът в този Гугъл-мехур е заплаха за културата и дори за демокрацията, тъй като потребителят вече никога не се среща с изненади. За момента резултатите варират само малко от един потребител до друг. Ерик Шмид със сигурност не намира това гадно.

При всички случаи войната за господство над телефона между Гугъл и Епъл е най-големият сблъсък от времето на битката между Епъл и Майкрософт за пространството на нашите десктопи. В края на 2011 смарт-телефоните ще се продават повече от обикновените, а в 2012 те ще се продават повече и от компютрите.

Подходите на двете фирми са напълно различни. И, макар конкуренцията да е нещо добро за всички, трудно е да си представим, че и двете могат да успеят в една и съща степен. Дали поколението Фейсбук, безразлично към грижите на личното пространство, ще даде предимството на Гугъл? Или може би ония, които са израсли с очакването, че машините трябва да функционират безотказно, ще го дадат на Епъл? От този отговор ще зависят не само милиарди долари, но и начина, по който ние ще изживяваме света в бъдещето.

Източник

Робърт Лейн Грийн е международен кореспондент на британското списание The Economist.

Коментари (9)

- 13-03-2011|юлий

Чудесна статия. Въвежда съвсем ясно и разбираемо в особеностите на бизнес моделите на двете компании.

Според мен обаче от Apple никога не са отнасяли високомерно към услуги като iTunes, напротив точно това представлява сърцевината на i-концепцията iPad iPod iPhone и т. н. Apple започнаха да доразвиват услугите, които успешно предлага не само iTunes в момента и това че не са го показвали е защото просто не се е налагало. Акцента е върху продуктите им, които ще ви отведат в iTunes.

Много полезна статия, която наблюдава модела на работа в Apple, където дизайна е водещ сравнение с този в инженерната Windows:

http://www. cultofmac. com/john-sculley-on-steve- jobs-the-full-interview-transcript/63295

- 13-03-2011|Златко

През дългите години, прекарани сред най-различни технологически джунджурии, съм си изработил няколко правила за случаите на срещи с нови, непознати и възхитително изглеждащи технологически новости.

1. Никога не бъди сред първите, които изпитват една или друга технология. Те са морските свинчета, на чийто гръб тя се изпитва. Всяко технологическо въведение се нуждае от минимум една година, преди да си струва да бъде изпитвано.

2. Никога не бъди и сред последните. Не чакай и умувай прекалено дълго, докато изгубиш всякакъв шанс да получиш някакво предимство от знанието, което новите технологии могат да ти дадат. Скачай в празното, ако не ти идва нищо по-добро на ум.

3. Никога не се обвързвай със затворени (proprietary) технологии. Оцеляват само отворените неща, всичко затворено загива рано или късно – а заедно с него и поддръжниците му.

Имам и други, но те сигурно са по-маловажни и в момента не ми идват на ума.

Та, изхождайки от казаното дотук, сигурно ще прозвучи разбираемо това, че аз не съм на страната на Apple. И че телефонът ми не е iPhone, а Андроид (Samsung Galaxy S, за да бъда по-точен. И че го купих едва наскоро, след немалко години на изчакване, просто защото никога не съм вярвал в бъдещето на затворените технологии, колкото и многообещаващи да изглеждат. Докато го има Стивън Джобс, нещата ще вървят, сигурно. Но след това?

А, между другото, косите ми настръхнаха немалко, когато онзи ден правех настройките на uTrack-а (системата, с чиято помощ можете да издирите телефона си на всяко място по света, ако например го изгубите или ви го откраднат). Проклетото нещо показа точно сградата, в която се намирах в момента, та дори и точното ми местоположение, почти до метър! Майко мила, да живее полицейското бъдеще!

А инак машинката е страхотна играчка, спор няма. Но това вече е по-малко интересно, така че… до скоро!

- 13-03-2011|вк

Дъщеря ми съпругът ми настояваха за Ейпъл компютър… дори не съм го погледнала… даже ме дравзни, защото трябва да обърна навиците си даже за едно отваряне или затваряне на страници.

- 13-03-2011|юлий

@Златко – Модела който Apple прилага (т. нар. контрол на вертикалната верига) досега показва ясно, че е доста успешен. Аз също не плащам за техните продукти и услуги точно поради затварянето на потребителя (не че нямам Hackintosh), но не бих ги подценявал, защото не съм сигурен дали няма да успеят компенсират с достатъчно добро потребителско преживяване(User Experience – UX) т. е. потребителя да се чувства добре в техния свят макар че е затворен в него. (Тук не става въпрос за хора, които никога няма да се чувстват добре, когато знаят, че нямат право на избор. Винаги ще има такива хора, но в потребителското общество нещата се определят от общия потребител)

В статията която съм приложил горе ясно личи до каква степен тази идея е определила начина на работата в Apple. Стига се до там, че за да направят най-доброто преживяване (според тяхната концепция) трябва да потребителя да ползва само продукти на Apple или такива които са одобрили в App Store. Един вид те заплащат за преживяването (UX) със свободата и според мен този въпрос не се отнася само за технологиите. Това е проблем, който ще седи между Корпорацията и Потребителя изобщо. Може да се стори пресилено, но ми се струва, че в бъдеще аналогиите между корпоративната култура и тази на църквата (от времето на нейния разцвет) ще бъдат все по-чести.

- 13-03-2011|Златко

Не съм се занимавал с Иля Пригожин, но не виждам алтернативи на отворените системи. Всички затворени системи минават през моменти, понякога много продължителни, в които изглежда така, сякаш са по-добри от отворените (пример – ранните петилетни планове на Сталин, както и годините на войната). Рано или късно обаче те престават да се развиват, поради самата си специфика (липса на отвореност = липса на стимули и възможности за дългосрочно развитие). Така че аз си оставам привърженик на отворените неща. По същата тази причина предпочитам и електронния четец на Сони пред Киндъла на Амазон, макар че амазонската машинка е много по-добра технически. Не се хващам на затворени хорá, каквото и да става. И ако Ай-подът не можеше да чете MP3, и него никога нямаше да го пипна. Впрочем, да не забиваме прекалено в терминологии и пристрастия, това все пак е популярен, а не специализиран сайт…

- 14-03-2011|Бойко - Ashes

Златко, Ashes е турнир (понастоящем на две години), получил началото си от събитие през 1882.

- 14-03-2011|Златко

Ето какво пише в Уикипедия, Бойко. Оттам взех информацията (впрочем, думата „турнир“ наистина е далеч по-точна от „състезание“):

Цитат:

The Ashes is a Test cricket series played between England and Australia. It is the most celebrated rivalry in international cricket and dates back to 1882.

http://en. wikipedia. org/wiki/The_Ashes

- 14-03-2011|Ваня - независимо

независимо от личните предпочцитания, статията е интересна

- 16-03-2011|Николай - ОС

В такъв случай съм любопитен дали някой от коментиращите привърженици на отворените системи използва гну/линукс операционна система на компа си? От една година съм сменил откраднатия уин с гну/линукс и не искам да виждам друга ОС на машината си. Линукс Минт например е нещо невероятно и изключително лесно за използване. Уиндоус в момента е най-разпространената ОС, но според логиката, че рано или късно затворените системи стигат до упадък, трябва да очакваме това да се промени.

За българския интелектуалец

Автор: Никита Нанков

След 1989 г. с българската литература и култура се случва това, което става в предисторията на барута и парната машина. Те са известни от хилядолетия, но дълго служат само за научни експерименти или играчки. Според историците на науката принципът на парната машина е открит през I в. от н. е. от гениален инженер в Александрия, но до построяването на първата парна машина минават около седемнайсет века. Едва когато се изобретяват топът и железницата, се начева и историята на барута и пàрата: те започват да събарят и създават империи. Уви, подир 1989 г. българската литература не изобрети нито топа, нито железницата си. От началото на 1990-те години в литературата ни тръгнаха експерименти, повечето от тях залагания и залъгвания на дребно, които изпуснаха редкия исторически шанс да се свържат с големите проблеми на времето. Влакът на епохата мина и замина покрай тия самовлюбени игрички и те, уж така нови преди петнайсет-двайсет години, днес изглеждат неспасяемо вехти.

В неволите на най-новата ни литература зла роля играе една отколешна черта на българската култура: неспособността ѝ да ражда интелектуалци. „Интелектуалец“ е дума, с която в България най-често – и неточно – се (само) именува интелигентът хуманитар. Този интелигент, за разлика от западния си колега, е с широки интереси, компетентен е в какво ли не, със замах говори за всичко, което не познава, но в главното, в тясната си специалност, поиздиша и в това отстъпва на западняка. Причината за това е, че българският културен живот, животът тук изобщо, не е така педантично профилиран и парцелиран, както е на Запад, няма в такава степен и материалните ресурси за култура и това води до нелицеприятни последици. Българският интелигент, за разлика от западния, не е пресиран от жестока професионална конкуренция. Висотите на професионалния му растеж са доста по-ниски в сравнение със Запада, от което следват изначално занижени амбиции, леност и отчаяние или изначално самодоволство. Нашенецът е недисциплиниран, доста е безотговорен, често е опърничав индивидуалист, поставящ собствените си виждания и пристрастия над общата работа, интереси и правила. Неговата любима фраза е „ти ли ще ми кажеш, бе?“. Обещава, но не изпълнява. Помотковец. Мрънкач. Нетолерантен. Клюкар. Обича да поучава, но сам не следва поученията си, а и на нищо не ще да се научи. Хем се буха в гърдите и се туря над западните си колеги, хем им завижда и сервилничи пред тях. Тия качества му създават илюзията, че е нещо повече от това, което е – интелектуалец, а не интелигент. А истината е, че той е по-малко от това, което е – той е по-малко интелигент от западния интелигент. Българският интелигент е и човек, омотан от политически пристрастия – и когато се натиска да е близък на властта, и когато бяга от властта. Събитията около 1989 г. за кой ли път показаха „интелектуалеца“ като политическа проститутка, която вечерта си ляга с една Вяра, а на заранта става с друга Вяра. Нашенският интелигент е безверец, понеже е дребен политически опортюнист. За него важи циничната бай-Ганьова максима, че той е като стадо и върви натам, накъдето му завъртиш сопата. Огромната част от българската интелигенция е късогледа или направо сляпа за по-големи идеи. Нейният поглед не стига по-надалеч от моркова или тоягата, които се мандахерцат пред гладните ѝ и уплашени очи. Българският интелигент не е видял много свят и затова говори за света с клишета и стереотипи: американците били тъпи, немците били сухари, французите се дуели. Той честичко разсъждава като лисицата за гроздето. И като всеки представител на слаборазвита култура, поглеждаща към по-развитите култури, нашенецът цъка с език пред техническото превъзходство и богатството на Запада, но самоуспокоително си повтаря, че Западът нямал душа, морал и артистичен талант, които били единствено български притежания. Поне в това отношение, ако не в друго, българската култура се родее с определени етапи от някои световни култури като руската, американската или китайската, например, в които по същия начин се преиграва баснята за гроздето, когато те гледат със страхопочитание, но и с презрение към по-напредналите цивилизации. България, без да го знае и без да го желае, прилича по манталитет на колониална страна – например тя е нещо като малките латиноамерикански нации: недоволна от всичко, но и предоволна от скромничкото си местенце в света, хем гледаща навън със завист, хем не смееща да потегли към света, хем потискана от маломерността си, хем удобничко изпружена в нея, хем непрестанно говореща за свобода, хем робска до последната си фибра. България е твърде доволна в недоволството си, твърде широка в микроскопичността си, твърде неамбициозна в амбициите си. Интелектуалецът вирее в по-друга среда.

Тук под интелектуалец разбирам мислителя и твореца, който говори за най-важните проблеми като не само се обръща към човечеството, но е и чуван от човечеството. Интелектуалецът вижда отвъд общоприетото мнение или доксата (докато интелигентът по правило създава и поддържа това мнение, а често и се препитава – понякога нелошо – от него). Тези две интелектуални качества предполагат и трето – характер, морална сила да се устоява на съпротивата на мнозинството. Първият интелектуалец по тоя троен критерий е шебекът, който поради промени в климата и растителността в Африка един ден слиза от дървото и се опитва да ходи само на два крака. Така той е хем против добрите стари традиции, които повеляват да се кисне на клона, хем дава спасителен пример на целокупното шебечество, превърнало се по-сетне в човечество, хем има куража да се изложи на отмъщението на събратята си, които през следващите 1 000 000 години категорично отказват да го пощят, тъй като е различен – хаховец. Едно уточнение: новото, донасяно от интелектуалеца, не е непременно по-добро от старото. Новият майстор Джексън Полак не е по-голям майстор от стария майстор Рембранд (ако оставим настрана няколкото години към края на живота му, в които създава голямото си име, пръскайки боя по платната, Полак е средноват „класически“ художник), а подозирам, че и новият маестро Джон Кейдж би предпочел да слуша някой концерт за пиано на стария маестро Моцарт, а не собственото си пиано с изпонабити по него гвоздеи. Откриването на нова пътека обаче иска сърцатост и поне потенциално обещава животът да продължи и инак, алтернативно, редом със или напук на вече утвърденото. Един пример за интелектуален замах и смелост от вида, за който говоря, е романът на Толстой „Възкресение“ – омлатен от цензурата и докарал на писателя, който е и изключителен етичен и религиозен мислител, отлъчване от руската православна църква. Подобен универсализъм и смело вървене срещу общоприетото са рядкост в българската литература, а непознатостта на страната и езика ни са непреодолимо препятствие за разговор със света и времето. Потенциал за интелектуалност виждам в Ботевите „Борба“, „Моята молитва“ и „Гергьовден“, в книгата „Да бъде ден“ на Смирненски, в „Септември“ на Гео Милев, в много от стихотворенията на Вапцаров като например тези в първата част на „Моторни песни“ и в изумителното му стихотворение „История“. Забележително, Вапцаров, един от не многото българи, който може без уговорки да се самонарече интелектуалец, се самоименува огняроинтелигент. Четвъртата характеристика на интелектуалеца, следователно е, че той, за разлика от интелигента, който често иска да се изкара нещо повече от това, което е, е способен да приеме да изглежда нещо по-малко от онова, което е. Сократ ироникът въплъщава именно моралното и философското безстрашие на големия, който не се бои да бъде малък в очите на малките, за да подскаже и покаже на проницателните истинския мащаб на хората и идеите. Интелектуално-етичният парадокс за малкия голям интелектуалец може да се формулира и инак: интелектуалецът е философ, който се ражда в момента, когато осъзнае и признае собственото си невежество и се изпълни с храбростта да го преодолява, преодолявайки и невежеството на нефилософите. Тази втора формулировка на интелектуалеца като ироник – или на интелектуално-философското – дължим на легендарния и може би несъществувалия Лаодзъ. Тя е огласена най-ефектно от Сократ, посредством Платон, и в ново време е повторена и потретена и от Хусерл. Интелектуалецът философ и ироник знае, че не знае, а интелигентът експерт мисли, че знае, но не знае, че не знае.

Ето два примера – чужд и наш – за разликите между интелигента и интелектуалеца. Един американски елитен академичен интелигент с жар и безброй непоклатими логически доводи и факти ще доказва прелестите на плурализма и ужасите на фундаментализма и ще заключи, че, ergo, плурализмът трябва да бъде наложен навсякъде по света. Но той ще млъкне объркан и сконфузен, ако го попитате дали плурализмът не признава и фундаментализма и на свой ред заключите, че, ergo, истинският плурализъм няма как да бъде наложен глобално, защото ако това стане, плурализмът вече няма да е никакъв плурализъм. Този интелигент не може да излезе от собствената си позиция, не може да види явленията от по-висока, външна точка. Мета-погледът е вече и алтернатива на погледа. Мета-гледането е по силите на интелектуалеца, който обзира света от птичи поглед и вижда гората зад дървото, докато интелигентът се блъска о дърветата на собствената си експертна област и от тях не вижда гората. Интелигентът като тесен специалист е физик, интелектуалецът като философ е мета-физик. И втори, нашенски пример за отликите между интелигента и интелектуалеца. В средата на XIX век старият млад тогава Славейков пее и лее чалги по балкански тертип за „ненките“ на любимата; дори не на любимата, ами на любимото комшийче; дори не на едно комшийче, ами на вси комшийчета. Но идва Ботев и туря край на тез песни любовни, запявайки нова песен – „на жалост“. Славейковите „ненки“ за повече от век и половина се притулват от погледа на българския читател и литературовед, за да се понавдигнат страстно едва наскоро, в началото на XXI век, с академичното култивиране на темите за личното в българската култура. Въпреки почти хоровото единодушие за важността на индивидуалното над универсалното, царящо днес в западната академична хуманитаристика (единодушие, граничещо с простодушие, понеже издига индивидуалното в нов универсален култ – също като споменатия плурализъм, който разбива на пух и прах всичко неплуралистично и по този начин става нов фундаментализъм), дръзвам да мисля, че интелектуалецът говори за универсалното, за екзистенциално дълбинното. Интелектуалецът пее „на жалост“, а не за „ненки“. Интелектуалността не изключва индивидуалното, но го представя именно като общочовешки проблем както това правят например Киркегор или Ницше. В българската поезия пример за универсалността на личното и уникалността на общото е Яворов: универсално-социален в ранните си творби, лично-общочовешки в късните.

Пета характеристика на интелектуалеца: той вярва в нещо голямо. Може да го нарича Божи знак, Истина, Вяра, или нещо друго. Но това голямо нещо го има и интелектуалецът се чувства призван да му служи. То му дава сила да преобръща общопознатото, да излиза сам срещу мнението на мнозинството, да върви срещу осветени от времето традиции. Видян с очите на средния човек и на интелигента, интелектуалецът в някакъв смисъл е луд, той е като идиота княз Мишкин в едноименния роман на Достовски, като Оленка в Чеховия разказ „Душенка“, като чудака и неудачника Бартълби в новелата със същото име на Мелвил, като Пепеляшка и като третия брат, Иван глупака, във фолклорните приказки. Но онуй, което обикновеният човек и интелигентът не съзират, а става видимо най-вече в перспективата на времето, е, че това е божествена лудост, глупост, идиотизъм и несрета. Речено накратко, интелектуалецът казва: тази кауза е сраведлива и затова е моя; а интелигентът казва: тази кауза е моя и затова е справедлива. Ето пак някои чужди и наши примери. Сартр отказва Нобеловата награда за литература, понеже етикетът, поставен му от Нобеловия комитет би го умъртвил, би го дефинирал веднъж завинаги, би го направил идентичен със себе си, което би било обратното на неговата философия, която твърди, че човешкото непрекъснато отива отвъд себе си и в такъв смисъл не може да се определи веднъж завинаги и не съвпада със себе си. Това несъвпадение е основата на свободата, която дефинира човешкото. Чехов захвърля званието си почетен академик като протест срещу отказа на Руската академия да направи почетен академик и Горки. И в двата случая мнозинството божем учени глави казват едно, но интелектуалецът отсича обратното. И като се отказва, се оказва прав. В българската литература има неколцина божествено луди, които поради това излизат извън литературата и стават национални и общочовешки примери. Ботев преминава Дунав с чета, въоръжена с бракувани белгийски пушки, чиито дула са огладени, и тъй въртеливото и точното движение на куршума е направено невъзможно. Практическата полза от такова театрално въоръжение е смешна, но вярата, че това театро може да има исторически последици, е възвишена. И друг пример: почти никога не се споменава, че Гео Милев не е единственият редактор на списание „Пламък“. В началото редакционната колегия е включвала още Антон Страшимиров, Емануил Попдимитров и, ако помня добре, Николай Хрелков. Когато политическият живот след Септемврийското въстание през 1923 г. се затяга, редакторите един по един абдикират и Гео остава сам. Попдимитров например напуска списанието след заплахата на властите, че ако остане редактор, ще загуби мястото си на университетски преподавател. Така Гео Милев, сам юнак на коня, извършва божествените глупости, които го отвеждат до подземието на казармата, а оттам и до най-високите, етичните и етеричните върхове на българската словесност. Гео става интелектуалец, а другите редактори остават интелигенти. (Всъщност митът, че гибелта на Гео е последица от публикуването на „Септември“ в „Пламък“ е така мощен, че се приема на вяра, а е възможно кончината му да е имала други или и други причини. Но българското литературознание не си хаби времето с биографии, понеже ние, „интелектуалците“, сме силни по общите приказки, та кой ще ти се ровичка из архиви и документи като някакъв си нищо и никакъв западен интелигент да разбере каква е истината?)

И шесто, интелектуалецът знае как върви светът и как човеците в тоя свят попиляват живота си, препъвайки се в дребнотиите на ежедневието. Но той знае и как трябва да върви светът, за да могат човеците да достигнат човешкия си потенциал. Интелектуалецът е пророк, философ, поет и утопичен мислител и деятел. Той, по думите на Маркс, не само обяснява, но и променя света. Там, където интелектуалецът анализира и клейми, интелигентът бърбори и се вайка. Там, където интелектуалецът пророкува и строи с думи нови по-добри, утопични светове – красивия град, Калиполис на Платон в „Държавата“ – интелигентът се подхилва и вярва на врачки. Когато интелектуалецът действа, за да постига непостижимото, интелигентът вдига наплюнчен пръст и се записва в силната партия на деня.

В България след Втората световна война като че ли дори и потенциалът за интелектуалност от тази, която обсъждам тук, секва. Началото на 1990-те години завари българската литература неподготвена за разговор със света, понеже тя не разбираше света, а не разбираше и България, която се отваряше за света. Не съм сигурен дали тя разбираше дори себе си. Тя плуваше по течението и приемаше безкритично ставащото или, още по-зле, приемаше овчедушно онова, което другите казваха за нас. Българската литература, култура и история се превърнаха в нещо-в-себе-си, в нещо, неспособно да се себеосъзнае и самообясни, в нещо, което се крои и прекроява конюнктурно според чужди за нея интереси. Казано кратко, глупостта и невежеството на българската култура в последните двайсетина години – тук вече става дума не за божествена, а за буквална глупост – се състои в това, че тя не успя да бъде нещо-за-себе-си, да се самоосмисли и да работи за своите потребности. Тази глупост и невежество до голяма степен бяха култивирани („култивирано невежество“ – красив оксиморон!) от затвореността на предходната, социалистическата култура към много от идеите и практиките на Запада, както добрите, така и не съвсем добрите. След 1989 г., подобно на туземци, българските „интелектуалци“ бяха ощастливени с мъниста, чекийки, огнена вода и заразени с шарка одеяла, които гушнаха като Големите Дарове на Новата Епоха. За българския „интелектуалец“ от най-ново време важи Ботевото „тежка желязна ръка целува, лъжливи уста слуша със вяра“. При рязко сменените мащаби стана видно колко малка, слаба, объркана, глупава и безпомощна е България и нейната интелигенция. Българската литература не можа да осмисли и изрази сложността и нееднозначността на епохалното, което стана със света и България през 1990-те години и което продължава да става. Първото поколение следсоциалистически български литературни „европейци и космополити“ (определение на Георги Бакалов за Гео Милев, в единствено число, разбира се) – да използвам Алековия сюжет за бай Ганя – изпусна експреса на голямата литература, тъй като поради неграмотно сричане на разписанието се метна в маневрения трен, където някои се накачулиха във вагона на постмодернизмите, други на антикомунизмите, а трети притичваха от тоя в оня вагон и обратно. Надеждата ми е, че техните наследници ще имат по-добър шанс да говорят със света, защото познават него и себе си по-добре.

Когато силата ни отпада, обръщаме очи с последна надежда към бъдещето, към идещите след нас хора, които, мислим си, ще довървят нашия път. Но дали в случая оптимизмът на Платоновата „атанасия“ – вечното бъдене на човешкия род – ще свърши нашата работа? Проблемът с наследниците е, че те са расли в друго време и с други ценности и няма как да съпоставят двата свята, които се сблъскаха и омешаха в края на 1980-те и началото на 1990-те години. Тези наследници са улисани в техните си темпове и агитки. Те вървят по свой си път, който едва в ретроспектива и чак от техните наследници може да бъде обгледан и видян като някакво продължение на нашия път. Сблъсъкът, омешването и ошашавяването на световете са основата на рядката и може би вече пропусната историческа възможност на българската литература – или поне на нашето литературно поколение – да говори интересно за света и на света. Колко вярно и трагично звучи днес Вапцаровото „и нашта мъка ненаписана сама в пространството ще скита“! Преди двайсетина години, стягайки куфарчето за Америка, ми се струваше, че ще съумеем да разкажем за живота си, за главоломните му кривулици. Днес се боя, че това няма да стане, че никой не се интересува от това, че дори самите ние вече не искаме да пишем за себе си, че нямаме нито таланта, нито куража да правим своята история, своите повествования. И все пак, и все пак – надеждата ще умре само с нас, пътят ще умре само с нас!… Когато се главоболя с тези мисли, си спомням Рикьор: „Разказваме истории, защото в крайна сметка човешките животи искат и заслужават да бъдат разказвани. Това се отнася с най-пълна сила, когато говорим за нуждата да съхраним историята на победените и изчезналите. Цялата история на страданието крещи за мъст и зове за повествование.“

Ако първите шест характеристики на интелектуалеца и българския му подвид извръщаха очи най-вече към близкото минало и сегашното, то оставащите ни три теми се опитват, тръгвайки от настоящето, да надзърнат в бъдещето. И така – седмо и фантазно-хипотетично, може би една последица от глобализацията – подир едно-две поколения, когато българското население ще е наполовината на сегашното, под четири милиона, а другите четири милиона ще са английски и шведски пенсионери, заместили младите забягнали в странство българи – ще е, че добрите специалисти по българска литература ще са по воля и неволя специалисти и по още някоя литература, тоест компаративисти и поне двуезични. Българските интелигенти също ще бъдат най-малкото двуезични – както в средновековна Япония например, където официално-престижният език е бил китайският, а японският е бил за домашно ползване. Или както в Европа, където латинският е бил международният език на науката и културата, а местните езици са били за простолюдието. Българският език и литература ще бъдат само за местна, домашна употреба и ще заемат сравнително малка част от литературното съзнание на по-образования българин. Триезичната доктрина ще се върне, но сега езиците на световната култура ще са навярно английски, китайски и испански. Кирилицата ще бъде заменена от латиницата или китайските йероглифи (йероглифица?)…

Прокарвайки исторически аналогии, може би е уместно да сравним ставащото в България през последните две десетилетия и онова, което тепърва ще става, със случилото се преди хилядолетия. През VI в. пр. н. е. израелтяните са покорени от Вавилон и изгубват царството си, земята си, храмовете си. Губи се локалното, познатото, физическото, но се печели универсалното, енигматичното, метафизичното. Местните богове западат и постепенно се заместват от идеята за всеобщ бог. Политеизмът отстъпва пред монотеизма. Формира се космополитна култура и етика. Навярно новата българска култура и литература няма да са непременно Made in Bulgaria, а ще са наслоения и интерференции от различни български и чужди пластове и влияния около някакви културни и етични ядра, които все по-условно ще се свързват с България. България като диаспора – това ще е задача, посилна единствено за интелектуалците, понеже те гледат на света с мета-поглед. Един от примерите за подобно културно разматериализиране е Интернет, новите комуникации изобщо, чрез които българското, каквото и да е то, прелита транзитно от Германия до Южна Африка и от Съединените щати до Китай често без изобщо да каца в България. Остава да се види колко силна е вътрешната, духовната спойка на българското, доколко то няма да се раздроби и разсее без лепилото на местното и материалното. Могат ли луканките и лютениците, произвеждани и излапвани в Чикаго, да речем, или мартениците, окачвани по дървета в Макао, да станат основата на българска духовна култура зад граница? Още не съм съзрял здравите кълнове и невидимите организационни и институционални мостове на подобна българска диаспорична култура, но ще се радвам, ако това се дължи единствено на моето не дотам остро зрение.

И последните ни две теми, осмата и деветета, са за ролята на интелектуалеца в създаването на национални наративи и за непринадлежността му към институции. В преплетеността си тези два проблема са и един предпазлив отговор на въпроса „А какво да се прави?“. Понятията Български Друг и Западен Аз, които въвеждам тук, целят да проблематизират българския интелектуалец като погледнат откъм страната на Запада, а не откъм България. Нека се запитаме каква е ролята на българската литература и култура – което значи и на българските интелектуалци – в контекста на българската отколешна петимност за единение със Западна Европа, а отскоро и със Съединените щати, за превръщане на Българския Друг поне в някакъв смисъл в Западния Аз. Съзнавайки, че предложението ми не е панацея, а пожеланието Западът да приеме България ако не като равноправен, поне като заслужаващ познаване и уважение партньор, е от областта на фантастично-философското, а не на реално политическото, икономическото и военното, бих казал, че мястото на българската литература в този процес е при цялостния български и, макар да звучи нескромно, при цялостния западен живот. И обратно – мястото на живота е при литературата. Литературата е участник в диалектичната тристепенна спирала, която свързва практиката, наративите и четенето. Първото равнище на тази диалектика е човешката практическа действителност, в която всичко вече е и винаги е било знаково белязано. Тази пред-повествoвателна знаковост прави възможни наративите за действителността, включително и литературата. Ние разказваме своя живот, защото той вече е изцяло знаков извън и преди разказите ни за него. Второто равнище са самите наративи за нашия живот, между които са и повествованията на литературата. Тези наративи структурират пред-наративната практическа знаковост. И, трето, когато наративите се четат, те променят възприемателя им. Той става друг посредством акта на разбирането на наративите. Промененият възприемател започва да действа по нов начин и така внася нови значения в практическия си живот. Този тристепенен цикъл се повтаря отново и отново на различни диалектични равнища.

Ако този абстрактен модел бъде конкретизиран в рамката на нашата тема за интелектуалеца, то българската литература и култура ще заемат мястото на посредник между практическата действителност, от една страна, и възприемателя на наративи за тази действителност, който е и агент на действието, от друга страна. Иначе казано, литературата като национално повествование променя действителността не пряко, а като променя агента на действието, който на свой ред променя действителността и с това променя и знаковите ѝ параметри. Изразено още по-конкретно, българските молби и настоявания за фактическо, а не pro forma присъединяване към Запада няма как да бъдат чути там, докато те се огласяват единствено от българските политици, независимо от красноречието им (българските политици красноречиви?) – на което не се обръща внимание на Запад, въпреки участието на България в тая или оная военна коалиция. За такива коалиции бившият държавен секретар на САЩ Медлин Олбрайт казва в интервю от 2003 г., че „е трудно да се разбере точно кой е в нея“. Ако не се лъжа, на такива участия, уж показващи българската принадлежност към Запада, не се вярва кой знае колко и в България – за което свидетелстват вълната от национализъм, носталгията по комунизма и новият антикомунизъм. Молбите български няма да бъдат чути, тъй като ушите и душите на западните политици, икономисти, медии, интелектуалци и обикновени хора не са готови да ги чуят. Западната цивилизация не е направила (д)ушите си чувствителни за българските гласове, защото в нея не съществуват забележими положителни наративи за България. С наративи като „България е най-бедната и корумпираната страна в Европейския съюз“ или „България беше най-верният съюзник на СССР“ (та и концлагерите ѝ бяха баш като съветските), или „България е инкубатор на компютърно пиратство“ (това беше приветствието, с което бях посрещнат – съвсем сърдечно и добронамерено, впрочем – при пристигането ми в един от водещите университети на Съединените щати през 1992 г.), или „Я, ами че България била страна с хубавко винце и сиренце!“ не се отива на Запад, а към Третия свят. Българският практически живот може да бъде забелязан на Запад не пряко (дори когато се гледа от прозореца на луксозен хотел в центъра на София – понеже така се гледат колониалните владения), а чрез наративите за този живот. Човешкият род гледа с окото, ала вижда с ума, чийто орган е окото. Ненапразно един голям историк на изобразителното изкуство казва, че неукото око не вижда нищичко. Наративите за България обаче не се правят от политиците, а от интелектуалците. Сега е естествена и подразбираща се негативната представа или, още по-зле, липсата на каквато и да било представа за България в САЩ, както подсказва например редовното смесване на Румъния и България от мнозина американски професори, или от някои популярни Холивудски филми като „Обикновена магия“ („Practical Magic“, 1998, режисьор Griffin Dunne), в който българин любовчия е побратим на Дракула, или бъркането на правописа на София – не Sofia, а Sophia – във водещия американски вестник „Ню Йорк Таймз“. Едва когато наративите създадат на Запад положителна представа за България, която се приема за естествена и подразбираща се, тази представа чрез академията и медиите ще повлияе и на западните политици, икономисти, интелектуалци, ще открехне (д)ушите им за гласа на българските им колеги. Така наративите за Българския Друг, създадени от самия него, след разбирането им от Западния Аз, ще променят този Аз, ще го отварят практически към Българския Друг, който, на свой ред, ще направи следващата крачка в конструирането на своите национални наративи, опирайки се на вече променената практика на Западния Аз по отношение на Другия.

Казаното значи, че е потребно създаването и развиването на български културни институции и политика, които да бъдат междинното звено между практическите действия на Западния политически, икономически и социален Аз по отношение на Българския политически, икономически и социален Друг. Засега такива институции и политика не съществуват или, доколкото ги има, те не работят за създаването на такъв образ на Българския Друг, който да му осигури равноправен достъп до Западния Аз. Ако се проучи културната политика на Българския Друг по отношение на Западния Аз ще станат ясни много неща около провалите на България да бъде приета за нещо повече от барабар-Петко-с-мъжете от Запада, доставчик на евтино секс месо или на черноработници на Запада, или, в най-самоласкателния случай, на участник в постскриптума на поредната военна коалиция, чиито членове всъщност никой не знае. Сега е ясно, че в Америка няма мрежа от подкрепящи се български учени и интелектуалци, както е например при румънските литературоведи и хуманитаристи, чието професионално сдружение Американска асоциация за румънистични изследвания (Romanian Studies Association of America) е осезаем участник в американския академичен живот. Ако Румъния има по-добри шансове да партнира на Запада от България това е така не защото румънският комунизъм на Николае Чаушеску е бил, например, по-либерален от българския на Тодор Живков, а защото румънските национални наративи са по-забележими на Запад от българските. След 1989 г. България изглежда няма дългосрочна културно-национална стратегия, насочена към Запада. Един от немногото американски лингвисти с по-специален интерес към България, професор Чарлз Грибъл от отличния Щатски университет на Охайо (The Ohio State University), например, казва в интервю, публикувано през 2000 г., следното за популяризирането на българския език и култура в Америка от българите в САЩ и на официалните институции в България: „През последните няколко години не се усеща особено съдействие, но преди то съществуваше. Преди 1989 година активно помагаха институции като Агенцията за българите в чужбина и Центърът по българистика към БАН. Агенция „Авторско право“, например, уреждаше публикуването на български книги в чужбина. […] В момента съдействие от българска страна като че ли не се усеща. От българското посолство не са се обаждали вече девет-десет години, загуби се контактът между хората, които се интересуват от България. Дори и в Интернет трудно се намира информация за новоизлезлите български книги.“ Олга Арнаудова, български лингвист работещ от години в Канада, споделя в интервю, публикувано през 2009 г., че български културни пратеници пристигат в тази страна благодарение на частни български и канадски спонсори, но не на официални български институции: „Спонсорство от българската държава в тази сфера просто липсва и не си спомням изобщо за някакво представяне на български писател или поет в Отава. Жалко е, че не могат да се отделят поне малко пари за популяризирането на българското изкуство зад граница, както правят редица други държави. Едно изключение в това отношение е представянето на български филми в рамките на Европейския филмов фестивал, който се провежда всяка година със съдействието на Канадската филмова асоциация.“

Споменем ли наративи, трябва да говорим и за българските интелектуалци, потенциалните автори на тези наративи. Днес, повече от двайсет години след падането на социализма, в сериозната българска преса, занимаваща се с въпросите на културата, се чуват оплаквания от интелектуалци, че след 1989 г. капитализмът не се бил оказал онуй, което интелигенцията очаквала. Тези интелектуалци подкрепяли новото социално устройство не на последно място, понеже очаквали, че то щяло да им осигури напредък поради личната им кадърност, обаче се оказало, че новият свят маргинализирал интелектуалците и ги направил ненужни, понеже политиците отказвали да се вслушват в алтернативните им гледища. Искам да се разгранича от такива изказвания. Мисля, че източноевропейският капитализмът след 1989 г. още от първия си ден е истинският капитализъм. Това не е лош и неразвит капитализм, след който ще дойде добрият и развитият капитализъм, където всичко тече по мед и масло, както са си го представяли интелектуалците. Непрестанно повтаряната мантра за някакъв преход/Преход към истинския капитализъм е мит, празен звук, розови очила за невиждащи. Капитализмът, както и социализмът, не е вълшебна приказка, където накрая злото бива наказано, а доброто ликува. Интелектуалците, които са се надявали да напредват благодарение на личните си способности, но са били избутани в социалната периферия, не са съобразили, че общество, в което някой крачи напред единствено поради природните си дарби, дава огромни преимущества не толкова на интелектуалците, колкото на безогледно алчните, които забогатяват, и от позицията на силата ползват интелектуалците, колкото и тези интелектуалци да са надарени, за собствените си интереси: или като идеолози и крепители на условията, позволяващи забогатяване и овластяване на природно силните, или като социален баласт. Правото на естествено силния е привидност на социална справедливост, нещо, анализирано още от Платон в „Държавата“, където се оборва софистичното твърдение, че „справедливостта не е нищо друго освен предимството на по-силния“. Противно на нарцистичните поплаци за ненужността на интелектуалците в днешна България, за отритнатостта им от политиците, оптимистично смятам, че интелектуалците днес са нужни повече от всякога. Думата ми не е за интелектуалците, пробиващи с природна дарба, а за интелектуалците, служещи на философската справедливост и истина. Мястото на истинските интелектуалци не е на институтската софра, не е в кабинетите на правителствени политически консултанти, както показват с дума и дело Буда, Лаодзъ, Сократ или Исус, Ботев, Гео Милев, Вапцаров или литературоведът професор Никола Георгиев. Конфуций до беловласи старини предлага политическите си идеи на мнозина владетели, но все е напъждан и накрая става Учител. Буда избягва от царските привилегии и става Учител. Платон е продаден в робство заради политическите си съвети как да се управлява справедливо държавата и накрая също става Учител. Томас Мор в „Утопия“ развива Сократовата идея, че философът не влиза в никоя институция и не се главява за съветник на монарха, но в действителност загубва светлата си глава именно защото като царедворец прави това, което като ренесансов мислител пише да не се прави, та по тази причина не става Учител, а само светец. Ако интелектуалецът и философът беше нужен на политика като философски наставник по справедливост, Раковски и Левски щяха да са политически съветници на султана по гяурските въпроси, а Гео Милев и Вапцаров щяха да разясняват на царя революционния динамит в немския експресионизъм или в римата „хлябът чер“ – „СССР“. Мястото на интелектуалеца винаги е било извън институциите, защото интелектуалецът е фигура маргинална и алтернативна по дефиниция. Той търси свободно истината и справедливостта, а не укрепява тази или онази институция, за да си оправи положението. Затова интелектуалецът философ живее в материална оскъдица, но сред богатство от идеи, истини и мечти. Предсмъртният стон на Сократ е родилният вик на философията, на съзнанието, че не може да има цивилизация от съвременен тип без критично самовглеждане, без правене и преправяне на човешкото общежитие по повелите на истината и морала. Именно това самовглеждане и преправяне е ролята на интелектуалеца и то не се върши заради заплата, привилегии и личен напредък поради естествено право, а безкористно, самоиронично и самопринизяващо, дори саможертвено в името на една философска, идеална, абстрактна, и утопична хуманност. С горчивина констатирам, че през последните двайсетина години българските интелектуалци по-малко служеха, а повече се самообслужваха, а мнозината, които бяха с по-слаби лакти, за да се самообслужват, пустосват, че били избутани зад борда на времето. На онез чутовни интелектуални мъжкари, дето се бият в гърдите, че са за приобщаването на България към Запада, ама комунизмът или капитализмът им бил крив, бих казал: ето го полето за работа – то ви чака девствено и нетърпеливо като девственица – ако наистина искате и можете да го работите.

Пролетта на 2001 – март 2011 г.

НИКИТА НАНКОВ

Никита Нанков е български литературовед.

Коментари (29)

- 13-03-2011||na Angelova - Ужасена

Г-н Нанков,

Статията Ви е прекрасна. Имам само една молба към Вас – да се върнете в България. Тогава ще можете наистина да преживеете и реално да докажете, това за което пишете. Мисля, че освен философия и литература, бихте могли да могли да обогатите концпециите си позовавайки се и на науката психология, която очевидно Ви е непонятна. Печалбата от Вашата статия е само доказателство, че дори да има достойни Българи, те никога няма да достигнат до висотата на Вашия изказ и още по-малко биха се докоснали до личност като Вашата.

- 13-03-2011|В. Кандимиров - Отвратен

Отвратителна статия. Основната ѝ мисъл е, че авторът ѝ е единственият настоящ български интелектуалец. И понеже не може да създаде нужната дистанция между себе си и останалите български интелигенти като се издигне на недосегаемо интелектуално равнище, той я създава, като ги принизява и захвърля на боклука. Колкото по-дълбоко, толкова по-добре за него.

Бихме могли и да приемем за обсъждане тази теза, ако самият автор не ни даваше съвсем проста рецепта за това как се става интелектуалец. Трябва да те санкционират тежко по повод на интелектуалните ти занимания. Най-добре да те убият. Така ставаш интелектуалец веднага. Просто като салата от марули.

Ами ако Гео Милев по някаква случайност не го бяха убили? Щото то и по случайност са го убили – наврял се е между шамарите по собствената си глупост. Сега щяхме да имаме един интелектуалец по-малко.

Само че автора като че ли не съзнава противоречието, в което изпада – за да бъде признат за интелектуалец, трябва и него някой да го убие. А няма за какво.

- 13-03-2011|Yanev

Великолепно, дори в нещата, които бих оспорил и които вероятно се дължат на отдалечеността на автора от България. Не заради схемата, която за мен е друга, а заради нещата в нея, които са истински и верни. Но за какво работи интелектуалецът?

Нанков разбива една мощна днес в България мантра, че въпросният трябва да бъде признат, отличен, възнаграден и че е стойностен в забележимостта си, докато и самата българска култура крещи, че за нея имат значение( ако не само, то поне най-вече) неуправляемите, тоест самотричащите се, тоест лудите.

Когато абсурдът е норма, само безгранично хиперболизираният абсурд може да докаже ненормалността му, но това е риск, само за готовите да бъдат наречени луди.

Поздравления за Нанков!

- 13-03-2011|Boryana Statkova - Доста вярна оценка

Уважаеми Никита /Нанков/,

По-добре е да сте в САЩ. Проблемите на интелектуалците и интелигентите, живеещи в България, биха могли да си ги решат те, но погледът „от вън“ е много важен и ценен. Благодаря за интереса.

- 13-03-2011|Златко

Добре би било – ако изобщо възможно – да се абстрахираме малко от авторовата личност, четейки един или друг текст (добре би било също да можехме… хм, спирам, спирам, добре де!).

Та така. Когато един текст е силно полемично заострен – нещо почти неизбежно при всяка настояща дискусия по нещата български – то няма начин човек да не реагира остро. С това самият аз си обяснявам полярността на коментарите тук. Сигурно ще има още, текстът и темата безспорно го заслужават.

И все пак – за какво точно ни говори този текст? Самият аз съм склонен да избягвам очевидните изводи, свързани със съдържанието му. За мен, така поне ми се струва, важното тук е не това, което Нанков казва, а онова, което не казва. За каквото и да пишем, все за себе си пишем, това е така по неизбежност, само Господ може да пише единствено за другите. И за мен най-важното в този текст е неговият трудно преборван песимизъм. Авторът се опитва, това е очевидно, да не се дава на това толкова унищожително чувство, но не успява, просто защото песимизмът не може да бъде надвит, ако веднъж вече е намерил място в душата. Него или го няма, или, когато го има, той избутва всичко останало навън, като кукувиче в гнездо. Но какво пък, сам по себе си песимизмът не е порок, понякога той е единствено виталната умонагласа – какъв смисъл от оптимизъм на една галера, там задачата е да се оцелява, братко… Така че наличието на песимизъм не е основание за отхвърляне. Въпросът тук е, кое поражда песимизма, особено в душите на хора, които инак, поне откъм външната страна на битието, комай са решили проблемите на „повечето“ българи. Живеят си живота, тоест, там на запад, кеф, братко, и само ни надуват тук ушите със своите престорени тегоби… Или долу-горе така. Нали?

И все пак, от какво се поражда песимизмът на интелектуалците – или интелигентите, кой както предпочита – живеещи и вътре в, и извън България? Простете напереността ми, но причините според мен не идват отвън, или поне повечето причини. Всички ние се пържим на един и същи огън, всички сме българи, всички сме пост-социалисти, всички сме настоящи майстори-махмурлии. И все пак някои от нас съумяват да не се дават, наистина. Песимизмът си е песимизъм, а каруцата все пак трябва да се тегли от някого.

Това първо. Второто нещо, валидно поне за емигрантите, е че връзката със страната им (ни, всъщност) е по неизбежност отъняла и всички ние, щем не щем, живеем повечко с идеи и представи, отколкото с реално преживяна действителност. А действителността, оказва се, не била чак толкова черна – и то, ако щете ми вярвайте, именно в областта на културата, именно в областта на литературата. Преди време бях ужасно изненадан, когато Краси Дамянов ми каза, че според него в българската литература още никога не е имало толкова много и толкова добре пишещи разказвачи. После се замислих, зачетох се с малко по-различни очи – и днес вече му давам пълно право. Не знам защо всички оплаквачи (sic!) на настоящето отказват да забележат колко много добри, че и много добри текстове се пишат днес на български език. Сигурно защото очите на всички ни все в чуждата чиния, все в пустия му Нобел, дето не ще е и не ще да ни посети, та от едното взиране в далечното не можем да видим десетките добри неща, които излизат непрекъснато (включително и в това списание, извинете скромността ми). Е, хайде стига толкова с тоя песимизъм, уважаеми! Не става бързо, понякога не ще да стане и бавно, ами само много, МНОГО бавно. Но нещата се движат. Идват млади хора, идват хора, познаващи не само Елин Пелин и сие, идват хора, четящи, знаещи, също и можещи. Млади хора. Вярно, далеч са още нещата от сериозен пробив, далеч са още Европа и светът от това да ни забележат, но пък чак толкова да ревем, та да се късаме…

Аз поне отказвам. Заедно с дяда Фокнър, от когото се мъча да се уча на изкуството на отказването. А вие… Ваща си работа, уважаеми. Всекиму – своето.

- 13-03-2011|Ivelin Sardamov - Това обаче не е тясно български проблем

Проблемът ги има, но по лошото е, че интелектуалците са превърнати в лишние люди в глобален мащаб…

- 13-03-2011|Гост

Еми, да

Цитат:

Тук под интелектуалец разбирам мислителя и твореца, който говори за най-важните проблеми като не само се обръща към човечеството, но е и чуван от човечеството. Интелектуалецът вижда отвъд общоприетото мнение или доксата (докато интелигентът по правило създава и поддържа това мнение, а често и се препитава – понякога нелошо – от него). Тези две интелектуални качества предполагат и трето – характер, морална сила да се устоява на съпротивата на мнозинството.

ама после

Цитат:

Преди двайсетина години, стягайки куфарчето за Америка, ми се струваше, че ще съумеем да разкажем за живота си, за главоломните му кривулици. Днес се боя, че това няма да стане, че никой не се интересува от това, че дори самите ние вече не искаме да пишем за себе си, че нямаме нито таланта, нито куража да правим своята история, своите повествования.

Това е…

- 13-03-2011|Георги Гочев - По интелигентски…

… защото много верни наблюдения се следват от твърде субективни мнения. Убеждението ми, че вместо неглижиране на българите, трябва да ги обединяваме, тук не е защитено. Организирайте едно движение, съответстващо на целите Ви, а ние ще решаваме кои са интелигенти, кои – интелектуалци и кои – българи.

България очаква истински хора!

- 13-03-2011|stan

Хирон Александрийски демонстрира примитивна парна турбина. Седемнадесет века по-късно Уат създава автоматично действаща **бутална** парна машина с регулатор на оборотите като стационарен двигател, съвсем различна машина.

Като изключим тази грешка, статията е повод за много дълбоко замисляне. И одобрение !

- 13-03-2011|Петко Ст. Петков - Твърде добре…

Твърде добре, и интересно, зачетох се…

Не трябва да отричаме и ругаем, ако нещо не ни харесва, това все пак е едно мнение, не трябва и да приемаме всички изводи, особено обобщенията. Защото:

– Авторът има някакъв уклон към „култура и литература“, почти отъждествявайки ги, а това не е така;

– Базата данни не е много дълбока – последните 20 години и малко от предните 45; примерите от по-предишни времена са по-скоро екстравагантни допълнения (не крия, че съм историк и че според мен на автора му липсва достатъчно и критично исторично знание и мислене за нещата, за които пише, той не е първият, който не познава съвременната историография и няма как, тя вече няма лице и трибуна)…

Общо песимистичният тон е убедителен, интелектуалски някак. И тук е редно да „проблематизираме“ – на нас, учените, работещите в разни институции несвободни интелигенти тук, в България, които раждат и отглеждат българчета и ги учат на български … и други езици… не ни върши работа песимистичен сценарий, ако и да е по интелектуалски естетичен и дори красив като идейна постройка; и то не защото не знаем, че някак сме обречени, а защото с такъв песимизъм не може да се живее, той може само да те влуди и да те накара да избягаш; какъв е изходът – може би ако го беше подсказал някак, авторът щеше да спечели липсващото съчувствие на духовно сродните, което иначе интелектуалският му продукт не поражда…

Твърде добре, и интересно,…

Не отрекох и не хулих, както е характерно за доста самообявили се интелектуалци тук… Само добавих щрих – тези работи и ние си ги мислим, и кво от туй – да си лягаме с Успокоението, че сме Обречени ли?

- 13-03-2011|без значение

Както винаги, чудесен текст.

Чест му прави на Никита, както и на Златко, че продължават да мислят за България, да говорят за България, след толкова години живот извън нея.

Познавам и двамата, учил съм се от тях (понякога насила), „плезил“ съм им се, спорил съм с тях, и ето, накрая ги уважавам, защото са хора на идеите в пълния смисъл (идеи верни или грешни, без значение), ТЕ са истинските интелектуалци – със заблудите си, с бунта си, със страстта си, със сърцата си – и такива хора се срещат все по-рядко.

Спомнете си какво бе казал покойният Тони Джуд за бъдещето на “интелектуалеца“… Аз му вярвам…

- 13-03-2011|Plamen - Quotation

“И пусть мне не “поют” о народе. Не “поют” о крестьянстве. Я знаю, что это такое. Пусть аферисты и дельцы не поют, что интеллигенция перед кем-то виновата. Интеллигенция ни перед кем не виновата. Дело обстоит как раз наоборот. Народ, если такое понятие существует, в неоплатном долгу перед своей интеллигенцией”

Варлам Шаламов, Четвертая Вологда

- 13-03-2011|Б. Павлов - интелектуалецът, който е интелектуалец

Единственото „извинение“ за интеликтуалния монолог на един разочарован интелигент е той да бъде забавен:)

Сега сериозно: много са интересни коментарите. Там някой споменава Тони Джуд, а аз ще добавя Сюзън Зонтаг. Хубаво е човек да има в паметта си, за късмет, няколко светли имена на интелектуално живи съвременници.

В момента чета едно, никога не публикувано „Въведение във философията“ от Мераб Мамардашвили, (а след това ще продължа с Алексей Лосев, „Диалектика мифа“) и си мисля, че да бъдеш „антисъветски“ интелектуалец не е било скучно и самотно занимание.

Май трябва да актуализираме нашата представа за човек на идеите, не мислите ли?

На младини ме учуди една фраза на Хемингуей, „писателят, който е писател“.

Днес, ако прочета „интелектуалецът, който е интелектуалец“, това няма да ме озадачи, напротив, ще ми прозвучи съвсем смислено, особено ако е написано от българин:)

- 13-03-2011|Б. Павлов

Съжалявам за неволното престъпление срещу правописа и, тъй като то е в първия абзац, преди „сериозната“ част на коментара ми се надявам на вашето снисхождение:(

- 14-03-2011|вк

Интелектът не е знак

на интелект-уалците.

Светът определено не се движи от интелекти по природа.

Егоинтелигентността е обаче силно заразна и опасна.

Да ни пази Господ

от самовлюбени драскачи!

- 14-03-2011|E. Пенчев - За „етеричните върхове на българската словесност“.

Не знам какво означава това. Предполагам, че авторът със статията си се е опитал да ни престави един такъв пример. В опита си да предложи Етичен кодекс на съвременния български интелектуалец г-н Нанков жонглира смело с различни етични, философски, исторически, психологически, технически категории, понятия и имена, и единственото достойнство е, че не успява да изтърве нито едно на земята. Все пак трябва да се отбележи и факта, че цялата тази гимнастика е проведена в безвъздушното пространство. Това е лично мнение, моля, не го приемайте като критика. Уважавам смелостта на всеки един атор, защото се изисква такава за да седнеш да пишеш. Уважам и всеки текст, защото може да се намерят полезни зрънца в него, имена, които тепърва срещаш, мисли, които досега не са били провокирани да се родят в теб. В защита на тезата си ще спомена, че авторът е пропуснал да се доближи до основните белези на очовечаването, които би трябвало да са в основата на всеки един етичен кодекс – морала и мъдростта, две категории, които имат свои граници, свързани са с мястото на което живеем и с живота, в който живеем. И двете за независими от нас, единственото, което можем да направим е да се доближаваме до тях, не да ги модернизираме и приобщаваме към собствените си ценностни системи. Лао Дзъ казва: „Поначало аз съм естествен.“ Разбирането на това ме прави спокоен. Бъдете здрави.

П. П. Това с шебечеството ми допадна много:)

- 14-03-2011|вк - Пази Боже сЛЯПО да пРОГЛЕДА

http://wustl. edu/

http://www. iub. edu/

Това са учебните заведения, които е завършил авторът на тази статия?

По впечатляващо за мен е английскта гимназия на автора, отколкото посочените два института в Америка, особено Сейнт Люис.

Ако не е Мисисипи и историята на града, нищо друго не би ме накарало да ида, камо ли да живея и уча в този град.

Иначе, той е любим на английската кралица ПО някои съображения.

- 14-03-2011|вк - ето ще нещо от НН за ВАС

“Добър и щедър като женски задник

денят е розов и догаря в слава.

Престилката работна свалям

и вкусвам трудния си залък

в символистично кротък заник…”

Какво ли всъщност искам да ти кажа,

читателю, измерващ ме под вежда? -

Метафората ни подвежда -

и мисълта ни се разкашква

в безвкусна поетична каша.

2-6 март 2009 г.

© Никита Нанков

- 14-03-2011|Златко

ВК, не ми се увличайте! Разбрахме, че не харесвате тезите на автора, сега не обръщайте нещата на лична дрязга! Подобни коментари много лесно водят до изхвърляне от този форум!

- 14-03-2011|Ваня - интересна

интересна статия…мисля, че я срещнах в един мейл преди години…харесва ми позицията да се казва това, което авторът смята за вярно, пък да става каквото ще…виж ти, заформила се дискусия между „външните“ и „вътрешните“ осъзнати, или неосъзнати мераклии за будители…или просто между хора, които много четат в мрежата

- 15-03-2011|Емил - „надърви ли го вече брат“

Извинявам се за израза, просто цитирам финала на едно „стихотворение“ на г-н Нанков публикувано в „Литернет“. Съдържанието му се състои от предълго редуване на думите „легло и „креват“. Ако някой интелектуалец претендира, че в този набор от думи има някакво художество, според мен си има проблем. Или аз като жител на „малка, слаба, объркана, глупава и безпомощна България“ нещо не разбирам.

- 15-03-2011|Златко

Натрупаха се тук добродетелни бабички, дето се надпреварват коя по-скоро да прибави своето снопче дърва към кладата, не ти е работа! ОК, мили мои добродетелници, нека се опитаме за момент да си поприказваме тук малко за „малките, слаби, объркани и безпомощни“ неща на тоя свят, включително и хората или страните, дето лицемерничат със самите себе си, съзнателно или не. Една от най-сериозните черти на културната изостаналост е, между другото, табуизирането на езика, а чрез него – и на цялата култура. Когато „населението“, особено мъжката му част, използва в ежедневието си на всяко трето изречение думи като „кур“ или „путка“, но не пропуска да сочи с пръ(с)т всеки, който си позволява да изнесе подобни неща и на по-бял свят, тоест в сферата на писания език, то налице са, извинете неслабия израз, сериозни предпоставки за търсене на определена шизоидност в съответната култура. Така че, престанете най-после да ахкате и охкате всеки път, когато видите някоя ДУМИЧКА употребена и от някой друг освен самите вас – или поне оставете на мира хората, които отказват да споделят вашите предразсъдъци. Тук, във всеки случай, място за вашите лицемерни оплаквания няма!

- 15-03-2011|Самолет 005 - глобализирайки се…

Светът се глобализира. Днес словосъчетанитето „френски интелектуалец“ ми звучи като „френски Колорадски бръмбар“…

Защо от един народ (българския), който не е стигнал до нация и най-големите му културни постижения са на ниво фолклор, се изисква да има интелектуалци – ей, това не мога да проумея. Българите си имаме умни хора, защото сме народ, който оцелява въпреки чуждата намеса. Нациите, които се намесват най-безцеремонно в развитието на народа ни – те нека си имат интелектуалци. Ние все още нямаме нужда от такива и затова си раждаме умни хора. Интелектуалецът е „умен човек“, но на национално ниво. Ние още не сме го стигнали това ниво, което нито означава, че сме бавноразвиващи се, нито означава, че нещо не ни е наред. Просто такова е темпото – анданте… На мен това анданте не ми прачи!

Има една народна лакардия:

„Не се чудим що си подкована;

най се чудим кой ти ногата държа!“

Не се чудя що сте ‚алтави; най се чудя защо непременно искате да имитирате алтавите, като ги въздигате до ниво на критерий. Ами интелектуалецът дава критериите. Проимайте си свои… но когато дораснем до ниво нация. Засега сме си народ… Нямам отправните точки, да си мисля за това, че сме нация…

Поредната глупост ли написах? :)

ОК! Приемам! Но само ако се аргументирате. При добра аргументация и лудият разбира, че е луд!

- 15-03-2011|Емил - за Златко от една шизоидна бабичка

Скъпи ми, Златко! Изобщо не ми пука дали ще ме изхвърлиш от твоята територия. Преди това обаче ти предлагам следното: Отвори си една машинописна страница и редувай колкото душа ти иска „легло“ и „креват“. Само внимавай последната дума да е „креват“, за да се римува с „надърви ли го вече брат“. След това /като за културно изостанал псувач/ напиши една рецензия за дълбоките духовни прозрения и висоти на лирическия герой, мета-интелектуалеца, седнал до дясното коляно на Господа…И помисли да ми лепнеш някакъв по-оригинален епитет! А, да не забравя, лицемерието не е народностна, а цивилизационна характеристика. Във всяко клише има по малко истина.

- 31-03-2011|Борислав Георгиев - Добър текст!

А може би това ще внесе още яснота по темата – или разнобой…

http://bogeo. net/2011/03/04/intellectual/

- 05-08-2011|Танев

Има хора с прекрасни зъби, но с лош дъх. Това е Никита Нанков. Щение да актуализира „За българският интелектуалец“ на Боян Пенев, в едно провинциално прение. Човек набъкан с факти, но благородството му убягва. „Добрият син ще похвали баща си, лощият и добър да е, ще го посрами“.

- 08-08-2011|Златаному

Поезията, Златане, поезията. много писуарно звучиш, като мислене, па и писане, па и харесване. „Добър и щедър като женски задник.“ А стига бе, кой би се сетил, че задниците са именно добри и щедри. Кой ще посегне да ви чете, освен клика подобия поддръжници. Човек няма ли добър вкус, всуе е всичко. Това да информирате драгия читател за вашия горестен вакуум, нахвърляни като в кош настроения, нелек ангажимент е. Сърбайте си ги вашите блудкави поетични каши, какво естетическо чувство се очаква да възпитате, само вие си знаете. В крайна сметка, човек прилича на мислите и писанията си, вижте се в огледалото, не всичко е загубено.

- 24-01-2013|PIPY - Аман от комплексирани псевдоинтелектуалци

Кой и къде го откри този велик интелектуалец?! Той що не вземе вместо да бръщолеви врели-некипели поучения към българите, като е в Америка да спретне за пред американците един наратив за българите интелектуалци, например като Георги Марков, убит от комунистите, ама сигурно не е чувал за него, а не да ми цитира под път и над път сто пъти Вапцаров, като пример за интелектуалец?!

Суперколосално улично изкуство

Автор: Габи Ууд

https://www. youtube. com/watch? v=M5MEC5MPjvg

В едно парижко предградие през октомври 2005 двама тийнейджъри от африкански произход бягат от полицията и се опитват да се скрият в къщичката на електрически трансформатор. Електричеството ги убива моментално. Бунтовете, избухнали в отговор на полицейското насилие скоро се разпространяват по съседните квартали, а по-късно и в бедните квартали из цяла Франция. Когато медиите идват, за да документират събитията в Клиши-су-боа, те се срещат и с един допълнителен, неочакван вид конфронтация: зад една от безбройните горящи коли се намира чернобяла фотография, залепена на една от стените на голяма сграда, заемаща цялата ѝ широчина. В центъра ѝ, заобиколен от група момчета, застанали в агресивни пози, гледа чернокож мъж, няколко пъти по-голям от естествен ръст, насочил към зрителя нещо, което на пръв поглед изглежда като оръжие. При по-внимателно вглеждане това се оказва видеокамера. Излезте, сякаш казва той, ние записваме това и ще ви разкажем историята по начина, по който сами я виждаме.

В долния десен ъгъл на плаката се виждаше подпис, твърде изтънчен, за да бъде просто значката на някой уличен артист, но подобен на нея: калиграфски символ по японски образец, съставен от буквите „J“ and „R“, а под него Интернет-адрес. Внезапно, сред всичкия страх и дългогодишна омраза, започнаха да се задават въпроси за това странно произведение на изкуството. Как се е появило тук? Кой беше, както се изрази един вестник, „този камикадзе-артист“, JR?

Изминали са повече от пет години; днес вече той е лепил подобни портрети навсякъде по света, а публиката все още не знае пълното му име. Той настоява да бъде наричан JR – това са реалните му инициали. Нарича себе си фотографьор, което го поставя някъде между фотографа и графити-художника. Обичайният му начин на работа е да се появи в някой бедняшки квартал в Кения или фавела в Бразилия – място, където преди това се е случило нещо, споменато в медиите, с което е грабнало вниманието му – и да го обърне с главата надолу, като фотографира жителите, а след това облепя сградите им с резултатите от работата си, в такива огромни размери, че очите им могат да се видят чак откъм небето. Често работи през нощта и изчезва, когато е готов. Така че, когато инсталацията му се превърне в новина от първите страници, няма кой друг да обясни случилото се освен самите хора, чиито гласове никой преди това не си е давал труда да чуе.

Както казва една жена от Кибера, квартал в Найроби, участваща в документалния филм на JR Жените са герои: „Фотографиите не могат да променят нашата околност. Но ако хората ме видят там, те ще ме попитат: ‚Коя си ти? Откъде си?‘ А тогава аз ще се почувствам горда.“

За пръв път срещнах JR един следобед през миналия ноември в студиото му в Париж. Най-близката станция на метрото носи името на Александър Дюма и екипът, който работи тук, носи в себе си нещо мускетарско: JR, неговата дясна ръка Емил Абинал и третият, техния „философ и гуру“, Марко Береби. Тримата току-що се връщаха от пътуване за лепене на плакати в Шанхай и се приготвяха за пресконференция, в която щяха да говорят за позитивните последствия от акцията им в Близкия изток. Те още никога не бяха имали външни хора в студиото и то се нуждаеше от малко почистване – едно жълто Кавазаки беше паркирано точно по средата му. Окачено на една от стените, между големи фотографии от инсталациите на JR, се виждаше малко шкафче, в него две оскубани четки за лепене на плакати, дълга дръжка и кутия със сухо лепило. „Ние коленичим и се молим пред това всеки ден“, каза JR.

Седнахме в един ъгъл, за да разговаряме за наградата TED, която той беше спечелил месец по-рано. Всяка година от 2005 насам, организацията TED със седалище в Ню Йорк дава награда от 100.000 долара на известни фигури като Боно, Бил Клинтън и Джейми Оливър, от които се очаква да използват парите за да изпълнят „едно желание да променят света“. Сега на 28 години, JR е най-младият получател на наградата.

„Дори не знам откъде са научили за работата ми“, каза той, все още възбуден от новината. „Онова, което ми харесва при TED е, че те не са, ‚Хей, взимай този чек и си прави кефа‘. При тях е, ‚Направи нещо с това, и ние ще ти помогнем‘. Мисля, че това е най-хубавата награда, за която някога съм чувал.“ Докато още не е обявил плановете си, контурите на следващия му проект са тайна, но той вероятно ще прилича на предишните му акции, както самият той ги нарича; само че, казва той, този път нещата ще бъдат по-големи.

Особеностите на неговите акции са също толкова разнообразни, колкото и местата, където те се случват. Когато JR и неговият екип се появят, те още не знаят „дали нещо ще се случи – човек просто трябва да отиде там и да напише историята докато тя още се случва“, казва той. В Бразилия е свършил снимките за по-малко от месец; в Кения е трябвало първо да снима, после да се върне в Париж за да направи снимките на плакати, а после да отиде отново в Кения, за да ги залепи. Лепенето може да отнеме между 8 и 12 дни и да включва екип от около 10 приятели, които работят заедно с JR в продължение на години.

Понякога той работи с разрешение; понякога без. През 2009 кметът на четвъртия арондисман[73] в Париж му дал разрешение да превземе Ил Сен-Луи – нещо, което не е било правено откак Кристо опакова Пн-Ньоф преди 25 години – но това било всичко. За финансирането той трябвало да се погрижи сам. Стотина или повече доброволци, привлечени за проекта чрез устна пропаганда, приятелство или просто случайност, помагали, носейки огромни ивици хартия от скеле на скеле, режейки и лепейки около 900 метра плакати по стените на моста.

Близкият изток бил сцената на най-големия му нелегален проект, през 2007. В четири израелски и палестински селища JR налепил серии от портрети на израелци и палестинци, с една и съща работа. Местните жители начаса започнали да дискутират какво търсят по стените им портретите на техните предполагаеми врагове; един предварително нает туристически агент организирал екскурзии, водещи и през двете страни. „Част от работата са разговорите, които следват“, казва JR.

Подобни разговори се започнали и в Кения, където хората вземали със себе си портретите от покривите, когато се местели от едно място на друго. В Кения, когато свършихме с първите покриви“, разказва JR, „един от съседите каза: ‚Защо спряхте? Защо направихте неговия покрив, но не и моя?‘ Той се усмихва, обмисляйки отговорa си. „Не можеш да им кажеш: ‚Така го изисква графичната концепция.‘ Трябва да отговориш: ‚Ще дойда отново‘ Така че артистичният проект получава и социално допълнение.“

Ако сте виждали портретите на децата от гетото от Клиши, които JR е налепил из по-богатите парижки квартали в средата на 2000-те, сигурно сте си помислили, че по някакъв начин те са свързани с Найк/ (И действително, мащабите и начина на работа на неговите образи имат толкова много общо със света на рекламата, че те предизвикват въпроса: Какво се рекламира тук?) Така че сигурно е неизбежно това, че към него са се обръщали повечето големи маркови фирми. Той е отказал на всички, независимо от това дали са му предлагали да финансират работата му, да дарят пари или да му дадат безплатно чифт маратонки.

„Това е нещо, за което си струва да се мисли“, казва той. „Не че имам нещо против да работя с големите фирми, но работата трябва да има същия смисъл за хората, какъвто има за мен или за фирмата, а досега някак не успявам да реша това уравнение. Така че предпочитам да работя с по-малки крачки.“

„Ще ви дам един пример“, продължава той. Една компания за спортни стоки предложи да финансира изграждането на футболно игрище в Провиденсия, най-старата фавела в Бразилия. „И те искаха да правят нещо истински голямо, да докарат националния отбор да играе срещу хлапетата, да провеждат първенства там. Помислих си: ОК, но те вече си имат футболно игрище. Не е от най-хубавите на света, но все пак си го имат. А що се отнася до идеята да докарат големите спортни звезди – дори журналистите трябва да идват във фавелата в бронирани коли; те могат да слязат от тях там, но работата им изисква да ползват бронирана кола – така че представете си как атлетите пристигат, съпроводени от цяла армия бодигардове, докато бедните хлапета се опитват да ритат футбол на новото си игрище… И си помислих, вместо да направим нещо добро, тук само ще създадем някакво чудовище. Така че в края на краищата им отговорих: ‚Всъщност не.‘“

Съпротивата му срещу подобни неща е изправила хората от TED пред „едно предизвикателство, което се опитваме да посрещнем заедно“, по думите на Ейми Новограц, директорката на комитета по наградата.

Общността на TED включва някои от най-богатите фигури от Силиконовата долина, Холивуд и други места, а известните им конференции се спонсорират от имена като Кока-Кола, Голдман Сакс, Левис и Ролекс. Но поради настояването на JR да няма фирмено спонсорство, Новограц планира да помоли хората да „се включат анонимно или като отделни личности.“ Те работят по онова, което Новограц нарича „пре-продукцията на едно желание.“ Тя добавя, че нещата сигурно ще се проточат, отбелязвайки, че е „нужна повече от една година, за да се промени светът“.

Стилът на JR е малко Белмондо, малко Бъди Холи – очилата му не са маркови – и той говори жаргона на модерен, млад парижанин. C’était ouf!, е начинът, по който той често описва някое вълнуващо или изключително събитие. „Nickel“, което е съкращение от „nickel-chrome“, се използва свободно за всичко, което означава „страхотно“.

„Израснал съм в предградията“, казва JR. „Едно спокойно предградие, без напрежение, с хора от работническата и средната класа, живеещи заедно.“ Не казва нищо за семейството и родителите си. Настояването за анонимност е напълно конкретно: той обяснява, че когато го снимат, носи очила. И макар че много хора знаят истинското му име, те обикновено не го разкриват, тъй като това би му попречило да работи така свободно.

Ако го попитате защо върши това, което върши, той ще ви отговори, че никога не си е задавал този въпрос. „Мисля, че това идва от няколко различни неща“, казва той. „Първо, истинско любопитство към света. Когато бях малък, не пътувах много – от предградията до Париж беше вече истинско пътешествие. Освен това идва и фактът, че едно от нещата, които ме засягат най-тежко е несправедливостта. Аз съм от смесен произход – моите хора идват от Северна Африка, източна Европа, Испания – а хората от днешното поколение, ние всички сме малко отвсякъде. Родителите ми са родени в чужбина. Аз съм роден във Франция, но се чувствам удобно навсякъде – просто не виждам границите.“

Уличното изкуство има много дълга история на преследване от страна на властите. Ако изкуството на Баскиа е породило Банкси, невидимия британски графити-артист, то сигурно е нормално да се попита какво идва след него. Всеки който е виждал документалния филм на Банкси Изход през магазина за играчки, номиниран за Оскар тази година, сигурно автоматично ще си помисли, че зад това изкуство сигурно се крие някаква история за новите дрехи на краля. И сигурно никой не се безпокои повече от подозренията в шарлатанизъм от самия JR.

През януари го срещнах на слизане от влака от южна Франция, къдетоЖените са герои току що беше показан на цяло едно село. И докато вървяхме от Гар дьо Лион до апартамента му, той изрази загрижеността си от цените на неговото изкуство. Чрез Стив Лазаридис, бившият галерист на Банкси в Лондон, JR продава отделни творби – големи снимки, залепени на дърво или на груби метални плоскости – за около 50.000 до 70.000 долара. По този начин той финансира акциите си. JR тъкмо планираше да направи няколко нови неща за хората, които биха желали да подкрепят проекта TED, защото иска хората да получат нещо в замяна на парите си, но се безпокоеше от следното: само седмица преди това една от неговите картини беше се продала на аукцион в Лондон за цена четири пъти по-висока от онази, която колекционерът платил 18 месеца по-рано. Това е нещо, което JR се опитва да избягва. „Искам да продавам на хора, които купуват нещата, защото биха желали да бъдат част от по-големия проект“, твърди той, „а не защото искат да препродават след това“. Той смята стремителния възход на Банкси за твърде поучителен. Самият той се безпокои от евентуално падение след възхода и просто желае цените на неговите неща да си остават стабилни. „Наблюдавам пазара много внимателно, защото не искам да спекулирам“, казва той. „С удоволствие поемам други рискове – да поставям плакати там, където това е нелегално, да се катеря по много високи сгради, но…“ Когато го попитах какво му се вижда толкова рисковано в печеленето на много пари, той отговори: „Не знам. Просто го чувствам така.“

Стив Лазаридис ми каза: „JR не желае изкуството му да бъде само за пари. Той работи с по-различен морал. Но след като веднъж то е излязло от ръцете ни, не може да се направи особено много.“ Лазаридис отказва да прави сравнения между JR и Банкси. („Няма особено много прилики“, казва той.) И добавя: „Светът щеше да бъде по-добро място, ако в него имаше повече хора като JR,“

Но тези високи цели не дават отговор на един труден въпрос. Колкото по-скъпо става изкуството му, толкова по-силен става и контрастът между света, в който то се прави и онзи, в който то се продава. Колко време може да продължава така, без да плаща на моделите си?

„Мисля, че да се плаща на хората би отнело целия смисъл на работата“, отговори JR когато му поставих въпроса директно. „Това би отнело душата на проекта. Хората няма вече да го правят по същите причини.“

Но ако забогатее, няма ли да изпитва чувство на вина?

Той се смее. „Само поради това, че човек е бял по тези места, той вече е богат! Независимо от това дали баща ви е главен директор на Рено или има магазинче в предградията, за тях това е едно и също: ти си чужденец, значи си богат. Те няма да размишляват върху банковите ти сметки.“

„Онова, на което те се надяват много повече, отколкото на пари, е култура. Те високо ценят мисълта да представят един по-различен образ на самите себе си пред света.“

Източник

Габи Ууд е редовен сътрудник на лондонския The Observer. Освен това тя пише за Guardian и London Review of Books. Тя е автор на документалното изследване The Smallest of All Persons Mentioned in the Records of Littleness.

Коментари (6)

- 13-03-2011|Златко

Безкрайно възхитен и въодушевен! След медийните ескапади на оня хитрец Банкси (чийто филм все пак безкрайно ми хареса) това тук момче е като глътка свежа вода в жегата. Вярно, и тук пак за пари става дума в края на краищата, та дори за много пари, както става ясно, но все пак нещата са и човешки, и важни, и идеалистически.

Дай Боже повечко такива момчета и момичета, наистина!

- 13-03-2011|stan

Без естетическа и без идейна стойност. Единствено мегаломания в чистия и вид. Как иначе момче от гетата на Париж ще бъде забелязано, освен ако чрез благодарение на технологиите не увеличи нескопосаните си снимки до уродливи размери ?

- 13-03-2011|Златко - re:
stan писа:

Без естетическа и без идейна стойност. Единствено мегаломания в чистия и вид. Как иначе момче от гетата на Париж ще бъде забелязано, освен ако чрез благодарение на технологиите не увеличи нескопосаните си снимки до уродливи размери ?

Отсече нашичкият! Също като оня, дето седял под паметника във Виена и си викал: „две кила динамит му е майката, не повече…“ Иди после, че не си припомняй за онова „булгар, булгааар!“

Ама и аз съм за бой, дето се ядосвам тук на глупости. Хем си знам вече бройчиците, като роднини си ги познавам – и Станчо, и Майа любимата, и онзи господин Костов, и всички, които ми се обаждат любовно, „с малки суми, но редовно“, като от тотото.

За бой съм аз, за боооой…

- 12-05-2011|Странник

Интересен автор. С опасно различен подход и позиция.

Могат да го „убият“ с финансиране или ако успеят да го вкарат в центрове и фестивали за съвременно изкуство.

Дано успее да се опази.

- 25-06-2011|Christa - да се зарадваме

Хора, българи, как да ви нарека?

Майка ми би казала: „Да ви пикая на естетическите и ИДЕЙНИТЕ стойности!“ Не ме интересува коя дружинна ръководителка ви ги е набила в главите с капаци.

Радвайте се!

Не можете ли един път просто да се зарадвате, че едно момче работи с главата си, с ръцете си, със сърцето си. Че е явление като Еминем, Ксавие Найду и всяко друго момче, което е литнало нависоко.

- 25-06-2011|Christa

И не мислете първо как филанкишията може да го убие.

Защо не помислите как да му помогнете. Кой ви пречи? Кварталният милиционер ли?

Това момче заслужава само положителни мисли. Ако те са непосилни за вас, не цапайте форумите.

Универсализъм, популизъм, плутокрация

Автор: Александър Кертин

Чета в. Култура, бр. 7 от тази година. В един момент долавям някаква далечна, но определено неприятна миризма. Не идва от краката ми – човек не усеща миризмата на собствените си крака, само на чуждите. Миризмата е смесена: на сяра; и на катран…

Ето в какъв ред четох. Първо, обзорната статия на Т. Георгиева относно критериите за групиране на агентите, вербувани от бившата ДС, предложени от Александър Кьосев. После практическото ѝ приложение от Емил Григоров по отношение на Богдан Богданов. Тук редът малко ми се обърква. Със сигурност мога да кажа, че интервюто на Копринка Червенкова и Христо Буцев с Александър Леви оставих за накрая. В общото българско меню – нещо френско за десерт.

От Александър Леви, (чието име, впрочем, срещам за пръв път) научих нещо, което и преди съм си знаел. Популизмът, който, разбира се, е нещо лошо, съвсем случайно се срещал и на Запад. Но тук щял да се задържи задълго. От само себе си се разбира защо – защото което е френско, е универсално; а което е източно е популизъм; ако пък е „бугр“-ско, това си е направо простотия. (С българското етническо име от 13 в. се обозначава дуалистичната ерес на френските катари. В следващите векове то натрупва само негативни конотации. По време на Френската революция радикалният якобинец Жак Ебер преобръща смисъла на думата „бугр“ – в редактирания от него вестник „Льо Пер Дюшен“ тя вече е натоварена с положителен знак в съответствие със съотношението на силите в борбата за власт, както показва Ролан Барт в „Нулева степен на почерка“. В съвременния френски език думата се употребява със значения, близки до българската дума с която най-често се обиждаме един друг самите ние – „боклук“.)

„От само себе си“ ще рече: когато се гледа през „очилата“ на културните стереотипи. Дали и доколко те биват сваляни, когато се прави наука? Корените на популизма французите обикновено откриват в Русия, при руските народници. Така го обясняваше преди време пак във в. Култура (2007 г.) известният френски социолог Мишел Виевиорка. Като споменава бегло американската Народна партия, отива в Русия и коментира надълго и нашироко руските народници. За Франция изобщо не става дума в това интервю. Макар че пак надълго и нашироко се говори за съвременни политически практики, за стратегии на печелене и упражняване на власт и в тази връзка – за Саркози.

Но руските народници никога не са участвали в избори, камо ли пък да управляват. Избори, конституирането на определени форми на власт с участието на „народа“, тоест, чрез всеобщото тайно и пряко гласоподаване във времето на руските народници, има само във Франция. Якобинците въвеждат всеобщото избирателно право, макар и тяхната конституция да не влиза в сила. След революцията от 1848 г. Луи Бонапарт се явява на избори отново в условията на всеобщо избирателно право. И ги печели благодарение на френските селяни и дребни градски собственици, тоест, на „народа“. Превратът от декември 1852 г. е узаконен с плебисцит. Луи Бонапарт е динамичен политик, пътува из страната и държи много речи, които допадат на народа. Защото неговите изказвания са борбени. (Изказванията на Саркози също са „борбени“, той също се явява „говорител на народа“.) вж. Серж Алими – Монд Дипломатик, юни 2007 г. бр. 6)

Луи Бонапарт използва и политическия ресурс, произвеждан от католическата църква: ултрамонтанистката политика на папа Пий IX (проект за реставриране на традиционния ред) по думите на Рене Ремон „се докосва до тълпите и притежава истинско народно измерение… говори на сърцето, както и на разума. Целият народ е завладян от високотиражната преса, участва в поклоненията и се моли в големите храмове. “ („Религия и общество в Европа“)

Император Наполеон Трети не отменя suffrage universel – то остава да действа до края на управлението му. „Императорството“ съжителства безпроблемно с всеобщото избирателно право! На пръв поглед парадоксално, но разбираемо в идеологическата перспектива на Френската революция.

Едновременно с това във Втората империя се утвърждава властта на малкото хора с многото пари, наричана „плутокрация“. Пуританското схващане за икономически успех като умножаване на божията слава в света се изживява даже и в Англия. А във Франция и не го е имало. В този момент на преден план излизат хората, които прилагат борсовите спекулации – учителите на днешните „спекулативни играчи“, които ни докараха финансово-икономическата криза. Класическият пример тук е хитрината на Натан Ротшилд, приложена след битката при Ватерлоо. Точно по време на революцията от 1848/49 г. Херцен по неволя се запознава с неговия брат, парижкия банкер Джеймс Ротшилд. Този случай е описан в много интересната 39 глава на „Минало и размисъл“ с още по интересното заглавие: „Пари и полиция. Императорът Джеймс Ротшилд и банкерът Николай Романов. Полиция и пари“. С една смесица от ирония и симпатия заради помощта, която банкерът му оказва, за да си върне блокираните от Николай Първи пари, Херцен пише: „След месец и нещо тежкият на плащане търговец от I-ва гилдия Николай Романов, сплашен с фалит и с публикуване във „Ведомости“, плати по височайшата повеля на Ротшилд незаконно задържаните пари с лихвите и лихви върху лихвите, като се оправдаваше с непознаване на законите, които той действително не можеше да знае поради общественото си положение.

Оттогава ние с Ротшилд бяхме в най-добри отношения; в мое лице той обичаше полесражението, на което би Николая, аз бях за него нещо като Маренго или Аустерлиц и той няколко пъти разказваше в мое присъствие подробности по работата, леко усмихнат, но великодушно щадейки бития противник“.

Малко по-нататък Херцен добавя едно много съществено наблюдение: „Във Франция, казва той, „полицията е най-народното учреждение; каквото правителство и да вземе властта в ръцете си, полицията му е готова, част от населението ще ѝ помага с фанатизъм и увлечение… ще му помага при това с всичките страшни средства на частните хора, каквито за полицията са невъзможни.“… И още по-нататък обяснява какви са условията, които правят възможна ефикасността на полицейското шпиониране. Ще го цитирам, въпреки че съм противник на мисленето по аналогия. Обяснението според Херцен трябва да включва „онова нравствено равнодушие, оная колебливост на мненията, които останаха като утайка от редуващите се революции и реставрации. Хората свикнаха да смятат днес за героизъм и добродетел онова, за което утре пращат на каторга; лавровият венец и клеймото на палача се сменяха по няколко пъти на една и съща глава. Когато свикнаха с това, нацията от шпиони бе готова“. (Минало и размисъл, т. 2)

По това време дори мощният папа Пий IХ, който се противопоставя радикално на модерното „зло“ забравя едно традиционно зло, срещу което е проповядвала векове наред християнската църква – лихварството; по-точно, изкусно го заобикаля. Този национал-популизъм е подчинен на идеята за „добрата“ нация – добра, защото което е френско, то е универсално. Но в строгия поглед на учения-социолог картината изглежда по-сложна. В една лекция със заглавие „Историческото образование“ Емил Дюркем казва, че основна черта на френския национален характер е универсализмът, но веднага след това нюансира това твърдение със следните думи: „В известен смисъл ние сме универсалисти по-скоро в идеите, отколкото в постъпките. Ние може би повече мислим, отколкото правим за човечеството. И всъщност не без основание често сме били упреквани в шовинизъм. Този ни противоречив характер… прави така, че докато в моралните и в политическите си понятия се абстрахираме от всяка национална разлика, то в същото време демонстрираме едно крайно подозрително национално самолюбие“.

И аз така мисля. Защото в средата на 19 в., века на национализма, Франция разработва и внедрява в Османската империя проект за обединяване на мюсюлмани и православни християни в единна „османска нация“ от граждански, тоест, модерно-универсалистки тип. А в настоящия момент, във века на глобализацията, Марин льо Пен има най-голяма електорална подкрепа и току-виж станала и президент на Франция.

Ето че можем да мислим популизма и като роден в „люпилнята на революцията“ според израза на фон Гнайзенау. Той се проявява най-напред като масова национална мобилизация по време на Наполеоновите войни, разпространява се на изток, в Германия и все пó на Изток (в културния смисъл на понятието). Но и на Запад. През 60-те години на 19 в. английските либерали подготвят нов избирателен закон. За част от партията той се оказва твърде радикален и поради това, неприемлив. Разцеплението в партията предизвиква оставката на Джон Ръсел. На власт идва консервативно правителство, начело с престарелия граф Дерби (със „севастополската костурка“). Фактическият ръководител на правителството е добре известният на всички българи Бенджамин Дизраели. Той бързо схваща, че едно разширяване на избирателните права ще включи в електоралната маса граждански единици, обединени в градски и селски общности с консервативни ценностни нагласи. Избирателната реформа, която провеждат консерваторите, дава избирателни права на близо два пъти повече англичани, огромна част от тях са „пролетариите“ на Маркс. Този „аристократически популизъм“ е различен от френския.

Още по-различен е американският. През осемдесетте години на 19. век в САЩ се появява партия с името „народна“, наричана също така и популистка (Populist party). Само че тя обединява хора, които искат да останат верни на Джеферсъновите идеали. Днес в интернет някои цитират следната негова мисъл: „Аз вярвам, че банковите институции са по-опасни за нашите права и свободи, отколкото въоръжените армии. Ако американците някога позволят на частните банки да контролират парите в обръщение първо чрез инфлация, после чрез дефлация, банките и корпорациите около тези банки ще отнемат цялата лична собственост на хората. И един ден децата ще се събудят бездомни на континент, завладян от техните бащи“.

Не знам в какъв контекст е казал тези думи, затова няма да ги коментирам в духа на днешното всенародно „разбирачество“ (с тази дума самите „разбирачи“ се иронизират един друг). Факт е обаче, че хиляди американци загубиха жилищата си от началото на кризата. И то след като механизмът на нейното предизвикване бе описван още през 2007 г. Статията на Фредерик Лордон в Монд дипломатик, например, започва със следните изречения: „Бурята, която днес се разразява на финансовите пазари, ще се отрази на световния икономически растеж, смята заместник-генералния директор на Международния валутен фонд (МВФ) Джон Липски. Правителствата на САЩ, европейските държави и Япония, които много по-силно от него искат да успокоят общественото мнение (и инвеститорите), твърдят, че колебанията на борсата са само малко облаче в безоблачното небе. Поводът за това безпокойство е фалитът на американския пазар за недвижими имоти, пренаситен с безогледно отпускани кредити; сумата на ипотекираните вземания само за т. нар. високорискови кредити ще достигне 1 300 милиарда долара; между един и три милиона американци могат да се окажат принудени да продадат жилищата си“ (Монд дипломатик, септември 2007 г. бр. 9).

По-важно за нашата тема обаче е това, което Джеферсън казва в писмото си до полк. Карингтън (1787 г.) по повод въстанието на дребните фермери – че ако народът, хората, бъдат пренебрегнати, ако бъдат отблъснати от публичните дела, то управниците ще се превърнат във вълци.

В края на 19 век много американци са вярвали в идеалите на Томас Джеферсън. Американският историк Ричард Хофстадтър дори смята, че в прогресивизма се проявява и старата англосаксонска протестантска традиция, моралният идеализъм, който идва от старата Англия и се развива по-късно в американската Нова Англия. Един от тези американци е Хенри Демарест Лойд, сочен за „бащата“ на „журналистите-боклукчии“. В своите книги „История на големите монополи“ (1881 г.) и „Богатството срещу общото благо“ (1894 г.) Лойд проследява процеса на концентрация на капиталите в САЩ и конкретно „пазарните“ трикове на Джон Рокфелер, с които довежда до фалит по-малките рафинерии, преди да ги погълне „октоподът“ Стандарт Ойл. За да направи обобщението: „Свободата създава богатството, богатството разрушава свободата“.

Критиците на монополизма дават началния тласък на движението за ред и реформи с името прогресивизъм. То е насочено на първо място към корпоративните плутократи, които корумпират държавните институции, превръщайки ги в „политическа машина“ за узаконяване на своите частни интереси. Прогресивистките идеолози настояват институциите да бъдат върнати в ръцете на гражданите, а законите – да гарантират равни възможности за различните икономически субекти.

Някои наричат идеалите на Лойд и първите прогресивисти „утопия“, други – социаллиберализъм, трети – либерализъм, който си спомнил своите религиозни корени. Все едно, това е същността на американския „популизъм“, който частично постига своите цели. В същото време протестантско-еврейският алианс, който управлява едрия капитал и е по-прагматичен, намира средния път: тръстовете биват разделени на разумни и неразумни, „добри“ и „лоши“ (според добрата стара манихейска традиция.) „Добрите“ на практика подкрепят гражданските инициативи на прогресивистите против корупцията, за въвеждане на правов ред и засилване влиянието на президента в качеството му арбитър. Някои историци изтъкват тук ролята на Дж. П. Морган, който по време финансовата криза (паниката) през 1907 г. действа като финансов министър с извънредни пълномощия – заключва нюйоркските банкери в библиотеката си докато разберат, че трябва да се бръкнат по-дълбоко в джобовете, за да не се срине Нюйоркската фонодова борса.

Общата „национална“ платформа на всички „добри“ е световната мисия на американците, ангажирани със свободата.

Общата платформа, на която стъпва „популистът“ Бойко Борисов бих определил като културноисторическа. Нейните строители са много, но на първото място трябва да поставим Бенковски, който в Оборищенското събрание взема на едно „невинно парче хартия“ пълномощно да се разпорежда със съдбата на българския народ. Всички знаем как той сърцераздирателно призовава на помощ селяните от село Мечка, („мечени с мечкарските шишанета“), за да се справи с опозицията в лицето на Иван Соколов и другите „философи“ и „даскали“ в Оборищенското събрание. Речта, която Бенковски произнася след този „плебисцит“ е направо смразяваща. Да си припомним думите на Захари Стоянов: „Лицето на Бенковски светна от радост. Той изгледа диктаторски на послушните представители; хвърли тържествующ поглед на опозицията, която и така беше вече поражена, защото едно махване на Бенковски можеше да ги погуби; на първите каза „благодаря за предаността“, а вторите (опозицията) покани иронически да пристъпят вече към вишегласието, защото било време“. Казано по-наукообразно, тук действа фигурата на „апостола“, който обаче не е в мистична връзка с трансцендентния Бог, а с една земна, политическа Сила.

Горе-долу в същото русло тече и „свободуването“ (Хр. Гандев) в автономното българско княжество. Макар че по инерция продължаваме да славим Търновската конституция като „една от най-демократичните“ в света, знаем много добре, че тя най-често е била само фасада на лични режими и диктатури – от такава история е моделирана българската политическа култура.

По-конкретната, социалнопсихологическа „платформа“ на която стои Бойко Борисов е едно достатъчно ясно изкристализирало чувство – чувството за непоносимост. Непоносимост към Партията, упражнявала в миналото неограничена власт, смесица от най-безочлива демагогия и най-груба полицейщина. Непоносимост към лицата с партийно-полицейска самоличност, доколкото самоличността се определя от личната биография, а не от субективното самопреживяване или от скалъпения по чужди модели „имидж“. Лицата с такава самоличност са не само Румен Петков и Михаил Миков, а и синът на комунистическия функционер от „висшия ешалон“ Димитър Станишев, наричан Сергей Дмитриевич. Така го наричат не само партийните опоненти, а и най-обикновени хора, които се чувстват два пъти излъгани от едни и същи хора: първо със „светлото“ комунистическо бъдеще и втори път със социалистическия характер на „реформираната“ партия, управлявана от новоизпечени плутократи – чиста проба плутократи, които директно и с банкови трикове заграбиха всички пари в държавата, включително спестяванията ни. (Впрочем, защо трябва да имаме ефективно училищно образование (учебни програми, учебници и добре подготвени учители), ако заемането на високи позиции в държавата става единствено по партийно благоволение и ако пред очите на всички министър-председателства знакова личност – син на висш партиен функционер от епохата на комунистическата диктатура???)

Най-важното, което искам да кажа е, че тези хора, техните бащи, чичовци и т. н. с една дума – Партията – са причината десетки хиляди българи днес да бъдат наричани „доносници“ (поставям думата в кавички заради тяхната все по-усложняваща се типология, с която А. Кьосев може би се оправя, но аз – не). И с всяка нова порция отворени досиета тези хора продължават да подхранват нашият стар национален махмурлук, колективната невроза, която се излива в патриотарски декларации, гневна моралистика и злорадо шегобийство. За мен най-непоносимото е, че тези хора имат наглостта да ни учат на социална етика като застават в позата на образцови демократи. Сякаш нямат нищо общо с това, което се обозначава с думата „полицейщина“! Приличат ми на оня наш човек, който се мъчел да си спомни един американски град с нещо съветско в името си и накрая се сетил – ставало дума за ЧеКаго! Само че номерът на нашите „образцови“ демократи от ЧеКаго този път няма да мине. Днес, в условията на формална демокрация България не може да бъде полицейска държава, защото българите не са склонни да сътрудничат на държавата, да подкрепят закона и служителите на реда. Това всеки българин го знае – от университетските професори до контрольорите в градския транспорт. Ако го правят, то е от страх; а днес българите се страхуват повече от мутрите, отколкото от служителите на реда; и когато имат пари, въобще не им пука от така наречения съд.

Бойко Борисов може и да е популист, но най-малкото чувствата, които поражда са по-разнообразни. Може да ни разсмива, например. Понякога изглежда като Христо Стоичков, когато вкара гола на Гърция на световното първенство – небръснат, предизвикателно и страшно ококорен – човекът вкарал гол на най-старите ни врагове! Шегувам се, разбира се. Признавам, обаче, че както съм се радвал на някои голове на Стоичков, така мога да се зарадвам и някоя Бойкова реплика. Но това не значи, че съм прост човек, поне според мен. Значи, че притежавам това, което се нарича „колективна идентичност“. Значи, че и аз съм човешко същество и нищо човешко не ми е чуждо. В този смисъл значи, че макар скрито да цитирам Маркс, нямам никакви връзки с Партията и с трудно определимата в политологически и в каквито и да е термини група хора, свързани с нея и помежду си като „жабешки яйца“, както би казал Томас Мюнцер. Национално съгласие – да, необходимо е; но днес то не може да бъде постигнато чрез тази „жаба“ и с главната роля на „жабешките яйца“! Освен това въпросът е не около кого, а около какво може да бъде постигнато. Ще видим…

Впрочем, между „колективна идентичност“ и „типичен българин“ (имам предвид текста на анонимния „народопсихолог“ от „Либерален преглед“) има разлика. Колективната идентичност има равнища и специфики от социокултурен характер, както и индивидуално-психически въплъщения; докато понятието „типичен българин“, може да бъде изработено по „типично български“ начин, познат още на Петко Славейков. В статията си „Оправдание и свестявание“ той пише следното: „…Българинът не гледа и не показва освен опаката страна на сънародника си и съотечественика си, не мисли освен с недоверие за добрите му разположения и ако е дотолкова скромен, щото да не му приписува злонамереност, то все пак усеща наслаждение някакво да слуша да говорят хули и укори за брата му, за ближният и като че се радува да го види охулен и унизен. От що произхожда това? Не е ли от злъчният призм, през който съзира той предметите?“

В края си позволявам да отправя едно послание към българските – направо ме е страх да кажа думата „интелектуалци“! – пишещи хора „отляво“ и „отдясно“, които се тревожат за демократичните ценности, застрашени от популизма на Бойко Борисов. Нека пренасочат част от амбициите си от властта към най-важния проблем, който е на дневен ред през последните години – реформата в образованието. По него може да се работи независимо от това какво е правителството и кой е министър-председателят. Защото е фундаментален и дългосрочен национален проблем: българската нация е родена в училището, там може и да загине! Доброто, което би могло да се случи в него е: с прецизно подбрано учебно съдържание през следващите две десетилетия училището да обучава българчетата в такава култура, която постепенно ще разглобява „злъчния призм“ у нас и ще ни помага да се издърпваме едни други от казана.

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (4)

- 15-03-2011|Златко

Надявам се да съм разбрал нещата правилно. Теоретическата част на текста не ми позволи да схвана ясно авторската позиция, защото останах с впечатление, че тук се критикува както заплахата от всенародни диктатури – впрочем, други няма, по мое мнение, защото всички велики диктатори са съществували единствено поради поддръжката на това митично чудовище, „народа“ – така и злата плутокрация, която според мен е всичко друго, но не и част от „народа“. Тоест, тук откривам критика както срещу популизма, така и срещу „капитала“. Не че това е невъзможно, но самият аз бих искал да видя малко по-ясно каква точно е връзката между тия две неща.

А инак, за да стигна до собственото си разбиране на нещата, демокрацията е единствено възможната дългосрочна форма на управление не защото е нещо кой знае колко добро или ефективно (дори напротив, всички авторитарни общества са далеч по-добри когато става дума за налагане на „ред и законност“ – което обикновено означава монополизиране на корупцията, разбира се), а просто защото поставя достатъчно пречки пред възможностите за монополизиране, и то не само в областта на икономиката. Демокрацията е всичко друго, но не и „глас народен – глас Божи“, ако някой все още не е разбрал това. Разочаровани или не, всички ние рано или късно ще трябва да приемем, че демокрацията ни гарантира едно-единствено нещо: че никой или никои частни интереси не могат да се превърнат в управляващи обществото за дълги периоди от време. Нещата могат и да изглеждат другояче, погледнати през очите на „обикновения“ човек у нас, който открай време има един-единствен враг – „те“, които и да са те: чужденци, бързо растящи малцинства, плутократи, корумпирани политици или просто съседите, които простират прането си пред прозореца му. И все пак, колкото и глупаво да ви прозвучи това, аз живея с убеждението, че България още никога не е била толкова свободно място, колкото днес. Никога, през всичките 1300 и повече години! И основната причина за това е именно нещото, което вече казах по-горе: днес вече е изключително трудно, ако не и невъзможно, да се наложи нечий частен интерес като властващ над всички останали. И това се отнася на първо място – и над всички останали! – до онзи най-силен и най-примамлив от всички частни интереси, така нареченият „глас народен“. Едно общество, което не познава механизми за защита на независими и различни от популярните мнения и интереси, не познава и не може да познава свободата. Само там, където има реална възможност за някакъв вид противопоставяне срещу популярната воля – била тя всеобщото желание за „наказване на виновните и корумпираните“ (което, не дай Боже, някой ден като нищо ще направи от Сидеров президент), или просто „средния вкус“ в изкуство, култура и литература – само там, подчертавам, има някакви изгледи за реална свобода. И, макар че в сегашния си български вариант тази гаранция на индивидуалните свободи води единствено до едно колективно преживяване на всеобщ хаос, насърчавано гръмогласно от така наречените „медии“, то алтернатива няма и не може да има. Всичко друго е вече познато. А това тук, грозничкото, неугледното, поне има някакви шансове да израсне до нещата, които гледаме с такава жадност, когато си мислим за „цивилизацията“. Така че, щем не щем…

- 20-03-2011|Аврам

Силни и точни думи: „българската нация е родена в училището, там може и да загине!“ Не го възприемам като пророчество а като повик за пробуждане и подреждане на духовния и социален хаос. Без да бъда прекален оптимист, през последнете 7-8 години забелязвам едно макар и бавно подреждане и появата на нов тип функционалност на обществото свързана с правилата на демокрацията. Съгласен съм със Златко че България се намира в уникална ситуация в историята ни. Това е свързано както със собсвеното ни бавно съзряване така и с глобалната еманциапация на нациите, която действа облагородяващо и дисциплиниаращо.

- 21-03-2011|suhi

да беше казал нещо за народната милиция; а училището ще загине още щом се пуснат вътре родолюбивите преподобни християне.

колкото народопсихологията – само у нас това чудо още минава за наука.

- 29-04-2013|Солев

Волен знае как да управи нещата, а това че го сравнявате с нацизма означава че явно нямате мозък да го разбетете сами а се довярявате на облъчването от медиите.

Истории с пиана и рояли

Автор: Ицко Финци

Рупето и Васко Спасов харесаха „Куфара“. Те са джазови музиканти. „Ако имаше едно пиано тука…“, каза Васко. „О-о…“, каза Рупето. (Той заеква и затова избягва дълги изречения). „Куфара“ е в мазе. Или по-скоро сутерен. Има три помещения – в едното е барът с високите столове, а в другите две са масите с пейките. Свързва ги сводест отвор. В ъгъла най- в дъното има камина. Никъде няма врати. Освен входната и тази за тоалетната. Сумрачно е и е бедно. Схлупено е. Аз казах: „Мога да донеса едно пиано“. Мислех за пианото, което едно семейство приятели, заминавайки за Канада, бяха оставили на разположение на Гинка (моята бивша съпруга) – да прави с него каквото намери за добре, а тя ми го предостави за да го настаня в дома на млади мои съседи, които имаха малка дъщеря, та да проверят дали няма да се запали по свиренето, но не, не се запали, само дрънкаше на него, чувах я през стената, не беше акордирано, звучеше фалшиво и аз си го взех у дома.

Тия премествания се правеха от специалисти по пренасяне на пиана.

Наех пак същите и с тяхното камионче пренесоха пианото от вкъщи – в „Куфара“. Руско пиано. Черно, лъскаво. „Латвия“. Предварително бяхме обсъдили на кое място ще бъде поставено. Пасна идеално. Ести беше щастлив. Ести е собственикът на „Куфара“ и пуска по уредбата само джаз. Само джаз. Той е влюбен в джаза.

Когато се развеждахме с моята съпруга Гинка – професионална пианистка (това стана преди демокрацията), купих за нея, за новото ѝ жилище едно ново пиано, защото нейният роял остана при мен в апартамента, който тя напусна, без да вземе нищо. А там, където се нанесе, не можеше да влезе роял – беше малко таванско ателие. Роялът беше голям, не концертен, малко по-малък от концертните. Три четвърти да кажем.

А как стана наш ли? Кирил Дончев, приятел, композитор на театрална и филмова музика, реши да купи роял на сина си Антони – също музикант, намери един и заедно с жена си Стойка поканиха Гинка да отиде да го види и да си каже мнението. Гинка категорично го препоръча. Черен „Bechstein“ от преди близо 100 години, запазен и звучен. Но синът им нямаше подходяща квартира за такъв роял. Казах на Кирил: „Купете го, за да не го продадат другиму и го сложете у нас. Имаме много широки стълби и лесно ще влезе, а междувременно ще търсите удобна квартира за Антони“. Така и стана. Живея на втория етаж. От входната врата до голямата стая няма никакви завои. Носачите тогава взимаха по сто лева на етаж както за сваляне, така и за качване на рояли. (Сега взимат по-малко).

Почнах да търся във вестниците обяви за жилища под наем. За Антони. Подходящите ги съобщавах на Кирил и Стойка. Минаха няколко месеца. Антони обяви, че ще се ожени и родителите му решиха да отстъпят на младоженците току що завършения техен апартамент в блока на Филмовите дейци. Сватбен подарък. И Антони и жена му заживяха там. Но този апартамент беше на последния, на 17-тия етаж на блока. Значи качването на рояла щеше да струва 1700 лв., защото нямаше как да влезе в асансьора. Плюс 200лв. за свалянето от вкъщи – 1900 лв. А самият роял струваше 3000. По-добре да купят едно ново пиано – с асансьора – и право горе. Отказаха се от рояла. И аз започнах да го изплащам на Кирил и Стойка. След година и половина (или повече?) стана наш. След развода още дълго стоя у дома. Бях го обикнал. Такъв хубав тон имаше, че колкото и примитивно да съставях акомпите на лявата ръка, пак излизаше красиво. Имам не знам как образувало се вярно чувство за хармония (от малък свирех на акордеон, а там акордите на басите са готови и подредени), знам всички пиеси по слух (и ги аранжирам винаги в до-мажор или ла-минор, зависи), но нямам техника. Самоук съм. Този роял обаче не даваше да се разбере това. Поне в моите уши звучах понякога изумително. Дори съчиних една сутрин пиеса, която приятелите признаха и я свиреха после в „Куфара“ – звучеше им като фокстрот от филм на Чарли Чаплин.

Но когато Гинка най-после се сдоби с обширно жилище дойде моментът роялът да отиде при нея. Тя имаше нужда от точно такъв тон – на роял, а не от тона на малкото гедерешко (ГДР – германска демократична република) пиано. Заех се с пренасянето. Намерих една нова музикална къща, която се занимавала и с пренасяне. Собственикът дойде у дома и видя рояла, после го заведох в жилището на Гинка (то е на първия етаж на стара 4 етажна кооперация) и като видя стълбите каза: „Да, роялът може да влезе, но ще трябва да изрежем железните парапети“.

След два дни се обадих на познатите ми преносвачи. Младият им шеф след като видя рояла, а после стълбите при Гинка каза: „Да, ще го вкараме“. „А парапетите?“ – попитах. „Не пречат“.

Мисля, че роялът влезе само с помощта на някакви висши сили. Преживях събитието неочаквано дълбоко. (После не спах цялата нощ). Тримата преносвачи (начело с младият шеф) първо го разглобиха, разбира се, махнаха му капака, после краката и клавиатурата. Но това, което остана беше огромно, тежко черно чудовище. Бяха го изправили по дължината му и така беше най-неудобен за хващане. Но тази беше единствената възможна позиция. Вярно, таваните на кооперацията бяха високи, но стълбите и площадките твърде тесни. Само младият шеф беше огледал предварително пътя от входа долу до апартамента, а другите двама не знаеха какво ги чака. И слава богу, защото иначе не биха поели нагоре. И всъщност, мисля, единствено неговите команди кой накъде да завие и откъде да повдигне в критичните моменти (и не команди – това бяха ужасяващи застрашителни викове) не позволиха на изнемогващите мъже да се предадат пред гигантското тяло, пред опасността от заклещване или сгромолясване на рояла надолу по стълбите.

Музикалният инструмент за музиканта е нещо свято, като жив човек. И всяка беда с инструмента той я преживява като рана в собствения си организъм. Наблюдавах Гинка. Тя слизаше по стълбите и се качваше, влизаше, излизаше от апартамента. Като луда. Изглежда и аз съм музикант, защото такова напрежение изпитах, че накрая бях разбит. Бях разстроен, изтощен и озлобен. Имаше две натъртени места отстрани под основата на клавиатурата.

Но влезе ! Роялът влезе! Станало беше чудо!

Значи: роялът от вкъщи е при Гинка. Пианото на канадските приятели: от съседското семейство е дошло при мене, но от моята къща е пренесено в Куфара. А от онова таванско ателие, бившето жилище на Гинка (то стана софийска квартира на нашия син Самуел – актьор в Берлин), гедерешкото пиано дойде вкъщи. Не мога без пиано. Обичам да свиря на пиано. От малък. Винаги сме имали пиано. Нямахме мебели, живеехме под наем, но имахме пиано.

О, в „Куфара“ ставаха чудесни празненства. Обикновено предния ден Рупето се обажда по телефона на когото от нас намери и на следващата вечер там сме и Еко, и Георги Дончев, и Васко Спасов, и Мишо, и Пармака – т. е. контрабас, тромбон, тромпет – и аз с цигулката. А Рупето и Пармака – пианисти. И приятели, приятелки. И редовните посетители на бара. В камината горят дърва, уютно е. Да, пие се, естествено, но няма пияни. Има хора очаровани, изненадани, радостни, че са попаднали на жива музика. При това винаги импровизирана. Като на домашен концерт. Понякога наистина се случваха върховни музикални преживявания. За мен бяха такива.

Но един ден от Канада дойде вест: пианото да бъде занесено у едно роднинско на канадците семейство, чието дете трябва веднага да започне да се учи да свири.

Викам преносвачите и „Куфара“ осиротява.

Пак се събираме там, говорим си, разказваме си това-онова, но не е същото.

Няколко седмици по-късно Еко изведнъж се сеща: „О, аз имам пиано в един апартамент в Младост 4. Дали да не го докарам? Вярно, марка „Орфей“, но… пиано.“

Не бях чувал за такава марка.

И след няколко подканяния от наша страна Еко го докара в „Куфара“. Светло-бежово пиано. Изглеждаше не зле. Българско, произведено незнайно кога във фабрика „Кремона“, Казанлък. Ести извика акордьора Косьо. Той го постегна и животът в „Куфара“ пак стана прекрасен.

Не за дълго обаче. Пианото марка „Орфей“ скоро грохна. Беше си старо. Клавиши хлътваха и не се повдигаха повече, струни се късаха, педалите отказваха, стана фалшиво. Споглеждахме се „Не, не става… Пречи ни. Ядосва ни…“ Еко каза „Да, съгласен, и на мен не ми харесва, но как се захвърля пиано?… Как се постъпва с пиано, което е за боклука?“ Нямахме отговор.

Аз казах: „Хайде да направим представление: чупене на пиано. Ще го трошим и режем пред публика. Докато не стане на малки части. Търпеливо, методично“. Погледнаха ме учудено, с недоумение. Бяха музиканти. Звучало им е като „Хайде да заколим старица“. Еко даже се смути, обиди се, развали му се настроението.

На следващото събиране в „Куфара“ пианото „Орфей“ го нямаше. Еко го бил продал за символичната сума от 200лв. на една приятелка с малко дете. Помълчахме. Попитах „Искате ли да съберем пари – по 100лв – и да купим евтино пиано на старо?“ Да, всички искаха. Прибрах се вкъщи, влязох в Интернет и открих едно за 450лв. Жената, която се обади на телефона ми каза адреса, там живеела някаква баба, каза ми ако ми хареса да оставя на бабата сумата и да го взема. Заведох акордьора Косьо. Черно, немско, неизвестна марка, от преди войната. Той каза „Добро е, много добро за тези пари“. Разказах на момчетата. Еко ми даде само 50, от другите чух „сега нямам“, а някой попита „ама струва ли наистина?“. И разбрах – не им се дават пари. И си помислих „А защо да не го купя аз. После ако им хареса ще си разделим сумата, ако не – ще си остане мое, но ще седи в „Куфара“. Това, че ми акомпанираха докато свиря и се забавляваха с моите интерпретации ме разнежваше, бях им признателен, защото те са професионални музиканти от висока класа, а аз?… Да, като дете ми се събират пет години уроци по цигулка, но в джаза съм прохождащ и наивен, смешен. И върнах 50-те лева на Еко.

Обадих се на познатия млад шеф на преносвачите, казах на Ести кога да ни чака и пианото се разположи на празното място. Косьо веднага го акордира…

Какво нещо е частната собственост!… Помислих си: „Ами когато ни няма, посетители ще го пипат, ще тропат по клавишите, не се заключва“. И още на другия ден го измерих, купих от магазина за завеси и чаршафи – втора ръка (точно под нас) евтин плюш на килограм и му уших калъф. Взе ми един следобед. Имам шевна машина марка „Тула“. Съветска. Обичам и да шия.

Облякох пианото и зачаках останалите. Когато дойдоха, получих ефекта, който очаквах – всички ахнаха. И казаха „Цар си Ицко“.

Но идеята да чупим пиано пред публика не ми излизаше от главата. Само не знаех как това чупене да послужи за нещо, да значи повече от обикновено зрелище, И рано една сутрин ми хрумна как да стане. „Защо да не е роял?“ – се попитах и всичко нататък се подреди. Седнах и почнах да пиша. Ето какво излезе:

„КОНЦЕРТ ЗА ДУШАТА“

Синопсис:

Ицко Финци (цигулка), Румен Тосков (пиано) и Веселин Веселинов-Еко (контрабас) изнасят в зала „България“ концерт от миниатюри: известни танга, пиеси за пиано, за цигулка, арии из опери, валсове, аранжирани за трио – салонна музика в прочувствено изпълнение. Висок е респектът им към класиката. (На афиша трябва да пише „Концерт за душата“ и да личат имената на композиторите). Отначало всичко е както трябва – ръкопляскания след всяка пиеса, Публиката е разнородна – от прехласнати възрастни меломани до шумни тинейджъри. Поведението на някои от младите обаче започва да смущава. Те се държат съвсем фриволно – не им харесват нито пиесите, нито артистите, говорят високо, споделят го със съседите си. Това са инструктирани предварително от Ицко Финци „подстрекатели“ Те постепенно заразяват заобикалящите ги юноши и всички започват да се смеят, да освиркват, да се подиграват на музикантите. Тримата често се споглеждат, предчувстват провала си и контрабасистът за да „спаси положението“, кани една своя позната – известна фолк-певица седнала на първия ред, звезда на „чалгата“, да изпее нещо с тях. Тя е облечена екстравагантно и, подканяна от изненаданата възторжена младежка публика (гимназистите са доведени организирано), без притеснение се качва на сцената и запява най-популярната си песен. Контрабасистът и пианистът (добри импровизатори) ѝ акомпанират. Една част от зрителите в залата е объркана, но другата, по-голямата, запява заедно с нея – младите знаят наизуст текста (както е и всъщност с повечето песни от този репертоар). За контрабасиста и пианиста подобно „отклонение“ от програмата е просто закачка с публиката, но цигуларят е потресен, обиден, чувства се опозорен. Ицко приема внезапния обрат за предателство спрямо изкуството. И енергично напуска сцената. Скоро се връща, Носи със себе си не цигулката, а някакви механични инструменти. И се нахвърля върху рояла първоначално удряйки с огромен 7 килограмов чук краката му (роялът се килва) и капака (разцепва го на две), а сетне и дупчейки стените му с „канго“ (тип бор машина) и режейки го с електрически трион. Публиката отначало онемява, а после избухва в протест – с възклицания, викове, писъци, настъпва всеобща суматоха (нали има подготвени подстрекатели). Ицко обаче не спира, а колегите му не смеят да се приближат – може да ги пореже. Някой зад сцената дръпва шалтера, за да спре електрическия трион и настъпва пълен мрак. В един миг настава тишина. Уморен и отчаян, цигуларят оставя триона, осветява с фенерче лицето си и произнася реч за скалата на неговите ценности и че няма никога, докато е жив, да се примири с пошлостта на чалгата. През това време на сцената са се качили извиканите по спешност полицай и лекар в бяла престилка. Също с фенерчета. Лекарят прошепва нещо на певицата, Токът междувременно идва. Тя се приближава бавно до цигуларя, прегръща го нежно и с микрофона в ръка запява… Ave Maria от Шуберт. Контрабасистът и пианистът (на полусчупения роял) ѝ акомпанират. И публиката подема мелодията със затворени уста (първи започват подстрекателите). Цялата зала пее Шуберт. Пее полицаят, пее лекарят. Само Ицко не пее. Песента свършва – оглушителни овации, свиркане с уста и викове по американски. Младите от публиката хукват към сцената и се скупчват около певицата, боричкайки се за автограф… В другия край стои и ги наблюдава съкрушен, доведеният до отчаяние цигулар. Еко взима микрофона и обявява: „Ние подаряваме хонорарите си за поправката на рояла!”.

Край на концерта.

Познавах млада кинорежисьорка. Посветих я в идеята. Тя я прегърна, хареса я, запали се. „Да, ще стане уникален филм, всичко трябва да бъде абсолютно достоверно, автентично, ще намеря студенти кинооператори от Академията, трябва да снимат най-малко шест камери едновременно от шест различни гледни точки“…

И работата тръгна. Тя се зае с „подстрекателите“, с младежката публика (беше раздала по гимназии кочани с билети), с действащите лица – коя да е певицата, кой – лекаря, кой – полицая. Уговори операторите – студенти от НАТФИЗ. (Всичко това искаше много ходене). Аз пък – със спонсорите. Събрах три хиляди лева. Останалите пари трябваше да дойдат от продадените билети. Намерих скапан роял за 500 лв., запазих дата в зала „България“, поръчах афиши, (напечатаха ги), пуснаха билети на каса, намерих къде дават под наем канго-машини и електрически триони, (запазих една машина и един трион за датата на концерта), уговорих се с преносвачите за вкарването на купения роял в залата, обадих се на Косьо акордьора – да го настрои на сцената непосредствено преди началото, избрах пиесите, нотите, съставих програмата, събрах Рупето и Еко на репетиция. (Те свиреха смутено и все питаха наистина ли ще удрям рояла с чук)… Лиза (така се казваше режисьорката) откри фолк певица, уреди срещата ни с нея в един луксозен хотел в Пловдив, заминахме за там, тя пристигна от Панагюрище, (пазеше я телохранител), разбра какво искаме, зарадва се, че ще участва, не поиска пари (беше мила, женствена, интелигентна и красива)…

Три дни преди събитието получих някаква стенокардия, силна тежест в областта на сърцето, изтръпване на лявата ръка, болка в плешката и лекарят ме посъветва да не рискувам. Касаело се за живота ми. Настояваше и аз постъпих в кардиологична болница.

От момента, в който решихме с Лиза да отменим концерта, стенокардията ми мина.

След 5 дни излязох от болницата здрав, но с горчивото чувство на човек, който е разбрал, че вече не е способен на велики дела.

Бях на 73.

* * *

Като малък рядко ходехме на ресторант, но когато отивахме – баща ми майка ми сестра ми и аз – винаги свиреше салонен оркестър и аз се залепвах до подиума. Свиреха възрастни хора, седнали пред пултове с ноти – все като че уморени, малко анемични, безразлични. Но внимателни. Не правеха грешки. Пиано, две цигулки, виолончело, кларнет, флейта, тромпет. От тогава знам думата потпури. Свиреха потпури из опери или оперети – т. е. най-мелодичните места от увертюрите и някои от ариите. Или балетна музика. Или миниатюри от класици. И баща ми, и майка ми познаваха кое от къде е, от кого е.

Представиха ме преди 5-6 години на собственика на „Хамбара“ и аз казах „А защо, господине, не купите едно пиано, толкова ще подхожда на тази обстановка“. Разбира се, представях си как аз свиря, а някой от младите ми приятели ми акомпанира. Тогава още играех в театъра, но ми минаваше през ум, че на старини може би ще се препитавам със цигулката в някой локал.

В „Хамбара“ също влезе пиано.

В кооперацията, където живея, съседният апартамент е тристаен. В едната стая живееше Людмила Лаптева. Казвам живееше, защото тя почина. Почина пред мене…

Познавах Людмила още от уроците по руски език за телевизията. Тогава беше хубава, женствена, беше лингвистка и преподаваше правилата, граматиката, а ние – трима актьори – постоянни герои – изигравахме наивни сценки на руски – илюстрирахме преподаденото. И това се филмираше предварително – веднъж седмично в продължение на две години. После нашата група се разтури, уроците ги правеха по друг начин и не се срещах с Людмила освен по стълбите на кооперацията. Като остаряхме (станахме по на 70) тя почна да ме търси. Питаше за клюки от света на театъра и киното, разговаряхме за Путин, за предишния президент – Елцин, за несправедливите пенсии и много често на руски език, тя беше рускиня, разказваше ми за живота си в съветска Русия, в България, за една-две свои любови даже ми разказа. (От канадец, с когото се запознала край морето, получаваше ежемесечно пари, но после неговите вноски в банковата ѝ сметка секнаха). Пращаше ме за лекарства, когато не беше добре, за хляб, за вино, поправях ѝ казанчето на клозета, искаше ми често пари на заем (винаги ги връщаше навреме). Една нощ (беше 3 часа) ме събуди по телефона уплашена – в просъница усетила в тъмното мъж в стаята си и го видяла – тършувал с фенерче, извикала, той ѝ заповядал да не мърда, поискала да стане – той я ударил по лицето, шурнала кръв от носа ѝ (после имаше белег) и излязъл от стаята и понеже не била сигурна дали си е отишъл, или е още във вестибюла, не смеела да мръдне и решила да ми се обади (телефонът ѝ бил до кревата). Аз извиках полиция, дойдоха двама униформени, не завариха крадеца, но ни показаха как той (според тях наркоман) е влязъл и излязъл през балкона на кухнята – намериха следи…

Аз ту се пазех да не я разглезя от внимание (да знае, че трябва да разчита главно на себе си), ту – като не звънеше известно време (било на вратата, било по телефона) сам се обаждах да я питам от какво има нужда.

И един ден ми телефонира, за да ми каже, че не може да стане от леглото. Не знаела от какво е. Била паднала преди седмица на улицата, веднага се вдигнала и ходела нормално следващите дни, но сега болките в крака горе при таза били непоносими. Купих ѝ лекарства. Минаха дни. Болките не минаваха. И за да не ходи до тоалетната не ядяла и не пиела. Беше отслабнала много. Извиках личната ѝ лекарка от поликлиниката. И лекарствата, които тя даде не помогнаха. След седмица се обадих на Мария, моя приятелка – психиатър. Обясних ѝ симптомите на Людмила и тя каза „Ми счупила си е шийката на тазобедрената кост. Прави се операция. Извикай веднага линейка и я закарай в „Пирогов.“„

С линейката дойде лекар, прегледа я и каза: Болната има счупване на шийката на тазобедрената кост.

И разбрах, че ми предстоят доста грижи.

(Не съм забравил, че разказвам истории с пиана и рояли).

Хирургът в „Пирогов“ излезе от кабинета си с рентгеновата снимка в ръка и попита „Вие ли сте с Лаптева?“ Кимнах. (Нямаше друг) „Тя има счупване на шийката на тазобедрената кост. В тези случай се прави операция. Слагаме изкуствена става. Няма друго лечение. Операцията не се заплаща. Заплаща се ставата.“ „Колко струва една става ?, попитах, (знаех, че аз ще я платя). Хирургът каза: „Ако е вносна – 1700 лв., ако е българска – 1050 лв. „Каква е разликата?“ – попитах. „Българската издържа по-малко – до 20-25 години максимум“ „А вносната?“ „До 30 и повече“. Помислих малко и казах: „Добре, сложете ѝ българска.“ И хирургът влезе в кабинета да попълва документите. „Людмила е на 72 години – си мислех, – невъзможно е да доживее до 102 г. При този начин на живот, с това пиене, с този артрит…“ Да, тя имаше артрит от преди.

Влязох в асансьора да я изпратя до деветия етаж. Лежеше върху носилката и ми се усмихваше. Бях нейният спасител. Не се смути, че я оставят да лежи в коридора на отделението – липсваха свободни места в стаите.

Вечерта спах спокойно. Имах чиста съвест. Събудих се някъде към 7.30. Полежах разсъждавайки и си казах. „Разбира се, ще изтегля 1050 лева и ще ги дам, без да ми мигне окото, но не би ли могло да се опита…“ И набрах номера на една позната рускиня – актриса. Беше сънена. Попитах я: „До кого се отнасяте за помощ вие руснаците, когато изпаднете в материално затруднение?“ Тя каза „До съюза на белогвардейците“. Замълчах. Не знаех, че има такъв съюз. И ми даде телефона на председателя.

Беше ми лесно да съчиня молбата. Написах я просто: сама съм, нямам съпруг, нямам деца, нямам роднини, нямам спестявания, нямам имоти, живея под наем в общинско жилище, получавам пенсия от 110 лв месечно, паднах, счупих си шийката на тазобедрената кост, предстои ми операция, която ще ми струва 1050 лв., моля за помощ.

Всичко беше истина.

Замислих се. Молба до Съюза на белогвардейците? До тези, които са бягали от терора на Октомврийската революция? Съвсем друг тип хора са. Тя е дошла в България като съветска гражданка. (Оженила се е за свой състудент – българин в Днепропетровск). При това баща ѝ е бил генерал от съветската армия, бил е началник на различни военни окръзи из онази огромна страна (местели са го, като по-способен). Вярно – кариерата му се сринала, когато майка ѝ била изпратена на лагер в Сибир заради донос, че била казала на опашка за хляб нещо подигравателно за съветската власт. (Людмила ми беше разказала– баща ѝ веднага се развел с майка ѝ задочно, но това не го спасило от разжалване, после когато по хрушчово време пуснали майка ѝ от лагера и тя се върнала при мъжа си и животът им се превърнал в ад). Обаче дали това ще трогне председателя на белогвардейците?… Да напиша „родителите ми са страдали от сталинизма“?… Е добре, дори и да се трогне – колко ще ѝ отпуснат? Най-много 200-300 лв…

А дали да не опитам друго?…

И написах още една молба със същия текст, но до Началника на „Пирогов“.

В 10 часа бях в болницата. Тя лежеше в коридора. Беше усмихната. Носех ѝ писалка. Прочете молбата и я хареса. Подписа я. И влязох при началника на отделението. (Този кабинет беше най-близко – на същия етаж). Беше в бяла престилка – не възрастен, с добродушно лице, с очила без рамки, малко плешив. Хирург. „Разбрах, че вие сте довели снощи новата пациентка…“ каза. (Познали са ме, нали съм актьор, и са му докладвали). Ръкувахме се. „Да“, казах, “ето тук една молба…“ И я поставих на бюрото му. Той я зачете. Изведнъж ме погледна, после пак се върна на листа, лицето му се озари и с удивление и състрадание произнесе бавно: „Но, това е леля Люда!… Леля Люда!… Тя е приятелка на майка ми… Те преподаваха заедно руски в университета… аз съм седял на коленете ѝ… моята майка е от Чувашия…“

Беше развълнуван и объркан. Посегна към телефона, отказа се. „Бихте ли излезли за малко?“ Разбрах, че иска да се обади някому, но не пред мене. Почаках в коридора. След малко ме покани отново в кабинета, за да ми каже, че всичко е уредил, че лично той ще оперира Людмила и тя няма да плати нищо.

Скоро ще стигнем до пианото.

Няма да разкажа за усложненията преди и след операцията. Една нощ даже щели „да я изпуснат“, каза сестрата. Изтичала ѝ кръвта от незарастващите шевове и не можели да я спрат. Не се съсирвала.

Ето, аз съм в болничната стая край леглото ѝ и беседваме за бъдещето. Людмила не е никак весела. Предстои да я изпишат… Докато проходи – някой трябва да ѝ помага вкъщи, санитарка ѝ трябва… Тя е сама. Абсолютно сама. „Не може ли Любка – портиерката на кооперацията?“ – питам. „С какво ще ѝ плащам ?“ – казва тя. Млъквам. Дълга пауза. И внезапно се сещам: в стаята ѝ съм виждал едно пиано. Черно пиано. Никога не бях я чувал да свири. „Ми ще дадем пианото ти под наем – казвам – За какво ти е това пиано? Ще му искаме по 50 лв. на месец!“ Тя ме гледа с неверие. „Кой ще го вземе?“ „Знам кой.“

Късно вечерта отивам в „Хамбара“ при Калин – той е собственикът. „Би ли взел пиано под наем ?“ Пауза. „Бих.“. „Какъв наем би могъл да плащаш?“„Колко се плаща?“ Пауза. Аз: „50 лева.?“ „Става.“ „А ще платиш ли и пренасянето?“ „Да“. „Ми добре. Намерил съм ти такова пиано“. Прибирам се вкъщи подскачайки – намерил съм изход! Толкова лесно ! Но на сутринта разсъждавам в кревата: „Да, закарвам пианото в Хамбара. Получаваме първите 50 лева. Къде е гаранцията, че следващия месец пак ще ги получим? А по-следващия? И ако поискаме да си го вземем обратно колко ще ни струва едно местене? Маса хора съм чувал да се оплакват от дължащи с години наематели!“. Отивам при Людмила в болницата. „Открих бар, където го искат ! Но трябва акордьор да оцени пианото ти“. Тя ми дава ключовете от апартамента си. Викам Косьо. Той го разглобява, преглежда го основно и казва: „На това пиано почти не е свирено, то е добро, колкото едно немско пиано, но марката му е „Украйна“ и за него можете да вземете най много 400-450 лева.“

Отивам пак при Калин и го питам. „Можеш ли да платиш предварително наема за осем месеца?“ Пауза. И казва: „Мога“.

Людмила е изписана от болницата, вече си е у дома и лежи на кревата. Точно в уречения час край нея (като по чудо) сме всички: бившият ѝ съпруг Чавдар (те отдавна са се сдобрили), двамата носачи с техния млад шеф и Калин. Калин дава на Людмила 400 лева. И подписва документ. Тя ги преброява и подписва разписка и не вярва, че всичко е истина, че държи в ръцете си 400 лева. (И това е само първата вноска, за първите 8 месеца!). Носачите слагат специалните колани под пианото, препасват си ги през раменете, повдигат го, слагат го върху специалната количка и го возят към вратата. Долу на улицата го вкарват в камиончето, Калин сяда до шофьора (той е шефът на носачите, другите двама са отзад при пианото) и четиримата потеглят към „Хамбара“. Там ги чака акордьорът Косьо.

„Хамбара“ е (като „Куфара“) в стил „ъндърграунд“( подземен). Всичко нарочно е оставено бедно, изхабено без нарочността да личи, уж естествено, случайно образувало се – от небрежност, от изтеклото време. Дървения навсякъде, високи столове пред бара, стени прашни, отдавна небоядисвани, каменен неравен под, голи потъмнели подпиращи греди до високия (близо 10 м.) таван от талпи, до които водят тесни дървени стълби – горе може да се седи върху тях под самия покрив… Има и вътрешен балкон покрай по-дългата стена – пак от тъмно дърво – с маси и пейки. Цялата тази къща някога е била печатница, казват. И – навсякъде свещи. Никакво електричество. Освен за звуковата уредба и за кафе-машината. И за крушката пред вратата. Отвън няма фирма, само мъждука мръсна електрическа крушка през тарабите. „Хамбара“ е в един заден двор.

Вече три сезона всяка сряда и събота свирим там – Васил Пармаков на пианото на Людмила, а аз на цигулка. И така се препитаваме. Посетителите са все млади. Понякога изживяваме върховни мигове на истинска музика. Познаваме ги по това, че настава тишина, всички се заслушват. И после някои момичета идват при нас и казват: „Може ли да ви прегърнем?“

Людмила я няма вече.

* * *

Веднъж Краси Костов, стар приятел, изненадан и разнежен от свирнята ни с Пармаков в „Хамбара“, каза „Интересува ли те едно пиано? Искат да се освободят от него, ето ти телефона. Дай на жената 300 лв – тя ще им се зарадва.“ Обадих се. Да, готова е да го даде. Колко искате?, попитах. 400 – каза. Звъннах на Оги – собственика на чайната на улица Бенковски. „Нали отдавна си говорим, че в чайната трябва да има пиано. Намерих едно Ще го докарам. Ако не ти хареса, няма да остане. Аз го купувам“. „Съгласен.“ – отговори той

Носачите едвам слязоха с пианото по тясната стълба от втория етаж на една къщичка в Симеоново. Вкарахме го в чайната и Косьо (акордьорът) още същия ден го акордира и каза, че е находка за тия пари. „Зайлер“! Немско!

Още следващата седмица свирихме с Пармаков в чайната. Пармаков никак не одобри пианото. „Не, то е добро, акустиката на чайната е лоша“ – повтарях аз. За втората вечер купих завеси от магазина под нас (втора ръка, на килограм), окачих ги по стените, взех от сестра ми един персийски килим, сложих го пред пианото и всички признаха: „О, сега е съвсем друго, звучите чудесно !“. Само Пармаков твърдеше обратното. Но Оги не одобри нито завесите. нито килима. Цветовете не му харесваха. Взех си ги. И повече не бях поканен там. Мина време. Контрабасистът Гошо каза: „Що не го махнеш онова пиано от там? (да, точно с тези пренебрежителни думи). Никой не свири на него“.

Отбих се при Мато, собственика на кръчмата „Сам дойдох“. „Казвал си ми, че не си доволен от твойто пиано ?“ „Да, – каза, – спукана му е плочата отзад, не може да се настройва. Готов съм да го изхвърля, мога да го подаря, само да се освободя от него.“ Веднага уговорих с Оги час, когато е удобно да взема пианото от чайната и същата вечер се обадих на оня шеф на музикална къща, който искаше да отреже перилата, за да вкара рояла при Гинка. На следващия ден в чайната пристигна не камионетка както очаквах, а лека кола марка „Сааб“ с ремарке, като тези в които возят коне, но още по малко и самоделно – от заварени железа и ламарини. Двамата носачи (единият беше шофьорът на Сааб-а) натовариха пианото в ремаркето, седнахме в колата и по пътя им разказах, че аз имам също кола марка „Сааб“, със счупена скоростна кутия, смяната на която ще ми струва 9000 лева, пари за които мога да купя прекрасна кола на старо и че заради монтьора, заинатил се да открие евтина скоростна кутия от катастрофирал Сааб точно същия модел, моят седи от една година в неговия двор. Носачите смениха пианата (взеха си старото вместо хонорар) и си заминаха. На другия ден Косьо акордира „Зайлер“-а. Мато насрочи първия ни концерт. Не казах на Пармаков от къде е новото пиано в „Сам дойдох“. Свирихме особено въодушевени – малко пространство, чувствителни слушатели, великолепна акустика. Пармаков каза „Ето това е пиано! А не като онова в Чайната!“ Аз ликувах.

На следния ден ми се обади шефът на музикалната къща. „Разбрах, че имате „Сааб“ и че се чудите какво да го правите. Искате ли да ми го продадете, за да си поправям с неговите части моята кола. Мога да ви дам не пари, а в замяна – един хубав роял от моите. Който си изберете.“

Вече си наумих в кое заведение ще сложа новия роял.

Ицхак (Ицко) Финци, разбира се, не се нуждае от особено представяне, но може би не всички знаят, че покрай многото си други дарби той притежава и таланта на оригинален, добър разказвач. Тук го представяме именно в това му амплоа.

Коментари (3)

- 15-03-2011|Златко

Развълнувах се. Тоя път на сериозно.

Не ми се приказва, реве ми се.

Иска ми се да благодаря, а не знам как и за какво точно.

Баща ми почина на 74.

Никога през живота си не съм пипал роял. А сега изпитвам усещането, че в него (живота ми) май липсва нещо много съществено.

Заплетени работи.

Не ми се приказва…

- 20-03-2011|Кръстина - Маршрут „Пиана и рояли“:)

Ехааа, ама че нов маршрут, ни едно пиано няма да пропусна, за рояла няма как, все пак е на Гинка, има ли нещо, което Ицко Финци да не може, първо неговия спомен чета, като отворя, от сърце се смях на историите, няма пиано без подобна одисея, ама така нанизани, тези са същинска приказка без край, нямам търпение кога ще дойде следващата неделя:)))

- 21-04-2012|орлин атанасов

Удовоствие беше четенето.

Надявам се да е глава от книга!…

Ако не е – би могло да стане.

А толкова добре го разбирам! Жена ми е пианистка и по едно време имаше 7 пиана и един роял по различни места на София…Косьо – акордьора/ много добър, меду другото/ знае…

Та, в следващият живот ще се оженя за певица или в краен случай флейтистка! :)

Благодаря, г-н Финци!

Против задълженията на националните митологии

Автор: Данута Глондис

В много европейски страни следвоенния живот на нациите е определян от митове за всеобща съпротива срещу фашизма, често комбинирани с един национално рамкиран подход към историята, който е в противоречие с онзи на съседните страни. Политиката на паметта играе голяма роля при конфликтите между страни-членки на ЕС и бивши врагове, каквито са Полша и Германия, но също и при страни като Швеция и Швейцария, които на свой ред са принудени да се изправят пред недалечното си минало. Каква е ролята на интелектуалците в дискусиите около оспорваната история и може ли международната журналистика да изгради някаква основа за реален универсализъм в Европейския проект? И дали едно европейско гражданство, достойно за името си, не би трябвало да включва правото и задължението на всекиго, независимо от националност и произход, да се занимава с въпросите на историческата вина и страдание на международно ниво? Шведският журналист Арне Рут и полската културна теоретичка Данута Глондис дискутират във Варшава въпроси на Паметта и Европейското гражданство. Разговорът се модерира от Войчех Пршибилски, издател на полското списание Res Publica Nowa.

Войчех Пршибилски: Кое е нещото, което може да бъде постигнато чрез международната журналистика, и което не е достъпно вътре в националните медийни ландшафти? Каква е ролята на медиите в дискусиите върху оспорваното минало?

Арне Рут: През 1997, когато бях главен редактор на най-големия шведски утринен вестник, Dagens Nyheter, ние решихме да проведем разследване по един въпрос, който дотогава не беше предизвиквал почти никакъв обществен интерес: насилственото стерилизиране на около 60.000 шведски граждани, повечето от тях бедни жени, в годините между 1930 и 1970. Проектът за насилствена стерилизация е бил междупартийно споразумение от средата на 30-те години и по онова време е бил описван като „социална мярка“. Чрез него се е целяло да се реши един появяващ се по онова време проблем: раждането на прекалено много деца от бедни жени, които не са притежавали средствата да ги отгледат и възпитат в нормални условия. Схемата е била поддържана и от лекарите. В шведския парламент е имало отделни гласове против, но в края на краищата тя е била приета с мнозинството на повечето партии. Тази политика се е провеждала до 1975. По-късно тя е била до голяма степен забравена, оставена на спомените на засегнатите от нея 60.000 души.

Един роден в Полша шведски журналист, Мачей Заремба, разследва темата и публикува няколко статии в Dagens Nyheter. В първите два дни липсваше каквато и да е реакция. Никой друг вестник не направи коментар, нямаше и политически реакции. Но тогава чуждестранните кореспонденти внезапно осъзнаха, че това е историята на годината и всичко се промени. На Швеция винаги се е гледало като на носител на моралност, справедливост и равенство; новината, че в нея се е провеждала схема от този род, толкова дискриминационна, че е трудно човек дори да си представи нещо подобно в наше време, беше прекалено голяма. Не в Швеция, но в чужбина. Два дни по-късно Стокхолм беше буквално нападнат от чуждестранни кореспонденти от целия свят, включително и от Япония, Нова Зеландия и Австралия. Телевизионните говорители от САЩ започнаха да разпитват шведските политици; в един такъв разговор, шведският министър по социалните въпроси беше попитан на живо по телевизията какво смята да прави. По какъв начин възнамерява той да компенсира жертвите на стерилизационната политика? Никой шведски журналист, включително Заремба и аз, не беше задал този въпрос. Необходим беше чуждестранен журналист, за да се зададе този прост и абсолютно решаващ въпрос. В края на краищата на шведското правителство се наложи да започне разследване, в резултат на което беше изказано официално извинение, а на жертвите беше предложена финансова компенсация.

Как би бил третиран този въпрос, ако чуждестранните медии не бяха се захванали с него? Най-вероятно той би бил премълчаван завинаги. Това показва много ясно, че при този вид въпроси действията на хора от много страни са абсолютно необходими.

ВП: Това, разбира се, не е единствено шведски проблем.

АР: Не, повечето страни си имат свои собствени тъмни килери, които никога не са били отваряни. И тъй като никой не е повдигал въпроса, хората дори не са помисляли да гледат на него като проблем.

Друг пример е дискусията около Холокоста. Норвегия има история на много солидна съпротива по време на Втората световна война. Съпротивителното движение е било много широко разпространено и немците никога не са успели да го унищожат напълно – за разлика от Дания, където съпротивата е започнала едва през 1943 и никога не е била толкова ефективна, колкото в Норвегия.

Кислинг – едно име, което навсякъде е синоним на „предател“ – е норвежки политик, който е управлявал страната по време на немската окупация. Той е искал да запази някои политически сфери под собственото си влияние и ония, отнасящи се до Холокоста, са били именно сред тях. В 1840 в Норвегия е бил въведена в сила една добре прикрита конституционна клауза, според която на евреи и езуити не е било позволено да влизат в Норвегия. Тя е останала в сила до 1850, когато е била отменена. Една от първите мерки на Кислинг е била отново да въведе в сила този параграф, тоест изхвърлянето на евреите от Норвегия в края на краищата се оказва норвежка, а не немска инициатива. Още през есента на 1942 евреите биват арестувани и въведени в концентрационни лагери в Норвегия, а по-късно в Аушвиц, където 90 процента от тях умират в течение на два-три месеца.

Еврейското малцинство в Норвегия е било малко, само около 3000 души. При дискусиите за това какво се е случило в Норвегия по време на войната евреите са били споменавани много рядко. През 1995, за петдесетата годишнина от освобождението, медиите разказаха героичната история за пореден път. Но един норвежки журналист реши да направи обратното. Той започна да разследва какво точно се е случило с евреите, откривайки в архивите доказателства, че еврейска собственост се е продавала по обществени търгове навсякъде в Норвегия – и че обикновените норвежци са я купували масово. Оцелелите след войната евреи са имали големи трудности при опитите да получат компенсация за изгубеното си имущество. И това никога не е било дискутирано публично.

Когато тази история беше публикувана в най-големия норвежки ежедневник – това беше статия в шест части, много солидно подготвена – не последва каквато и да било реакция. Но еврейският конгрес в Ню Йорк дочул за нея и поръчал на журналиста да напише английска версия, която се появи половин година по-късно и беше катапултирана по целия свят от Ройтерс. Изведнъж тя се превърна в международна новина, появяваща се по писалищните маси във всички норвежки медии и публикувана навсякъде на първа страница. Норвежкото правителство беше така оскърбено от международната реакция, че само за три седмици свика специална комисия, която да се занимава с този въпрос. Международната реакция беше предизвикала всичко това. Инак нищо не би се случило.

По мое мнение, целият въпрос за това как отделните страни се отнасят към миналото си зависи от този вид реакция, идеща отвъд границите им. В края на краищата Норвегия беше принудена да приеме факта, че собственият ѝ разказ за съпротивата по време на войната до голяма степен е изключвал онова, което се е случило с евреите, и че това изключване е било поддържано по много фини начини. Във франция, където съучастничеството на правителството от Виши беше имало много по-всеобхватни следствия, контрастът между героичния национален наратив и реалните факти е дори още по-силен. Едва чрез усилията на един американски учен, Робърт Пакстън, френските историци се видяха принудени да започнат да се занимават с тези проблеми.

Международните реакции по морални въпроси като тези са абсолютно необходими. Ако те бъдат оставени единствено вътре в националните граници, голяма част от въпросите ще бъдат пропуснати. По същество това е работа на гражданите. От държавата не може да се очаква да се занимава с въпроси като тези. Държавните власти поддържат свои собствени политически митологии, така че по същество именно гражданското общество е онова, което трябва да действа през границите. Това е вярно също и когато става дума за по-скорошни въпроси. Радован Караджич никога нямаше да бъде изправен пред съда в Хага без усилията на гражданските групи в този регион, както и на журналистите, които взеха нещата на сериозно, във всичките им човешки и социални аспекти. Журналистиката трябва да бъде определяна от една международна перспектива – до много по-голяма степен, отколкото това става понастоящем.

Данута Глондис: Това разочарование от националната идея и от образа на националния дискурс, създадено от чужди журналисти, не се отнася съвсем до централноевропейските страни. А освен това аз не съм напълно съгласна и с тезата, че оформянето на моралната позиция и политика на една страна е задача най-вече на гражданското общество.

Историята е не просто хранилище за данни от миналото, освен това тя ни предлага и една критическа интерпретация на тези събития, както и узаконява една групова идентичност. Ето защо тя е толкова важна за Европа, един континент, който в момента се обединява. Историята ни дава спомена за споделения опит, културно поведение и етическа система. Ето защо, когато говорим за свидетелства, исторически политики или спомени, винаги е налице опасността от капана на историческата памет, от онова, което аз наричам отмъщението на паметта. Този капан може да бъде наблюдаван както в обществени, така и в академични дебати, в средите и на политиците, и на журналистите. Ние сме хванати в капана на собственото си минало, в капана на нашата собствена идентичност – и за да излезем от него, трябва здраво да се потрудим. Не само ние поляците, но също и французите, испанците, германците, шведите и всички останали.

Отмъщението на паметта присъства във всички исторически дебати и засяга всекиго. То има както индивидуални, така и колективни измерения. И засяга както оценката на миналото, така и желанието за подходящо признание на нашето минало. Това е нещото, което всички ние изискваме; то е например онова, което изискват представителите на Германската федерация на прокудените[74] като Хелга Хирш и Ерика Щайнбах.

Що се отнася до индивидуалната памет, ние можем да различим поне три различни нейни вида. Първо, това са свидетелствата на потисниците, на хората, извършили престъпленията, както и ония, които са ги окуражавали – като медиите на Балканите през 1990-те или китайските медии през 1989, които коментираха много ведро клането на площада Тянанмен.

Вторият вид свидетелства са ония на потисканите. Но забелязвали ли сте някога, че жертвите много рядко говорят за нещата, които са се случили в миналото? Жертвите от Аушвиц, жертвите от Хирошима и Нагасаки, жертвите от площада Тянанмен, всички те говорят крайно рядко. Те мълчат и желаят да мълчат. Това е достойнството на жертвата.

Третият вид свидетелства са ония на наблюдателя. На „местната и чужда публика“. Външните хора, медии и хора от академичните среди, които считат за свой дълг да говорят като свидетели, без непременно да са били помолени за това от страна на самите жертви. Капанът тук се състои в това, че тази роля е много привлекателна: всички ние можем да играем ролята на наблюдатели и да симпатизираме на жертвите. Борейки се за тях, ние попадаме на етичната страна; нашите искания за подновено разглеждане, за компенсация, стават легитимни.

Когато говорим за колективната памет, ние би трябвало да правим разлика между запомнянето и припомнянето (отпразнуването). Между тези две неща има голяма разлика. Ние припомняме, за да направим сигурно продължаването на обществената памет. Това може да получи формата на писмена история, утвърждаване на някакъв национален образ на поражение или победа, всичко зависи от това какво желаем да отпразнуваме. Или пък то може да получи формата на паметници, национални паради, парламентарни резолюции – и сдружения, които изискват морална и материална компенсация от името на жертвите. И отново, капанът винаги е налице. Разграничението между потисника и потискания може да стане все по-малко и по-малко – и дори да престане напълно да съществува, ако разговорът бъде отвлечен по някакъв емоционален и безпардонен начин, който например позволява на международната публика да говори за полскиконцентрационни лагери, както се случи неотдавна.

Ето защо писмената история не е задача на неправителствените организации и гражданското общество. Това е политическа задача. Това е задача, създаваща отношение, за което държавата е, и трябва да бъде, отговорна. Марк Твен беше казал някога: „Когато бях млад, можех да си спомня всичко, независимо от това дали се е случило или не; но сега способностите ми постепенно западат и скоро ще мога да си спомням единствено за нещата, които никога не са се случвали.“ Паметта може да запази всичко, което си поискаме. Ето защо отговорността е в ръцете на историците в комбинация с една мъдра, внимателна и изпълнена с уважение държавна политика.

ВП: Дали това е един особено чувствителен въпрос тук в централна и източна Европа?

ДГ: В централноевропейския контекст, отмъщението на историята и паметта е факт. То получава различни форми. Първо, имаме конфронтацията на мненията и политическите изявления като например в случая с диалога между чехи, поляци и германци по въпроса за прокудените германци. Вторият вид отмъщение е съсредоточено около самите нас. Ниесме били страдащите, ние сме били жертвите. Има множество митове и национални наративи, от които трябва да се избавим. Според един от тези митове, Полша винаги е била невинна жертва. Никога агресор. Ние никога не сме вършили нещо лошо. Ние сме страдали. Ние сме мъчениците на Европа. В продължение на 200 години ние сме страдали, така че Европа да бъде свободна и да може да носи месианското послание за независимост, свобода и саможертва. Но това се промени, не само чрез дебата за националното полско правителство – който беше инициатива на международните медии. Ние вече също разбираме, че историята не е толкова проста. И се учим бързо! Много се гордея от начина, по който се развиха полско-украинските отношения, че ние така бързо успяхме да достигнем стадия не само на мирното съвместно съществуване, но и на сътрудничеството. Основата на всичко това е забравянето, а не припомнянето – и мисленето за бъдещето. Отмъщението на паметта е не само в това, че трябва да пренапишем собствените си исторически книги, а и в това, че трябва да уважаваме факта, че и другите народи също пренаписват своите исторически книги.

1989 беше ключова година в това отношение. Политическата независимост, която спечелихме, беше спечелена също и от съседите ни, както и от други страни в източна Европа. С тази драматична промяна ние можахме да заменим етоса на оцеляването с логиката на равенството и честността, с логиката на диалога. Ние започнахме да си задаваме въпроса дали в миналото не сме извършили нещо погрешно. Що се отнася до полско-украинските отношения, първият контакт беше установен от интелектуалците, след което имаше включване и на ниво парламенти, срещнаха се президентите и накрая границите бяха отворени. Когато украинците започнаха да идват в Полша и поляците отидоха в Украйна, ние изведнъж осъзнахме, че стереотипите и в двете общества са погрешни.

Повечето европейци живеят в територии, на които е имало войни, жертви и потисници; имало е убити, имало е и оцелели. Новият исторически урок, който ние трябва да научим е, че най-важното нещо в живота е самият живот, а не кой има право.

ВП: Както изглежда, вие защищавате различни стратегии за това как трябва да се отнасяме към трудното минало. От една страна, важността на международния диалог за повдигане на противоречиви въпроси и насърчаване на дискусия, подпомагаща интеграцията и помирението. От друга, страхът, че историята винаги разделя и никога не обединява.

АР: Струва ми се, че развитието на нови отношения между Полша и Украйна илюстрира моята теза. То е започнало с интелектуалците, започнало е с гражданското общество. Този вид промени рядко започват с правителствени действия, началото обикновено е някаква дискусия, която евентуално започва да оказва натиск върху държавните организации.

Един от авторите, които промениха моята перспектива за това как да се дискутира Холокоста е Хана Крал. Тя се занимава с индивидуалните аспекти на холокоста. Тя пише за липсата на евреи в Полша, за празнината, която е резултат от Холокоста. Сред обикновените историци индивидуалните аспекти на Холокоста са били считани за маловажни в продължение на много дълго време. Но това се промени, например с книгата на британския историк Кристофър Браунинг Обикновени хора, в която се разказва за войници, които се научават да извършват геноцид като част от обичайни военни операции. Той се занимава с касапите на индивидуално ниво.

Трябва да има някаква диалектика между индивидуалната перспектива и общата политическа интерпретация на историята, а това включва и международните дискусии. Разбира се, съществуват въпроси, при които международните дискусии могат да бъдат изпълнени с проблеми. Например въпросът за компенсациите на германските бегълци – въпросът за това кой какво притежава по отношение на териториалните промени в резултат на войната. Тук аз симпатизирам на Полша. Германия започна войната и трябва да поеме последствията от това. Но разбира се този въпрос не може да бъде решен по някакъв прост начин.

За мен това е въпрос, отнасящ се не единствено до Европа. Аз съм много силно ангажиран с нещата, които се случват в Иран, защото жена ми е иранска дисидентка. Ние получаваме постоянни информации за продължаващия политически бунт. И не само политическите бегълци имат право да заемат позиция. По същия начин, по който аз заех позиция във виетнамския конфликт, както на национално, така и на международно ниво, сега заявявам правото си да заемам позиция и по нещата, които се случват в Иран, например като конфронтирам собственото си правителство по въпроса как самото то действа в това отношение. Всичко това са неща, които са легитимни международни въпроси. Тезата ми е, че е право на всеки от нас да каже: „това е моята позиция и аз няма да приема някаква ситуация с човешките права, която не бих приел по отношение на самия себе си.“ Независимо от това за коя страна става дума.

Такива морални убеждения имат силно влияние върху онова, което вършат журналистите. Кое е най-важното? За какво трябва да се пише? Какво трябва да се дискутира? Само една смесица от различни интерпретации, надминаващи националните граници, може да помогне при определянето на тези въпроси. Те не могат да бъдат задържани вътре в националните граници.

ДГ: Съгласна съм. Собственото ми безпокойство идва от това, че ние се осланяме прекалено много на общи европейски решения, когато става дума за някогашните мирни договори. Опитът на Вацлав Клаус, президентът на Чешката република, да направи от премахването на Хартата на основните права предпоставка за подписването на Лисабонския договор, беше малко закъснял. И все пак много хора в Чешката република се тревожат за собствеността, отнета от германците и дадена на чехите. Що се отнася до искането за компенсация за полски граждани, то това няма да промени нищо. Но това е много важен въпрос за политическата десница и за един все по-голям брой хора. А това при всички случаи не са добри новини за Европейския съюз.

ВП: Вие и двамата споменахте ролята на медиите в конфликтите на Балканите. Дали в случая не може да се твърди, че международният обмен на исторически и религиозни сблъсъци допринесе за кризата? Че политиката на паметта, разигравана в медиите, е помогнала да се ескалира, а не да се смекчи конфликта? Медиите не винаги се намират на страната на взаимното разбирателство.

АР: Не мисля, че вината за конфликта трябва да се търси в начина, по който външните медии са се занимавали с него. Но, разбира се, историята – често представяна и изкривявана от медиите – играе важна роля в конфликта. Ако знаете нещо за Югославия, то сигурно ви е добре известно, че тя има много трагично минало, свързано с Втората световна война. И щом само историята с убийствата – не само от страна на германците, но и ония на хърватските усташи и други – беше изнесена на светло, тя се превърна в политически динамит и беше инструментализирана за други цели.

След като конфликтът беше вече започнал, въпросът беше как медиите да се занимават с ужаси като Сребреница или обсадата на Сараево. Трябва ли те да се занимават с това на политическо ниво и в общи линии, или да правят разследващи репортажи за нещата, които действително се случват. Намериха се множество журналисти, които при голям личен риск започнаха да вършат второто. Аз не бях чак толкова героичен, но посетих Сараево по времена блокадата и видях със собствените си очи как Европейската общност позволи населението да бъде напълно изолирано от външния свят в продължение на два месеца. По мое мнение това беше морално поражение. Нямаше реално състрадание или разбиране на ситуацията – освен от страна на някои журналисти, поемащи големи рискове и занимаващи се с конфликта на нивото на хората. Те описваха какво се случва с отделни хора, кой е бил убит и от кого. Без всичко това, аз не мисля, че бихме имали Международния трибунал за бивша Югославия и начина, по който той функционира днес, сравнително справедливо.

Но, разбира се, журналистиката е не по-етична от която и да е друга професия.

Карл Хенрик Фредриксон: госпожо Глондис, доколкото разбирам, според вас понякога е необходимо да се забравят ужасите на миналото, за да се продължава мирния съвместен живот. Вие разглеждате полско-германския конфликт около насилствената имиграция на етническите германци след Втората световна война, и в противовес на това смятате, че подобрението в полско-украинските отношения се дължи най-вече на способността да се забравя, вместо да се помни. Как виждате отношението между забравянето и запомнянето?

ДГ: Да забравиш означава да се опитваш да не си спомняш онова, което вече знаеш. За да забравите, първо е необходимо да знаете. Ние трябва да забравяме. Не искам да си припомням всички ужаси на войната между Полша и Швеция. Искам да прощавам. Да простя на шведите за това, че са откраднали нашите кралски скъпоценности, които наскоро видях при едно посещение в Стокхолм. Ако бих поискала реституция от Арне Рут, сега нямаше да седим заедно на тази маса.

Моята лична история също е много сложна. Аушвиц е място, където баща ми успя да намери работа. Аз прекарах петнадесет години там като дете, така че знам какво означава да забравяш. Трябва да забравя за това. То е прекалено болезнено. Инак би трябвало да мразя прекалено много хора. Спомням си жертвите и това е причината да желая да забравя ония, които ги убиваха.

ВП: Но наистина ли е нужно да се забрави, за да се прости?

ДГ: Не ви казвам да не помните. Говоря за себе си. Аз просто не мога да живея с тези спомени.

АР: Мога да се съглася с вас до известна степен, действително има някои чувствителни исторически аспекти, които могат да бъдат забравени без сериозни последствия. Дания и Швеция са били в продължение на дълго време две малки страни с империални проблеми и са воювали една с друга в продължение на столетия, чак до средата на деветнадесети век. След това нещата започнали да се променят и по същество способността да се забравя е силно свързана с всичко това. Повечето хора в Европа не знаят, че западният бряг на Швеция е бил датски до средата на седемнадесети век. Този факт не занимава никого днес. Това е в пълен контраст със сръбските националисти, които използваха неща, случили се на сърбите през четиринадесети век, за да оправдаят военните си действия през 1990-те години. Този вид помнене е много разрушително.

И макар че сега има напрежения между Германия и Полша, не трябва да се забравя, че имаше сериозни опити да се намери общо определение на решаващите исторически аспекти. Католическата църква играеше важна роля в това дори още в комунистическата ера.

И все пак някои части от историята притежават морални аспекти, които просто правят забравянето им невъзможно. Очевидно Холокостът е такова нещо – фактът, че хората, живели и работили вътре в една общност в продължение на много дълго време, изведнъж откриват, че не им е разрешено да продължават да живеят; не само тук, но и изобщо да живеят. На нивото на фактите това беше една типична междудържавна война, но за германците тя беше по същество определяна като проект на етническа елиминация. По мое мнение, именно това е решаващата разлика между Втората световна война и всички предишни войни. Има морална разлика между нещата, които могат да бъдат забравени и онези, които не могат.

Европа трябва да се занимава – по начин, надхвърлящ националните граници – с всичко това, с факта, че антисемитизмът е съществувал както преди, така и след войната. Аз имам близки приятели в Стокхолм, които дойдоха тук, защото комунистическото правителство гонеше полските евреи вън от страната. Няма как антисемитизмът като идеология да бъде посрещнат на чисто национално ниво.

Дискусията е проведена във Варшавския университет на 27 октомври 2010.

Източник

Данута Глондис е директорка на полската асоциация Villa Decius, консултант и преподавател по културен мениджмънт и развитие на гражданското общество.

Коментари (12)

- 17-03-2011|Златко

Някой някога да е споменавал в България думите „морални и материални компенсации за турското малцинство“? Не че ми се вярва де, но все пак да попитам… Щото ги поограбихме доста през осемдесетте, по това, надявам се, няма да спорим.

- 18-03-2011|Гост

не знаех за много от тези неща…

- 20-03-2011|Yanev

А някой някъде да е чул или чел в турската преса да се коментира въпроса с компенсациите на 400 х. насилствено изгонени от Източна Тракия българи даже да не става дума за изкланите при гонитбата.

Въпросът на Златко е неправилно поставен. Той предизвиква и въпроси от рода на този, а някой някъде в Европейския съюз да е заговорил за народа, който спаси десет пъти по-многобройните свои еврейски съграждани от газовите камери ( в сравнение с единствено известните датчани например) И от тук ако Холокоста е кауза, ако „Списъкът на Шиндлер“ обслужва тази кауза, то защо най-важният европейски аргумент на тази кауза подло се премълчава? Или българският народ е барабан върху когото палката знае единствено да бие? Подло и недостойно? При това, не е ли най-голяма морална компенсация извинението, което, струва ми се Иван Костов или Петър Стоянов поднесоха официално в Анкара заради възродителния процес? Но да сме чули турски държавник ( а те са кандидати за европейско членство) да е направил нещо подобно от името на Турция за изоставането с векове на Балканите и на самата Турция поради бездарното ѝ управление чак до началото на ХХ век на всички балкански провинции? Вместо това непрекъснато ни се поднася разхвалване на отоманското минало ( например в лицето но Митхад паша и то от българи, което е направо липса на памет) дори само ако припомня, че най-светлите умове на Възраждането са виждали в него най-коварната сила срещу българската различност.

Но за какво казвам всичко това?

Защото, според мен историята не е нито забравяне, нито изтриване, нито засипване с пепел. Тя е знание и жестове на покаяние винаги взаимни, винаги с уважение към другия.

Когато единият е направил вече една стъпка, вторият трябва да направи две, за да последва втората стъпка на първия. Мисля, че такава е посоката, в която трябва да вървим с уважение към другия, което няма как да е искрено ако не уважаваш собтвения си народ.

- 20-03-2011|Златко

За всяко зло в историята със сигурност може да се намери друго, предхождащо го и – по желание – оправдаващо го зло. По този начин обаче човек винаги и с неизбежност ще стига до първородния грях, който изглежда е единственият, непредизвикан от друг, предшествал го. При всички случаи въпросът „колко назад искаме да гледаме, когато търсим основания за поведението си като хора и нация?“ не е само теоретичен (както личи и от текста на тази статия – сърбите стигат до 14 век, господин Янев тук – до Възраждането). Самият аз бих предпочел да остана при по-новата и най-нова европейска история, черпейки поуките си от по-пресни времена.

И така, какво можем да научим от най-новата европейска история, когато става дума за неща като тия, които обсъждаме тук. Нека да започнем с фактите:

1. България е ПЪРВАТА в следвоенна Европа страна, която започва масово етническо прочистване, в резултат на което 300.000 души са принудени да напуснат родните си места при огромни психически и материални загуби (други 700.000 остават в страната, примирявайки се с пълната загуба на каквито и да е човешки права). ПЪРВАТА, други преди нас няма, поне не в този мащаб.

2. И до днес, вече близо тридесет години след това възможно най-срамно и с най-тежки последствия събитие от най-новата ни история, по него не се води никаква по-значителна обществена дискусия, българската литература не успява да породи каквото и да е по-значително произведение, занимаващо се с това, а опитите на отделни интелектуалци да призоват към дискусия и евентуално публично покаяние – да, именно ПУБЛИЧНО ПОКАЯНИЕ, в смисъл покаяние от страна на цялото общество, първо в лицето на негови знакови фигури, а след това и осъзнаване на факта на КОЛЕКТИВНАТА ни вина – … та, тези опити водят единствено до отговори като този по-горе. Вина няма, или тя се поема „единствено с мезета“, както беше казал някой си в Народното събрание, макар и по друг повод.

Какви са последствията от това?

За пример ще посоча напълно различното следвоенно развитие на две важни европейски страни – Германия и Австрия. Пост-нацистката история на двете страни е напълно различна – в Германия, под натиска на западните окупационни сили, се провежда изключително последователен процес на денацификация и разобличаване на нацисткото минало (процесът продължава и до днес, особено в сферите на публицистиката, литературата и изобщо културата, като най-важните културни продукти на следвоенна Германия са неизменно свързани именно с тази тема).

В Австрия, напротив, такъв процес почти няма, миналото се оставя на забрава, за някакво покаяние или признаване на колективна вина и дума не може да става (при което остава напълно прикрито изключително ентусиасткото участие на австрийците в нацистките престъпления – около 30 процента от ръководния персонал на концлагерите са били хора от австрийски произход, като населението на страната е едва около 10 процента от немскоговорящото население на Европа). Освен това австрийската общественост е изключително нетолерантна към собствените си интелектуалци, опитващи се по някакъв начин да „очернят“ Австрия. Бернахрд е най-типичният пример, за повече бих помолил да ми помогнат специалистите.

Резултатите от това са повече от очевидни днес: Германия е единствената страна в Европа, в която няма солидна дясно-радикална партия, докато Австрия е една от страните с най-силна ксенофобия и най-силни дясно-радикални партии. Демокрация и демокрация не е едно и също нещо.

Изводите оставям на вас, сега нека се върнем към България. Тезата, според която миналото не трябва да се рови, за да могат хората постепенно да го забравят и всичко да си тръгне спокойно, според мен е израз на една от най-погрешните и с най-тежки последици идеологически заблуди на съвременността – разбирането, че историческите грехове могат да бъдат забравени и просто отмити от времето. Там, където има гноясала рана, не помагат мехлеми; необходим е огън или нож. Само откритото и безкомпромисно вглеждане в историята, само пълното признаване на вината от страна на извършителите може да промени нещо, всичко останало води до един трудно обратим процес на обществено гниене. (Никой на тоя свят не може да ме убеди, че извършителят на „възродителния процес“ била единствено БКП; извършителият е българският национализъм – единствената идеология, към която този народ се придържа безрезервно някъде от около 150 години насам; извършителите сме ние с вас – и именно ние – АЗ и ВИЕ, а не толкова президентите ни – трябва да поискаме прошка от турските си съграждани, трябва да им предложим сериозна и убедителна компенсация за извършеното нечовешко насилие, ако не материална, то поне морална.)

Не знам за вас, но самият аз не живея с усещането, че говоря празни приказки. Това ще стане по-ясно след няколко месеца, надявам се.

А дотогава – приятен сън на всички, които искат да спят, или бяс – на всички, които предпочитат да беснуват. А аз ще се опитвам да си върша работата.

- 16-07-2011|Гост - Извини се, приеми исляма и отиди да живееш в нео-османската империя, Енев.

С подобни умонагласи там ти е мястото.

- 16-07-2011|Панкратий Домофеев - Дърпане на уши

Про-турски ми изглежда този сайт. Дори тв кулата в Берлин е като джамия. Уважавм турците, но не искам някой постояно да ми дърпа ушите, че съм виновен за престъпления срещу тях. Лично аз не съм извършил такива. Тръгнем ли по плоскостта кой с какво е навредил на другия, наистина ще стигнем до първородния грях. Затова – да гледаме българския си интерес. На българи в ЕС. Все пак – тук са нашите деца, майки и бащи. И да не се плюем в огледалото по всякакъв повод, въпреки, че това е на мода днес.

- 17-07-2011|Любомир Сирков

Златко, за да тръгне една дискусия и за да върви тя тъй, че хората да се включват със съдържателни мнения, първото и най-важното условие е да НЕ се започва дискусията с въпроси за някаква „вина”… Защото, когато се говори за „вина”, това не е дискусия, това повече прилича на нещо като съдебен процес. Ясно е, че така дискусия не се получава – а ти упорито продължаваш да опитваш именно в този стил: „виновни сте, и то всички сте виновни!”

Всички въпроси, свързани с вината (дали изобщо има такава, колко голяма е, чия е, кой трябва да я чувства своя и кой – не), са второстепенни. Първото и най-важното е да се изясни какво точно е станало, какво е задвижвало (или възпирало) участниците (и не-участниците) в даден исторически процес – за да извършат те или да не извършат едни или други действия.

Така че в това отношение съм на твоя страна: и аз като теб не съм съгласен, че „миналото не трябва да се рови” – ТРЯБВА да се рови, да, ТРЯБВА! Но това ровене става бавно, парче по парче. Ето сега виждам, че един от активните (тогава!) участници в онези събития – Сабри Хамдиев – е написал свои спомени в книга („Пътят към свободния свят“) – ама кога – чак през 2009 г. … А ти с болка пишеш, че „И до днес… българската литература не успява да породи каквото и да е по-значително произведение, занимаващо се с това”.

Аз не бих се толкова впечатлявал, че „българската литература” не успява да роди – по-интересно ми е да узная дали има турски литературни произведения (независимо дали писани от нашенски турци или от „тамошни”), занимаващи се с това?

А сравнението ти между Австрия и Германия е полезно да се знае както фактология – но изводите, които правиш, са някак прекалено „политизаторски”.

Оставам с впечатлението, че за теб едва ли не най-важния проблем на Европа днес е наличието на партии, които ти наричаш „дясно-радикални” (според мен нито са толкова „десни”, нито пък са особено „радикални”), и затова подчертаваш: „Германия е единствената страна в Европа, в която няма солидна дясно-радикална партия, докато Австрия е една от страните с най-силна ксенофобия и най-силни дясно-радикални партии.”

Само че големият проблем на Европа в момента е съвсем друг – неразумно високата задлъжнялост на правителствата, при това международно заплетена. Тази задлъжнялост е причинена от политиката именно на онези, другите, уж „нормалните” партии (и „леви”, и „десни”) – особено в Гърция, където всички правителства през последните 20 години са водили еднакво неразумна политика, довела ги до днешната финансова безизходица). Така че може би причинно-следствената връзка е в обратната посока: В Германия просто „нормалните” партии са били действително нормални (т. е. разумни), и затова там няма солидна дясно-радикална партия. (Всъщност по подобен начин стоят нещата и с идването на Хитлер на власт – той идва на власт когато на него му се иска – а когато другите партии се издънват.)

А тъй като споменаваш Томас Бернхард (който беше предизвикал и моя интерес именно някъде през онези години -1986-1987) – аз лично не съм останал с впечатление, че той по някакъв много силен начин е обзет от темата за вината на австрийците. Да, вярно е, че с доста тежки думи се изказваше за собствената си страна – но доколкото си спомням, в тези думи имаше по-скоро упрек към посредствеността и безхарактерността на австрийците.

Така че, ако австрийската общественост е била „изключително нетолерантна” към Бернхард, то очевидно „чувствата” са били взаимни. Самият той, доколкото разбрах, в завещанието си изрично е забранил след смъртта му неговите произведения да се издават или изпълняват на територията на държавата Австрия (или в други страни, но с финансиране от държавата Австрия), „независимо как тази държава описва себе си”, „през всички бъдещи времена”…

Така явно и в смъртта си той си е оставал все такъв типично интелигентски индивидуалист – с една някак героична поза в стил „аз съм сам, но съм срещу“ – каквото личи и от този негов откъс, на който попаднах наскоро

http://thomasbernhard. blogspot. com/2004/12/ against-facts. html

Общо взето, в този откъс Бернхард (или неговият литературен герой?), с типичната си циклична многословност, казва нещо такова: „Каквото и да се захванем да правим, бързо установяваме, че то е непоносимо. Ако сме хора с остър, безпощаден и ясен ум, ние неизбежно твърде скоро за всяко нещо ще кажем, че то е непоносимо и ужасно. Без съмнение изкуството е в това: да изтърпиш непоносимото и да не чувстваш ужасното като нещо ужасно. Разбира се, трябва да наречем това изкуство най-трудното от всички. Изкуството да съществуваш напреки на фактите, е най-трудното изкуство.“

- 17-07-2011|Любомир Сирков - Корекция

По невнимание съм пропуснал по-горе една дума:

„Всъщност по подобен начин стоят нещата и с идването на Хитлер на власт – той идва на власт НЕ когато на него му се иска – а когато другите партии се издънват.“

- 17-07-2011|Златко

Да, Сирков, склонен съм да приема тази критика като обоснована. Действително, думата „вина“ е силно контрапродуктивна и обикновено не води до никъде. Може би по-подходящата дума е „отговорност“. С други думи, склонни ли сме да поемем отговорност за тази толкова болезнена част от най-новата българска история или не. А инак, въпросът за необходимостта от баланс между историческото припомняне и забравата (като две неразделно свързани страни от един и същи процес – онзи на развитието и здравословното израстване), е сложен и вероятно не търпящ еднозначен отговор. Някои неща не трябва да се забравят, други – напротив. Ето, за да подкрепя вашата теза, аз бих прокарал една разделителна черта и през дискусиите за „възродителния процес“. Нещата са добри само докато има някаква сдържаност, някаква готовност за взаимно изслушване и от двете страни. Превърне ли се разговорът в словесна престрелка, по-добре е темата да бъде прекратена.

Толкова за всичко това. А инак, не знам дали ще ви изненадам или не с това парче информация, но спорът, който подхванахме тук ние с вас, се води в Германия вече от тридесет години насам, само че на съвсем друго ниво и при съвсем различен интерес и участие на немските медии в него. Както е обичайно у нас, нещата тук придобиват формата на пословичната буря в чаша вода (или по-големичка плюнка, за да бъдем реалисти). Така че, ето ви линка към съответната уики-статия:http://en. wikipedia. org/wiki/Historikerstreit. Ако желаете, прочетете там нещо. Едва ли е необходимо да откриваме топлата вода тук с вас.

- 17-07-2011|Серкан

Аз искам да обърна внимание на един съществен момент в дискусията.“Времето“.

Времето тече безкомпромисно и ако не намериш правилните решения в най-кратък срок, то те подминава и ти не можеш да организираш действията си по начина, който ти се е искало. Навярно никога вече, поне така добре, както си можел да го направиш.

Искаме „време“, наканяме се сега, след повече от 20 години да изследваме… Това МЕН СПЕЦИАЛНО може само да ме радва. За мен, по-добре късно отколкото никога, А И АЗ ДОСТА „ЗАКЪРНЯХ“.

Има много други хора, които не са така и по тези теми не може да се манипулира, бягайки от отговорност от това, което пишеш, както и от обективност и коректност в анализите.

И втория момент, на това, че изгубихме толкова време, което аз считам за необратим негатив за България.

В документа, който ви пуснах вчера, в темата за Възродителния процес, Номер 77, са го коментирали ръководителите на „възродителния процес“ и се случи точно това. ЗАЩОТО РЕЖИМЪТ ДОПУСНА ИЗКЛЮЧИТЕЛНО ГРУБА ГРЕШКА, за която НИКОГА НИКОЙ НЕ БЕШЕ НАКАЗАН.

Развиха се икономически съседни дрържави (Турция) много по-добре от България и това съчетано с огромната, никога несподелена РЕАЛНО, на ниво до всеки човек, до всяка книга и събитие, болка от „ужилването“, което претърпяха българските мюсюлмани в десетилетната политика на побългаряване, разселване, изселване… доведе до „непритегателност“.

И сега за много неща „битката“ изглежда отчайващо трудна.

Капсулация – няма политическа активност, няма я и в много други сфери – интернет, литература, …

Като казвам „няма“, имам в предвид в пропорциите, които подхождат на тези 13% от населението на България.

Мисля, че една от важните причини за това изпуснато време е това непоглеждане в нас:

Цитат:

„Аз не бих се толкова впечатлявал, че „българската литература” не успява да роди – по-интересно ми е да узная дали има турски литературни произведения (независимо дали писани от нашенски турци или от „тамошни”), занимаващи се с това?“

- 17-07-2011|Серкан

И за да не отидем отново в темата на деленето на турци/българи, искам да кажа, че това с „ВРЕМЕТО“ и нашето безсилие да се „взрем в нас“ изгони от България повече от един милион българи, освен етническите малцинства, които коментираме.

- 26-01-2013|Питащият - Тъп, но паметлив

Разказът за историята до голяма степен определя бъдещето. Той винаги е от някаква позиция и прокарва някаква идеология и ценностна система. Интелекта е способността да се съмняваш и да търсиш, но болшинството от хората просто го нямат и предпочитат да вярват на разказа и паметливо да го повтарят. Невероятно е как една тъпа, но паметлива маймуна изобщо е на път да се измъкне от капаните на стадната паметливост. Всъщност няма измъкване, просто една митология ще бъде заместена от друга, едни стадни чувства от други. Ами дерзайте.

Севернокорейската дигитална съпротива

Автор: Роберт Бойнтън

Народнодемократичната република Корея е самият архетип на „затвореното общество“. Тя е на последно място – 196-то от 196 страни – в индекса „свобода на пресата“, издаван от международната организация Freedom House. За разлика от гражданите на Тунис и Египет, които наскоро използваха силата на социалните медии, за да преобърнат съществуващата в страните им власт, само малцина корейци имат достъп до Туитър, Фейсбук или Ютюб. Телевизорите са настроени така, че да могат да приемат само севернокорейски държавни програми. Международните радиосигнали биват постоянно заглушавани, а електричеството спира често. Преносимите радиоприемници са забранени, но във всяко севернокорейско домакинство и бизнес стои по едно контролирано от правителството радио, приемащо един-единствен сигнал: централната правителствена програма. Тонът може да се усилва и намалява, но самото радио не може да се изключва. В една нова ера, буквално удавена в глобално споделяна информация, Демократичната република Корея си остава упорит отшелник – един режим, който почти тотално контролира националния си наратив.

Имайки пред вид тази изолация, буквално чудо е съществуването на няколко независими медийни организации от съседни страни, които си поставят за цел да общуват със севернокорейците – да им поднасят новини отвън, както и да изнасят навън информация за страната. Те си служат с най-различни средства, използвайки от една страна изпитаните методи от времето на Студената война (радиопредавания, идещи отвън), а от друга страна прилагайки най-нови и модерни технологии: микрокарти, компактни дискове, електронни книги, миниатюрни записващи устройства и мобилни телефони. Както при всички служби за събиране на информация, техните най-важни активи обаче си остават хората: цяла мрежа от репортери в Северна Корея и Китай, разпространяващи разнообразни репортажи – от интригуващи истории за това кой ще е наследникът на Ким-Йонг-Ил, до цената на брашното в Йонсан.

Тези групи разполагат с минимални бюджети и са ръководени от бегълци от Северна Корея, както и от японски активисти. Двете Кореи все още се намират в юридическо състояние на война и никоя от страните не се свени да прилага в борбата с другата мерки като цензура, дезинформация и откровена пропаганда. Южна Корея например блокира достъпа до севернокорейски уебсайтове и предавания. Нейният Закон за националната сигурност предвижда дългосрочни присъди за всяка дейност или материал, които бъдат преценени от правителствените органи като про-севернокорейски. През миналия ноември например върховният съд потвърди затворническа присъда за една жена, заради това, че е притежавала инструментална музика със заглавия, възхваляващи Севера. Наивно би било да се предполага, че тези медийни организации не са повлияни от подобни напрежения. Но независимо от това дали поддържат твърдата политика срещу Севера на сегашния корейски президент Ли Мунг Бак или не, тези нови медийни организации помагат при създаването на нещо наистина забележително: един корпус от севернокорейски граждани-журналисти, практикуващи реална журналистика вътре в самата страна.

Работата им е нелегална и изключително опасна, но води до реални резултати. През декември 2009 например, един репортер от Daily NK, един уебсайт, базиран в Сеул, постави Пхенян в неудобна ситуация, прихващайки екземпляр от новогодишното поздравление на Ким Йонг Ил – критично важен документ, който задава идеологическия тон за годината, преди то да се появи в Родонг Синмун, официалния вестник на Северна Корея. През миналия декември медийната организация Open Radio North Korea излъчи предаване за нападението над един влак с подаръци от Китай за Ким Йонг Ун, наследника на династията Ким – една от редките и обикновено премълчавани акции на съпротива и саботаж вътре в страната, нещо напълно немислимо само допреди няколко години.

Внезапната наличност на толкова много информация постави с главата надолу света на експертите по Пхенян. Доскоро те можеха да си позволят да говорят за Северна Корея каквото си поискат, защото никой не беше в състояние да оспорва твърденията им. Експертизата най-често се основаваше на здрав разум, спорадични шпионски информации и остарели слухове.

Последиците от този вид „експертизи“ се оказаха съвсем не чак толкова дребни. През 2002, подсигурен от севернокорейските експерти, че режимът се намира „на границата на колапса“, президентът Джордж У. Буш отказа да преговаря с Ким Йонг Ил, когото презираше. Режимът обаче не само не изпадна в колапс, но и през октомври 2006 направи първия контролиран взрив на собствена атомна бомба.

Влиянието на тези нови журналистически групи е огромно. Днес вече едва ли има и една-единствена история, публикувана в The New York Times, The Wall Street Journal или The Washington Post, която да не произлиза от, или да не е била потвърдена от организации като Daily NK или Open Radio North Korea. „Международните медии получават по-голямата част от информацията си за Северна Корея от тях“, казва Ким Йунг Сам, редактор в най-старото южнокорейско месечно списание, Chosun Monthly. „Никой друг не притежава ресурсите, контактите и експертизата за нещо подобно“. Дори агентите на южнокорейската Korea’s National Intelligence Service понякога се обръщат към Daily NK и други подобни, за да искат информация.

Не всички са доволни от това. През тази пролет севернокорейското правителство изрази недоволството си: „Ние сме упълномощени да изкажем стриктно предупреждение от името на Републиката към онези организации, които ще бъдат първите цели за най-сурово наказание.“ В съобщението медийните организации бяха споменати поименно и наблюдателите на Пхенян отбелязаха, че фразата Ние бяхме упълномощени означава, че посланието идва директно от Ким Йонг Ил. Това не са празни заплахи. Миналата пролет двама севернокорейски шпиони, представящи се като бегълци, бяха изпратени да убият Хуанг Янг Йоп, най-високопоставения севернокореец, който някога е забягвал в Южна Корея. (Хуанг почина мирно от инфаркт през октомври). А през януари 2010 един севернокорейски фабричен работник беше публично екзекутиран чрез разстрел за това, че е съобщил цената на ориза по телефона в Южна Корея.

Разположен на втория етаж в една невзрачна бизнес сграда на малка, ветровита уличка в Сеул, Daily NK напомня повече за кол-център, отколкото за оживена медийна организация. Редакторите седят в 17 сиви преградени кабинки, заобикалящи помещението. Телефоните звънят, отговаря им се с кратка фраза, след това слушалките се окачват и се набира отново – това е начинът, по който сайтът комуникира с репортерите си.

Един от основателите на Daily NK, Парк Ин Хо, прекарва голяма част от времето си на границата между Северна Корея и Китай, където наема и обучава репортери. Публикуван на корейски, китайски, английски и японски езици, сайтът получава по 150.000 посещения месечно. Като повечето от независимите медийни организации той получава финансирането си от National Endowment for Democracy, както и от други НПО и частни дарители. Организацията плаща на севернокорейските си репортери малки месечни обезщетения (повече за пресни новини), както и допълнителни средства, с чиято помощ те могат да се откупят, ако изпаднат в трудна ситуация.

Броят на подобни ситуации не е незначителен. През 2008, служител на силите за сигурността хванал един от репортерите на Daily NK точно когато той пресичал една от граничещите с Китай реки. Репортерът носел със себе си няколко микрокарти, пълни със записи на разговори с партийни служители. Малко преди това Северна Корея беше направила няколко пуска на ракети; репортерът и събеседниците му обсъждали международните реакции.

В съгласие с предварително обмислената за подобни случаи процедура, репортерът казал на офицера, че е само дребна фигура в по-голяма операция. Той носел картите на свой роднина в Китай, който пък щял да продава информацията на журналисти и да му даде малък дял. Изглежда е възможно човек да се измъкне с подкуп от всяка ситуация в Северна Корея, с изключение на нещата, отнасящи се до Южна Корея или до религиозни въпроси. Ако офицерът откриел, че репортерът работи за Daily NK, той сигурно щял да бъде изпратен в лагер, а може би и осъден на смърт. Репортерът помолил офицера да се обади на роднината му в Китай, за да провери историята му.

Парк работи според стриктно договорен със сътрудниците си протокол. Той носи със себе си няколко различни мобилни телефона, всеки от тях свързан с отделен репортер, и те се обаждат само в точно определени часове от деня. Всяко обаждане извън графика буди незабавно съмнение. Така че когато телефонът позвънил, Парк се обадил, говорейки на най-добрия си китайско-корейски акцент. Офицерът се уверил че разговаря с „роднината“ на арестувания и поискал 5.000 долара, за да го освободи. След още няколко обаждания подкупът бил платен и репортерът пуснат на свобода (но без картите и записите). Офицерът обаче подушил бизнес и се опитал да спечели Парк като партньор. „Обаждаше ми се всеки ден в продължение на цял месец, просто нямаше отърване от него. Искаше да продава севернокорейска дрога. Щял да ми я праща, аз да я продавам, а след това да делим печалбите“, разказва Парк.

Друг от източниците на информация на Парк е вдовицата на бивш високопоставен партиен функционер, която вярва, че мъжът ѝ е бил „прочистен“ несправедливо. Тя черпи информацията от децата си, няколко от които заемат държавни длъжности – и я праща на Парк по време на нелегалните пътувания до Китай, които прави от време на време. Тя живее близо до Жълтото море и понякога прекосява границата на корабчетата на някои от местните рибари. По време на едно такова пътуване рибарското корабче било спряно от севернокрейски патрулен катер. Единственото място, където тя можела да се скрие, бил хладилникът за риба в трюма, сред замразената риба. Измъкнала се по чудо, но само с цената на тежки измръзвания. Парк платил за двумесечен престой в една китайска болница, където старата жена успяла да се възстанови. „Не се безпокой за мен“, казала му тя. „Вече съм прекалено стара за женитба, така че няма значение как изглеждам.“

В късните 1990 години се заражда една дръзка стратегия за заснемане на видео в Северна Корея. За да науча нещо повече за това, аз пътувам до Осака, Япония, където ще се срещна с Ишимару Хиро – дребен и сериозен мъж с равно подстригана брадичка, който работи за Asia Press International, една група от журналисти, работещи на свободна практика, известна с репортажите си от места като Афганистан, Ирак и другаде из Близкия изток. През последните 12 години неговите репортери в Северна Корея са заснели някои от най-драматичните кадри, които изобщо някога са излизали извън страната.

Ишимару започнал да пътува до китайско-севернокорейската граница през 90-те години, за да прави интервюта с бегълци. На два пъти той пътувал да Северна Корея легално, а веднъж използвал фалшив китайски паспорт. И един ден в 1998 един от младите мъже, които непрекъснато пътували през границата, му направил следното предложение: „Защо се подлагаш на такава опасност, да снимаш видео тук?“, попитал той. „Дай ми камера и аз ще снимам вътре в Северна Корея.“

Ишимару му дал няколко урока по елементарни операторски способности, плюс камера, скрита в дъното на пазарска чанта. Снимките, които младият мъж донесъл, били шокиращи: мръсни, босоноги деца, търсещи храна, вадещи царевични зърна от купчини кравешки тор. Със стъклени очи, децата разказвали, че родителите им са починали и че сега те са бездомни и сами. Снимките обиколили целия свят.

Експериментът бил толкова успешен, че Ишимару започнал да обучава и други бъдещи репортери, използвайки многолюдните китайски пазари, за да им показва как се снима със скрита камера. Днес той се среща с репортерите си от Северна Корея на всеки няколко месеца, за да получава и редактира видеоклиповете им.

Но как една толкова затворена страна е станала така пропусклива, и то толкова бързо? Отговорът трябва да се търси в падането на комунизма в късните 80 години, който лиши Корея от помощта, идеща от източния блок, благодарение на която страната е успявала да поддържа приемливо равнище на живот в продължение на много години. В средата на 90-те една поредица от наводнения унищожи няколко реколти и доведе до масов глад, от който са умрели около 1 милион севернокорейци, около 5 процента от населението. Държавната система за разпределение на хранителни продукти се срути напълно и хора, които са разчитали на нея в продължение на 50 години, сега вече не знаели какво да правят. Мнозина умрели от глад, други, въпреки огромните опасности, избягали в Китай, за да търсят храна. Броят на бежанците към Китай и Южна Корея се увеличил десет пъти само между 1998 и 2002.

Севернокорейското правителство винаги се е двоумяло, когато се стигне до въпроса за технологиите. Въпреки управляващата философия на „самодостатъчността“ (Чучхе), то разчита на съседите си, за да може да навлезе в информационната епоха. Официалните севернокорейски клипове в Ютюб, съобщенията в Туитър и Фейсбук, всички те идват от Китай. До края на 1990-те всички международни разговори са били провеждани или през Пекин, или през Москва. Малкото Интернет линии, които страната все пак има, идват от една презгранична връзка с китайската Уником.

Не повече от няколко хиляди севернокорейски учени и високопоставени официози имат връзка с Интернет. Повечето севернокорейски граждани използват вместо това т. нар. Куангмьонг („Блестяща звезда“) – вътрешнокорейска комуникационна система, даваща достъп до цензурирани новини и официални документи, както и да елементарна електронна поща. Куангмьонг може да се ползва в университетите и в държавните учреждения, както и в може би стотина кафета, където младите хора в най-големите градове на страната ходят да играят игри и да гледат видеофилми.

Притежаването на компютри е легално, макар че те трябва да бъдат регистрирани при местните власти. Повечето компютри, функциониращи чрез пиратски версии на Windows, идват от Китай. Единствената севернокорейска фирма за производство на компютри, Утринна панда, произвежда по около 10.000 бройки годишно. Но ако компютрите са рядкост, то принтерите липсват почти напълно. Те се следят много внимателно поради възможността чрез тях да се разпространяват антиправителствени документи. По същата причина на гражданите е забранено да притежават и факс машини, които могат да се намерят само в държавни учреждения и големи фирми. За изпращането на факс се изисква разрешение от страна на високопоставен шеф на фирмата. Мобилните телефони, легални и нелегални, започват да навлизат в живота едва през последните няколко години.

Когато става дума за ролята на технологиите при разпространението на информация в и извън Северна Корея, то организацията, която очевидно мисли най-много за това, е North korea intellectual solidarity (NKIS). Нейните репортери са снабдени с южнокорейски, а не с китайски мобилни телефони, защото техниците вярват, че този протокол е по-труден за проследяване.

Наблягането върху техниката идва от страна на основателя на групата, Ким Хюнг Куанг. Ким е бил професор по компютърни науки в технологическия университет Хамхунг – едно от подразделенията на севернокорейската армия. Той изглежда с десетина години по-възрастен от своите 51 и притежава измъчената външност на човек, който има неприятности с властите. В Северна Корея е обучавал студенти, най-добрите от които били наемани от елитните хакерски единици на армията, за които се твърди, че през 2009 са успели да проникнат в южнокорейски и американски държавни сайтове. Двама от бившите му студенти също са избягали и сега работят за NKIS.

Едно от първите неща, които екипът на Ким е създал, е електронна книга със заглавие Един прозорец към глобалното село. Това е електронен документ от 204 страници, даващ представа за Южна Корея и останалия свят. Книгата е препълнена с видео, музика, фотографии и записани разкази. На три гигабайтовата карта, на която тя обикновено се разпространява, имало още много свободно място, така че Ким добавил и програма по математика за деца, различни игри, астрологически предсказания за възрастни и няколко програми за поддръжка на компютъра.

Ким бърка в джоба си и ми показва една от тези специално програмирани микрокарти. Когато просто се пъхне в компютъра, тя изглежда празна (това за в случай че попадне в нежелани ръце.) Но ако човек щракне два пъти върху „празната“ карта, програмата се стартира и инсталира на компютъра файл на име „Добре дошъл, свят“, с чиято помощ може да се ползва съдържанието на картата. (Някои от членовете на групата се противопоставят на този начин на разпространение, защото той може да постави в опасност невинни или нищо не подозиращи хора.) Картата е програмирана така, че се самоизтрива след един месец или след определено число ползвания. „Дори ако ви хванат да четете електронната книга, служителите от сигурността няма да могат да проследят откъде идва тя. В края на краищата вие можете да кажете, че когато сте я получили, наистина сте мислили, че е празна“, казва Ким.

Източник

Роберт Бойнтън е директор на журналистическата програма в Нюйоркския университет. Той пише за множество американски издания, сред които са The New Yorker, The New York Times Magazine, The Atlantic Monthly, The Nation и др.

Коментари (3)

- 19-03-2011|Аврам

Интересна и навременна статия. Информацията намира цепнатини в стената на Северна Корея и обществото се подготвя за промяна. Никой не знае обаче колко време ще отнеме този процес. Важно е пръскането на светлина.

- 20-03-2011|stan

Бях забравил какво е да четеш между редовете. Наложи си да си припомня 70-те години, когато точно такива примитивни пропагандни статии громяха „американските империалисти и техните пекински помагачи“ единствено за да затвърдят в нас убеждението че живеем в най-справедливия строй, а всички други, разбира се, са глупаци.

- 20-03-2011|вк

Само не разбрах, къде казвате че има свобода на пресата?

Това ли е най-новият стар виц?

Поголовно преписване и превеждане от УЖ водещи сайтове, телевизии и не знам си какво още.

Липсат конструктивност и градивност.

Погледнато от ъгъла на селящината, все едно се събрали най-големите клюкари и лизачи и бълват ли бълват Информация.

Няма нищо стойносто. Скоро гледах „Gift Hands“, и не мога да повярвам, че старата американска телевизия и е имала и образователни програми и състезания.

Този филм е за доктора, който е разделил сиамски близнаци за първи път, без да почине поне едното.

И, защо ли майката с трети клас образование е имала толкова силно влияние и как е успяла да повлия на едно дете погледнато от страни без кой знае какво бъдеще.

Дали пък не става дума точно за силата на мисълта и внушенията.

И да помислим, какво ни внушава нашата, кукловодска телевизия.

…………………………………Определео НЯМА никъде свобода. Ако човек може да си изгради такава в душата поне, това вече е нещо.

Две историйки

Автор: Венцислав Кръстев

Анталия

Увлечението към космонавтика и астрономия ми е още от ученическите години. Трябва да е било през 73-та. Бил съм на 10. Брат ми, който е с 5 години по-голям от мен и другите „големи“ си опушваха стъкла, за да гледат слънчевото затъмнение (след много години, вече в епохата на интернет, проверих кога в моя град е имало слънчево затъмнение и така определих годината). Ентусиазирах се и понеже бях много отвеян (някои казват, че и сега съм) го пропуснах. Сигурно съм щял да го забравя, нали съм отвеян, но с едно приятелче – Боби, горе-долу по това време попаднахме на стар астрономически алманах. Беше с правописа от преди реформата през 1945г. Там прочетохме, че през 1999г. през територията на България ще премине пълно слънчево затъмнение. Но ще бъде пълно само в района на Добрич. Като разбрахме, че Добрич е старото име на Толбухин, разбрахме и колко е далече от нас (аз съм от Лом). След първоначалното разочарование, че няма да ни пуснат се сетихме, че тогава ще сме „големи“ и няма да има кой да ни пуска или спира. И сигурно съм се зарекъл да отида. Или поне ми е останало някъде дълбоко вътре. Щото през 99-та наистина отидох. С цялото си семейство. Макар че хич не бяхме добре с парите. Тогава купувахме апартамент и имахме само четвърт от нужните ни пари. А пък банките хич не бяха склонни да дават. Както и да е, отидохме. Беше много вълнуващо. Толкова, че след седем години, когато поредното пълно слънчево затъмнение се случи сравнително близо до България, си казахме с жена ми: Време е да видим Турция, а и Средиземно море. Едно дружество, наречено „Астрономическа асоциация – София“ организираше екскурзия до Анталия (Какъв късмет. Точно при такъв голям курортен център да мине пълната сянка на затъмнението). И ето ни на път. След повече от 24 часа и 1400 километра автобусите ни стовариха пред хотела в Белек. Градче на 50-ина километра източно от Анталия. Там ни посрещнаха две млади 20-на годишни момчета. Това, че говореха добре български не беше странно. Потомци на наши съотечественици турци, жертви на „Голямата екскурзия“ от 1989. Интересното беше, че българския им беше с подчертан руски акцент. След като си казаха нещата за реда в хотела, за възможностите, които ни предоставят да си похарчим парите и куп други неща, ни попитаха имаме ли въпроси. Аз това и чаках. От къде сте? Какви сте? Що сте? И най-вече – защо говорите български с такъв акцент. Оказа се, че когато се преселили с родителите си, са били още малки и българския им е слаб. Но вече работещи в туризма, заради близостта в езиците, а и заради изключително големия брой руски туристи, ги насочили да научат руски и да работят с руснаци. После обаче на групата ни беше даден по-опитен екскурзовод. Той беше около 30 годишен, много приятен младеж. Казвам го без ирония. Точно така изглеждаше. Като младеж. Живял е в Омуртаг. Седемнадесетгодишен е напуснал България. Някъде 93-та – 94-та. Българският му, естествено беше като моят. Понеже съм много любопитен и исках да попия от Турция колкото се може повече, когато бе възможно все бях близо до него. Така за тия три-четири дни, почти станахме приятели. Понеже допусках, че няма да имаме различия в отношението ни към т. н. „Възродителен процес“ и „Голямата екскурзия“ не се притесних да говоря с него за тях. Говорихме и бях прав да не се притеснявам. Но много се колебах, дали да му задам „оня“ въпрос. Ще се опитам да го пресъздам. Казвам му „Ахмед (не беше Ахмед – забравил съм как се казваше) аз и ти сме учили по едни и същи учебници. Преподавали са ни история и литература по един и същ начин. Аз съм българин и живи турци съм видял чак в унверситета в София и то единици. В Лом няма. На системата тогава изобщо не ѝ е било трудно да ме накара да мразя Турция и турците. Достатъчно ѝ е от малък да ме промиват с Батак, еничарите и „Турското робство“. А и не са само с тях. Но как са ти преподавали това на теб? Успяли ли са да те накарат да ги мразиш? Той ми отговори – Да. Мразех ги. Ченето ми висна. Опитах се да вляза в неговата кожа и да видя как ще се почувствам. Настръхнах. След време много пъти съм са връщал на този разговор. Но какво има да се чудя. Нали вече бях чел „1984-та“. Оруел го е описал. А ние живеехме в нея.

Цариброд

Военната си служба изкарах в Харманли. Между 81-ва и 83-та. Казармата беше една от най-големите в България. Намира се точно до международното шосе Истанбул – София, в края на града, веднага след моста над Харманлийска река. Високата бетонна ограда беше дълга почtи половин километър. Ние войниците обичахме да стоим на нея и да гледаме навън. А имаше какво да се гледа. По онова време, когато у нас най-хубавата кола беше Волгата, по това шосе често преминаваха чуждестранни автомобили. Едва успявахме да им се нагледаме на разните Мерцедеси, БМВ-та, Ситроени и какви ли не още. Но истинският „лов на готини коли“ беше в началото и в края на Август. Това е месецът на отпуските в Западна Европа и стотици хиляди турски гастарбайтери се отправят на пътуване от няколко хиляди километра до родните си места. Първо на изток, а след няколко седмици обратно на запад.

След години, вече семеен и със собствена кола съм ги срещал по пътищата. Не си спомням да съм ги виждал да спират. Вероятно са спирали, но бях чувал, че било опасно за тях, щото можели да ги ограбят. Не вярвах много на това. Аз колко съм карал, къде ли не, пък никой не ме е ограбил. Били ги спирали бандити преоблечени като милиционери и ги ограбвали. Вземали им пари, бижута, хубави уредби, които носели за близките си в Турция. Или пък истински милиционери ги спирали за измислени нарушения и им вземали солени „глоби“, но без да им издават никакви квитанции.

В края на 1980-те години, вече бях студент пред завършване, един колега донесе от някъде някакъв пътеводител, май беше на немски. Имахме в компанията едно момиче с немска гимназия и с нейна помощ започнахме да го разглеждаме и да четем за Западна Европа. Най-интересното бяха снимките, но в този нямаше много. В него не се рекламираха забележителности, а по-скоро се обясняваше как най-добре да се справим, ако сме тръгнали да ги посетим. За всяка страна в Европа, и то не само в Западна, се даваха съвети какво да прави пътуващия при възникване на проблеми. Къде и как да намериш бензиностанции, автосервизи и болници. Имаше сведения за местните валути (еврото още не беше и заченато тогава), курсове към останалите валути. Особености в законодателствата, а също и за местните нрави. Тогава много пътувахме „на стоп“ и веднага решихме, че това ще да е много полезно за стопаджии.

Нямаше как някой да не се сети и да каже „Абе, я да видим какво пише за България“. Намерихме я и зачетохме. Първоначално бях шокиран, а после ми стана обидно. След краткото изложение за градове като София, Пловдив, Русе, Плевен, тези по морето, както и няколко други, и то само с най-важни телефони, по-големи хотели, адреси и телефони на болници и още малко такива, следваше информация свързана с опасностите по нашите пътища. Там направо си пишеше, че ако пътуващите бъдат спрени от българската пътна милиция, таксата за да продължат е 100 западногермански марки. Без значение дали са нарушили някакви правила и закони. Ако пътуват през България транзит, най-добре е така да си планират пътуването, че да навлязат в страната рано сутринта и им се препоръчва да не замръкват в нея. В частта за България имаше и подробни описания на районите около югославския Димитровград и около Одрин. Описваха на крайпътната инфраструктура в смисъл как най-успешно да пренощуваш в и около тези градове, така че на сутринта да можеш да влезеш в България и да я преминеш още по светло. Макар вече да бях чувал, че пътищата ни не са безопасни за чужденци, не съм си мислел, че по другите страни е много по-различно. Ясно се натрапваше впечатлението, че това е едно опасно място и че само то е опасно. Около нас не е така. За Югославия как да е. Тя тогава си беше „запада“. Но нали уж Турция беше по-изостанала от нас. Как така около Одрин е толкова безопасно, че даже го използват като място където да се подготвиш за едно дълго и опасно 450 километрово пътуване. Имаше от какво да се срамувам. Ако съм в чужбина и ми го покажат, щях ли да се сетя да попитам: „А вие защо биете негрите?“.

След време го видях. Някъде в средата на 1990-те. При едно късно прибиране през Сърбия, като наближихме Цариброд (за мен сръбския Димитровград, вече беше Цариброд), видяхме невероятно струпване на леки автомобили, предимно с германска регистрация и успявахме да разберем, че са турци. Какво ти успявахме, знаехме. Беше началото на Август. И не беше колона пред граничния пункт. Ние си минавахме свободно покрай тях. Просто бяха спряли. Всичките на едно място и търпеливо чакаха да изгрее слънцето. Предстоеше им най-опасната част от пътуването.

Наскоро се сприятелих с няколко момчета и момичета от Цариброд. Веднъж с един младеж от тях се заприказваме на тази тема. И той ми разказа същото, което бях видял веднъж случайно. Но той го е гледал всяка година по едно и също време. Като някаква странна миграция, в която хора, също като птици преди да прелетят през морето, са се събрали на едно място за да се подготвят. И също като птици са се събирали на ята и са „прелитали“ през България. Защото са се научили и на друго. След като влязат в родината ми, събират се на групи от по пет до десет коли и така преминават. Спрат ли един, спират всичките. Така се надяват, че ако попаднат на бандити или рекетиращи полицаи, при толкова много свидетели ще попречат да бъдат рекетирани или ограбвани. И като си помисля, че не само аз, но и всеки който е ходил в Турция е останал с прекрасни впечатления за отношението на турците към нас. Включително и от тези, които изгонихме през 1989-та. Какво ли си мислят за нас? И не само те. Има някаква ирония във факта, че са се събирали в подготовка за най-опасната част от пътуването си точно край Цариброд. Край този бивш български град. На тези 15-ина бивши български километри преди България. Местните хора са знаели какво става. Знаели са и от собствен опит. Познавам много хора, които са ми казвали, че през комунизма, всеки път когато са идвали до София, само на 50-ина километра от границата, винаги им е струвало по 30-40 марки. Рушвет за милиционера, който ще ги спре. Пък и доста след така нареченото му „падане“. Как са се чувствали те? Как са възприемали България като родина от която са били откъснати?

И още нещо. При комунизма, с целия контрол, който са имали над обществото, нашите власти били ли са безсилни да се справят с това? Бандити с униформи. От къде са ги намирали? И самите милиционери, спиращи чужденците за рекет? Не са ли били едни и същи? Бандитите и милиционерите. А в по-ново време и полицаите. Може би, в някои периоди, това си е било и държавна политика. Но дори да не е било държавна политика, какво са си мислели всички тези хора? Какво са разказвали за нас? Ще трябва да намерим начин и да ги попитаме. Заради нас…

Венцислав Кръстев е роден в Лом, но живее и работи в София. Пише когато му остане време.

Коментари (6)

- 20-03-2011|иван хаджиев

ОСМАНСКО ПРИСЪСТВИЕ ИЛИ ВАРВАРСКО ТУРСКО РОБСТВО

„Не искайте от мене безпристрастие – аз видях Батак!”

Иван Вазов

„Още от онзи черен за човечеството ден когато кракът на турците стъпи за първи път стъпи в Европа, те са олицетворение на най-гнусния, най-нехуманния човешки вид. Където и да са се появявали, навсякъде са оставяли след себе си широка кървава диря и където и да е прониквало тяхното господство, цивилизацията е загивала и изчезвала. Навсякъде те представляват власт на грубата сила в противоположност на властта, основана на закони, на цивилизацията.“

из „Уроци по клане” на Уйлям Гладстон

Въпросът ми е реторичен и всеки нормален и честен българин би казал, че вярно е второто. Тук не искам да припомням позицията на някои наши управници, които не смеят да произнесат тези две думи: „турско робство”. Това направи дори президентът, който за съжаление, е дипломиран историк! Но нека да ги оставим тези наши политици, историята скоро ще ги забрави и осъди за греховете им. Да се поровим малко в нея, да припомним само някои факти и моменти.

Без съмнение, всеки народ в своята история е бил през определени периоди под чуждо владичество. За по- дълго или за по- кратко. Нашето иго продължи от 1393 до 1878 и се оказа не само сред най- дългите, но и сред най- страшните, най- варварските, най- жестоките. Защо?

Защото един народ с една твърде

НИСКА СТЕПЕН НА ЦИВИЛИЗАЦИОННО РАЗВИТИЕ ,

като въпросния турски, завладя с военна сила един далече по-напреднал народ като българския. И това е нашата трагедия, с фатални последици, които усещаме и сега. През далечната 1393 година, когато пада Велико Търново – ключовете на крепостта турците получават след коварство – от свои шпиони венециански евреи! – България е държава на 712 години, а Турция на 72! Знаем, че в началото на 14 век Осман I основава в Мала Азия държава с главен град Бурса, а по- късно разсипва прекрасния Константинопол, за да го превърне в своя столица и да оскверни импозантния християнски храм – чудото на византийската архитектура „Света София”. Оттогава до Кримската война / 1856 / тази агресивна, милитаризирана, азиатска империя воюва непрекъснато повече от 500 години – по точно 532 години. Воюва за чужди територии, поробва цели народи, унищожава материални и духовни ценности и не създава нищо, за разлика от другите империи през този период – Англия, Франция, Австро-Унгария. А България поне три столетия преди това вече има свои книжовни школи / Преслав, Охрид, Велико Търново/, писатели / Константин Преславски, Константин Костенечки, Патриарх Евтимий /, развита просветна система, самостоятелна църква и дори своя патриаршия. Дала е просвета, култура и църква на редица народи. Докато Османска Турция е изостанала във всяко отношение, безпросветна държава, която се олицетворява от спахията – турчин на кон с ятаган в ръка, готов във всеки момент да граби, опожарява, насилва, мародерства и убива. И той го прави цели 485 години! Според исляма, в който е обучен да вярва сляпо без изобщо да мисли, колкото повече християни или неверници изтреби на земята той, толкова по- щастлив ще бъде в мюсюлманския рай!

Според едно преброяване, преди падането под робството България е имала население от 1 250 000 души, като за кратко време са били изтребени или прогонени отвъд пределите ѝ около 1000 000 българи. В същото време Англия е била с население от 1 052 000. Днес тя е 60 000 000, а България едва 7 000 000! Следователно можем да говорим за системен петвековен геноцид! Без прецедент – по своята продължителност и мащаби в цялата световна история!

Геноцид, за който досега нито едно правителство не пожела да поиска извинение от Анкара, която продължава да се държи високомерно и нагло, агресивно и да крои планове как да ни завладее – този път икономически и културно, докато ние спим…

Над 300 000 българи са били насила включени в турския еничерски корпус. За него български момчета- християни са били насила вземани на възраст между 7-10 години. И само за 10- 12 месеци са били превръщани в жестоки еничари, т. е. мюсюлмани, аскери на султана. Обучавали са ги в изключителна жестокост към своите сънародници българи и насила са ги превръщали мюсюлмани- фанатици. Еничарите са извършвали са най-кървавите изстъпления към своите сънародници. Робството е било официално регламентирано в Османската империя.

ГЕНОЦИДЪТ -

над българите е страшен, непрестанен!

Започва още с падането на столицата Търновград и масовото избиване на цялата българска аристокрация, интелигенция и духовенство. А България, както знаем, тогава е сред водещите, цивилизовани държави в Европа. До смазването на един цял народ – една невиждана по своите размери варварска жестокост, непозната за цивилизования свят тогава. Геноцидът продължава с различни темпове и сила до „културния и европейски” 19 век, до многострадалния Батак / оказа се, че акцията „Анти- Батак” се субсидирала не толкова от Берлин, колкото от Анкара! /, до опожаряването и кланетата в Стара Загора / там са зверски изклани 14 500 българи! /, Търговище и още в десетки градове и села по време на Априлското въстание и дори когато турците губят войната. За да избухне отново през 1913 година с изтребването и прогонването на тракийските българи, за което и Турция и Първанов упорито мълчат.

ПОРАЖЕНИЯТА -

от Геноцида усещаме и днес.

Според учени- демографи, ако не беше поробена от Турция, България днес щеше да бъде една от големите европейски държави с по- обширна територия и близка по брой на населението до Англия и Франция, повече от 60 милиона жители, но за съжаление след 1878 година българите са малко над 3 милиона. Това говори за системен геноцид, за огромни безвъзвратни поражения върху генофонда.

Но пораженията са не само в посока на намаляването на населението. Те са във всичко, във всяка област: икономика, просвета, култура, църква. Турците обграждат България с висока ”китайска стена” за векове. Българинът е просто в затвор. Напълно лишен от контакти с цивилизования свят. И едва след Кримската война, когато европейски войски прекосяват страната, той вижда за първи път като „туземец бели хора”. А и Европа не подозира, че на Балканите има някакъв християнски народ с минало и древна история…А това, че църквата ни като православна остава без подкрепата на католическия и протестантски Запад също е сред факторите, забавили освобождението ни – то идва късно, с помощта на православна Русия, повече заради користните ѝ подбуди, битката за Проливите и хегемония над Балканите.

ТОВА, ЧЕ ПОРОБИТЕЛЯТ Е ПРИМИТИВЕН -

нанася огромни, непоправими щети върху България.

И други народи на континента попадат за по- кратко или по- дълго под робство, но по време на австрийското робство италианците се радват на Ла Скала и аплодират Росини, Доницети и Верди, чехите и унгарците имат своите Сметана, Лист и Дворжак, поробените от испанците холандци се гордеят със своите Рембрандт, Ван Дайк и Рубенс. А българинът тлее в мрака на бездуховността – през 16 век, например, в България е останал само един книжовник и почти цялото население е напълно неграмотно. То е просто една безправна „рая”, едно стадо от „гяури” / както сега самозабравили се министри и депутати от незаконната турска партия ДПС наричат нас, българите! /. Това, че България е заобиколена от поробени или васални на Турция земи, че не граничи поне с една свободна и цивилизована европейска държава, е наистина трагедия и това за дълго спира нормалното ѝ развитие.

ИЗКРИВЯВА СЕ -

националният характер на българина.

Той е принуден да живее във вечен страх за физическото си оцеляване. Ужасната отрова на страха, която разнебитва нервите и смазва душата, парализира неговата воля. „Преклонена главица сабя не я сече!” Страшна поговорка, без аналог в европейските езици!

Най- лошото е, че това робство, този затвор довежда до две големи морални злини: отчуждаването на българина от общото, от държавата / тя е враг за него и досега! / и до известна степен и от вярата в Бога, защото, след като един народ се моли 500 години на Бога да го спаси от Злото, а той не го спасява, вярата лесно може да се изгуби. Българите са много по- малко вярващи, отколкото румънците, поляците или руснаците. Да, пораженията върху националния характер са видни и днес. Много и разнопосочни са отрицателните ориенталски влияния. От една цивилизация, ако може да се употреби тук тази дума, с подобна ниска степен на развитие, с нисък морал / с хареми, евнуси и роби / и принизени естетически критерии, не може да се очаква друго, освен ниска култура и нисък морал. И грозните остатъци от Ориента са видни и днес: Глория, Ивана и Азис, чалгата, повсеместната анадолска простащина и грубост, корупцията, мръсните улици, опростачването на нацията.

Общество, изградено върху „рушвета” / подкупа /, в никакъв случай не може да се нарече „цивилизовано” и „морално”. Виждаме го и сега как се налага най- вече от актива на една антиконституционна и пагубна за страната ни партия.

Поражения има и върху

ЕЗИКА-

– хубавият и звучен български славянски език се замърсява чувствително от турските думи през тези столетия. Неговото развитие се забавя много – той просъществува под формата на множество диалекти, близо 90, за да се оформи едва в края на 19 и началото на 20 век. Но грозно звучащите турцизми все още неоправдано битуват в речта ни и я замърсяват, много географски топоними също носят старите и некрасиви турски имена / като Мусала, Кайлъка, Джумаята, Аязмото, Кърджали…/,. В същото време в заграбените ни от съседите изконни български територии не е съхранен нито един топоним, там и имената на етническите българи са турски и гръцки със закони още от 1934 година! Там на българите е просто забранено да бъдат българи…

ЗА РОБСТВОТО –

г са изписани хиляди страници. Днес някои продажни безродници / сред тях и учени- историци! / се опитват да го омаловажат и дори зачеркнат.

Под диктовката на някои продали се на Анкара политици, депутати и министри, те вече пренаписаха учебниците по история и литература и промиват мозъците на нашите деца. „Робство е нямало, имало е някакво османско присъствие и българинът е живял относително добре и спокойно” А една мастита писателка- османистка В. М. се опита да ни убеди, че „турският спахия не бил чак толкова лош и вреден човек” /!? / Друга нейна колежка, от по-нисък ранг, Т. Б. написа с пари от Анкара /! / хвалебствена ода за българофоба и убиеца на Стефан Караджа, Мидхат паша, като го сравни с…Петър Велики!…

Всъщност, това целят плановете Йозал” и доктрината „Дълес” – народ без историческа памет, без добро образование, с ниска култура, народ на слуги и безотечественици… С една дума – унищожението на българите и България. Турците вече отпечатаха карта на България, от която една трета е…в границите на Турската република!

ОГНЯН СТАМБОЛИЕВ

- 20-03-2011|Златко

Толкова много огън и жупел заради две малки историйки? Вярно тази тема май си остава болна. Дали защото е болно времето или са болни хората, не знам. Във всеки случай, гледайки назад, не откривам време, в което да не е била такава. „Остържете руснака, и отдолу лъсва татарина“, беше казал Достоевски. А какво лъсва отдолу, когато се поостърже малко българина?

- 20-03-2011|Yanev

Следя почти редовно ЛП. Толкова елементарно четиво като това на В Кръстев отдамна не съм срещал. Позитивни нагласи не се създават с подобни четива.

- 20-03-2011|Милко Христов

И аз следя от доста време това електронно списание и то неслучайно носи това име – „Либерален преглед“, защото дава поле за изява на автори с либерални позиции. Няма да се впускам в дискусия дали е имало или не „турско робство“, защото точно в момента се чувствам повече роб, отколкото моя прадядо, който е търгувал и пътувал свободно из цялата Османска империя и не само в нея, а само ще кажа на моя съгражданин, че и в момента в гр. Лом има около 300 етнически турци и те са сред най-работливите и честни граждани. И аз през 2000 год. бях в Анталия, като ръководител на детски фолклорен ансамбъл, участник в един от на-престижните фестивали. Всяко от нашите деца беше разпределено да нощува и да бъде обгрижено в турско/или може би не в турско, защото там етническия състав е различен/ семейство и за отношението на онези Хора към нас разбрах по сълзите в очите на българчетата при раздялата. И понеже на следващата година турските деца трябваше да посетят Лом/на разменни начала/, дори и не искам да си спомням какво се случи… Колкото до историята, тя винаги се пише от победителите- в случая от русофилите, които, обаче нищо не споменават, напр. за масовото преселение на българите от Поволжието заповядано от Сталин и то на оцелелите след пагубния глад на стотици хиляди българи преди това. Колкото до клането в Батак преди няколко дни във в. Телеграф г-н Спасов съветник на Б. Борисов официално призна, че то е извършено не от турци, а от изселените принудително от Русия по нашите земи черкези и татари/т. е. етнически българи/, пореден факт говорещ за нашите братоубийствени взаимоотношения.

- 20-03-2011|Гост - Относно робите

Защо бе, джанъм, се чувстваш роб сега? Европейският съюз по-малък ли е от Османска Турция или просто не ги либиш европейците както прадядо ти?

- 21-03-2011|Мира И. - боклуци

Какво трябва да се случи, че да се погледне българското общество и да се види не като онеправдана жертва на не знам си какво, някогашна „люлка на цивилизацията“ (това не си го измислям, на Славейков има някакви такива книги за България люлката на цивилизацията, чудя се кога ще излезе „България на три слънчеви системи – сега научно доказано!“) несправедливо и жестоко поробена в един единственичък кратък момент на слабост, а като една източно-европейска слаба проста корумпирана държавичка, каквато си е – също като всяка друга в този географски регион. Това което ни учеха в училище, каквото ги учат и в другите източно-европейски училища, е национализъм. Опасен, отвратително грозен национализъм. И когато ни взимат от училище, майките ни гледат подозрително мургавите ни другарчета по чин и молят госпожите да ни разместят, в класната стая ни шептят, а вкъщи ни овикват, че как моля ти се сме седнали до циганче или турско дете. Боже опази, по дяволите, не дай да се докосна случайно до заразната му смръдлива плът.

И бедните озлобени хора посрещат тази отрова с отворени прегръдки, защото в огрижените глави и люшканите от несигурността в една бедна корумпирана държава тела, омраза лесно се посява. И така в последен напън обединява се атомизираното апатично общество, разядено от трагико-комичен балкански комунизъм, почувствало се отново като едно цяло в ненавистта си към някое малцинство.

„Строителна фирма Алпина са турци“ – кажи му турчин и не го обиждай повече, нали така? Лекичко ми причерня като си помислих за тия спрейови надписи из центъра на София. И за всички младежки ВМРО-та и незнамсикакви прабългарски символи които си разнасят на гердани, веят цветнички флагчета и гледат сериозно и тегаво.

Цингала-мингала

Автор: Румен Шомов

– Как се казваш?

Стоеше, извършвайки някакви странни движения – явно от смущение – не спираше да го гледа с все същото любопитство, но не отговаряше. После на свой ред той я гледаше, дори и да не искаше: ще не ще – от балкона на апартамента си на седмия етаж на жилищния блок, надвесен над тяхното гето – там през непавираната уличка отсреща, в неподдържаните, кой знае как крепящи се все още, строени доста преди социализма бивши казарми, погълнати от гъстата плетеница джанкови саморасляци, нямаше друга гледка – кучето с меча козина и лисича муцуна, влизащите и излизащи все нови и нови лица и най-постоянното двуного – тя, с вечното си щапукане из двора, по уличката, около буклуджийските кофи, с неистовия си пролетен витаминен глад, когато едва ли не с листата тъпчеше в устата си току що появилите се съвсем зелени плодове с неоформени още костилки…

Гледаше я – ще не ще – и когато разхождаше своя грохнал от старост английски сетер Нестиднеев. Усмихваше ѝ се и дори ѝ намигваше. Правеше се на весел. Играеше си на някого, на когото всичко му е наред – на красиво стареещ, умерено дебел, преуспял и улегнал безгрижен мъж. Тя отвръщаше с недоумение – тоя пък какво иска? Пъстрите ѝ сиво-сини очи премигваха с известна боязън, но и любопитство, спъваше се и разливаше по малко от двете кафета, които носеше, за да разлепи очите на своите родители в не твърде ранния сутрешен час.

– Лили…

– Какво? – не можа да схване изреченото той, защото почти цялата нощ беше водил … „цингала-мингала“… безсмислени спорове с Нестиднеев.

– Лили – повтори тя. – Нали питаше как се казвам?

Това бяха първите думи, които я чуваше да произнася, а отговорът на въпроса му идваше с няколко месеца закъснение. Нощните превъплъщения на Нестиднеев този път наистина нямаха нищо общо и беше крайно време да ги остави на заден план. Върху лицето му се появи усмивка. Ледовете бяха започнали да се размразяват, а инкубационният период за проучване и допуск отиваше плахо към приключване. Даде си сметка, че истинската причина за проявеното към него… временно… известно… крехко като току-що излюпено врабче доверие, се дължи не само на поведението му – вероятно съществен беше и приносът на кучето с меча козина и лисича муцуна, което не пропускаше сутрешна разходка без да засвидетелства както на него, така и на сетера Нестиднеев своето благосклонно отношение срещу бисквити и суха кучешка храна на гранули. Е, щом някой е добър с твоето куче, а и то с него, значи не е изключено да бъде добър и с тебе…

– Така се казвам – потвърди тя.

– На колко години си, Лили? – възползва се от неочакваната ѝ благоразположеност той.

Колкото и да му изглеждаше невероятно, въпросът я затрудни. Тя объркана повдигна малките си, добре оформени рамене.

– Не знаеш на колко години си, така ли? – не успя да въздържи зяпването си мъжът.

Ръцете, изобщо недокосвани от сапун, се вдигнаха почти отбранително да защитят очите ѝ. По бузите ѝ се виждаха без особено взиране тъмни немити ивици. Мозъкът ѝ напрегнато работеше.

– На осем – най-сетне отрони не много уверено Лили.

Огледа я. В сравнение с лицето, ръцете и краката, басмяната ѝ рокличка изглеждаше направо чиста, а в дамските сандали на висок ток, с които едва-едва се справяше, личаха останки от лак по ноктите на краката ѝ.

– Ходиш ли на училище? – не се въздържа мъжът, въпреки че отговорът вече му беше ясен.

– Не – вдигна рамене момичето. Изражението на лицето ѝ подсказваше, че разбира твърде мъгляво въпроса му. Беше чувала думата, но не знаеше какво се съдържа в нея – някакъв празен, нищо незначещ звук, който дрънчи върху устите на онези възрастни, към които никой от пряко заобикалящите я не принадлежи.

Реалното беше боклукчийската кофа. Майка ѝ я водеше там. Беше ги виждал неведнъж да ровят вътре. При това Лили като по-малка и слаба, направо влизаше в кофата. За нея тя беше букварът. Свещеният граал… Тайникът с великата истина за битието… Какво търсеха и какво намираха? Нямаше представа… Не защото не го интересуваше, напротив, но вродената деликатност не му позволяваше да занича в този, струваше му се, толкова интимен свят, а момичето, което няколко пъти бе засичал да рови и само, без никой да го кара, му бе отговаряло единствено с повдигане на раменете. Той не се беше опитвал да изтръгне отговор на всяка цена. Каква алтернатива можеше да предложи? Средствата му едва стигаха, за да осигури на себе си и престарелия Нестиднеев поносим живот. …От друга страна – нещата се бяха стекли така, че за другиго не се налагаше да се грижи. През деветдесет и първа жена му предложи да се възползват … „цингала-мингала“ …от вятъра на промените и да не чакат чудеса, а да се преселят в някакъв по-добър свят – Щатите или Канада, примерно. Той – къде поради наивност, къде поради това, че не можеше да зареже сама болната си майка и Нестиднеев – отказа. Жена му прояви решителност и в крайна сметка заедно с двамата им сина намери жаждания райски остров – Австралия. Оттогава изтече много вода, поканите да се пресели при тях не изчезнаха напълно, но все повече звучаха като любезност, спрямо която той би трябвало да прояви въздържание… Бяха започнали да му изпращат пари, които мъжът отказа да приеме и след известно упорство, амбицията им да споделят с него нарастващото си благоденствие отшумя. Той даде апартамента на починалата си майка под наем и заедно с нищожната си пенсия започна да връзва малко по-леко двата края на един крайно непретенциозен живот.

Колкото повече време минаваше, толкова по-често Лили започна да търси близостта му. Вървеше след него и Нестиднеев, докато се разхождаха, спираше щом те спреха, тръгваше щом тръгнеха, а на въпроса: „Искаш ли нещо?“ – отговорът неизменно гласеше: „Не“, придружен от познатото вдигане на раменете. Това, което имаше, ѝ беше достатъчно. Също като на него… Кофите и … неАвстралията… т. е. Нестиднеев!?

Копторът продължаваше своя живот. В него идваха и си отиваха нови и стари… Довчерашни момичета внезапно се оказваха непразни, а месеци след като станеха щастливи майки, повтаряха и пак се оказваха непразни … „цингала-мингала“… под гордите погледи на бащи с все още неизчезнало ухание на мляко по едва наболия мъх над устата. Дворът започна да се изпълва с все повече деца. Те ревяха и се сополивеха, смееха се, цвърчаха нечленоразделно… Лили се оказа най-голямата. След нея майка ѝ беше заченала, износила и дала живот на още три нейни братче/сестричета… Да се определи пола им само с гледане, беше най-малкото, в голяма степен несигурно. Дребни, голи до кръста и къдрави, те цапаха на воля из локвите след поредния пороен дъжд.

С удивление забеляза, че Лили проявява майчински инстинкт. Грижеше се за тях не с досада или по задължение, а с истински гордо чувство на съпричастност.

– Къде си го понесла, толкова рано, Лили?

Детето се беше вкопчило с ръце и крачета в нея така, сякаш се бяха сраснали – очевидно изпитваха дълбока потребност от физическа близост помежду си – приличаха на кенгуру и нейното малко.

– Гладно е – отговори загрижено Лили. – Плаче. Иска кроасанче. За разлика от „училището“ и навършените ѝ години, над „кроасанчето“ явно мозъкът на момичето беше работил – тя напълно го беше осмислила…

Е, на нейната възраст в своето време той би изпаднал в дълбок душевен смут тъкмо от дума като „кроасан…че“. …Диалектика… Какво друго!?

– До магазина… – продължи поясненията си Лили. – Там… Има сметка…

Очевидно „кроасанчета“ им се даваха на вересия!?

Докато изваждаше единия лев от портфейла си, имаше време да огледа детето. По нищо не личеше то да е плакало и въпреки това мъжът беше сто процента сигурен, че Лили не лъже – то бе плакало за кроасанче …във въображението ѝ.

Тя взе парите без притворство, без лукавата радост на успялата хитрица, без чувство на благодарност. Веднъж преместила го в списъка на добрите, Лили приемаше подобни подаяния нормално и естествено. Имал си – дал си, нямал си – не си дал! Кой ще те съди?! Мир и хармония…

Много пъти се беше опитвал да си представи какво се съдържа в главата на майка ѝ – наистина ли беше мислила, преди да приеме, че за детето ѝ боклуджийската кофа е по-добрия избор, отколкото училището!? …Не намираше отговор; за сметка на това пък не можеше да изчисти съзнанието си от една хрумка – идеше му да я изкрещи на глас: „Учи се, Гьоте, ето тъй сеспира мигът прекрасен! Отказваш да се развиваш, не допускаш до себе си никого – ти насаме с боклуджийската кофа; и мигът спира…“ Завинаги ли обаче?

Появи се и бащата на Лили. Майката също не изглеждаше зле, но той …едва ли не… беше красавец – излъчваше почти одухотвореност, почти аристократизъм – стройна фигура като на жокей, среден ръст, гъста, естествено начупена гарваново черна бляскава коса, завързана отзад на плитка, черни панталони и риза, екстравагантна жилетка на оранжеви, червени, кафяви и маслено зелени ромбове на черен фон, с гръб от лъскав черен сатен… Където и да ходеше, за колкото и време да изчезваше, той никога не взимаше със себе си нито Лили, нито майка ѝ, нито някое от децата. На двора мъжът също не го беше виждал на разстояние по-близо от три метра до някого от семейството му. …Иначе маслинените му очи изразяваха пълно задоволство от живота.

– Лили, ама ти по цял ден мъкнеш това дете на ръцете си, защо не го оставиш да походи само? – опита се един ден да демонстрира добродушно закачливо настроение мъжът, породено от дългоочакваната поява на слънцето след няколкото поредни дни валежи, оставили върху неравностите по бетонното покритие пред блока огромни локви и чувство на потиснатост.

– Босо е, няма обувки – отговори напълно сериозно Лили с изненада и лек укор за неговата ненаблюдателност.

Радостта, че слънцето грее отново отиде на майната си, а вместо нея мъжът почувства неловкост. На всичкото отгоре пред прага на входа се беше заселило някакво, търсещо си стопанин рижо коте – то буквално изваждаше Нестиднеев от равновесие… Изглежда поради старческата си деменция кучето беше забравило кой е по-силния и отказваше да мине покрай него. Усетило странния му страх, котето ставаше неочаквано дръзко – криеше се, внезапно изскачаше пред сетера и заплашително махаше лапа, което окончателно обезкуражаваше четириногия старец. Мъжът успя да докара Нестиднеев до желязната врата на входа – къде с гонене на котето, къде с придърпване на каишката – отвори я и помъкна грохналия си приятел към асансьора. Десет минути по-късно, установил, че няма троха хляб в къщи, излезе до близката хлебарница – Лили безмълвно плачеше и с детето на ръце, търсеше нещо около магазинчето.

– Какво загуби? – попита я той.

– Цигарите – вдигна изпълнените си с ужас очи момичето. – …Ще вика. Ще бие…

– Какви бяха? – без колебание попита мъжът.

– Вайсрой. Червени – компетентно го информира тя.

Аристократът с гарвановата коса очевидно не правеше компромиси спрямо личните си потребности – детето можеше да почака за обувки…

Купи една кутия, даде ѝ я. Сълзите на Лили мигом изчезнаха от очите ѝ.

– Не минава ден да няма някакви проблеми с тях – горчиво въздъхна продавачът, който даваше кроасанчетата на вересия.

Нестиднеев се яви на мъжа в нощта след появата на мониторите и компютрите.

Освен всичко друго дворът беше нещо като лакмус за нарастващото благосъстояние на Редута – и не само защото Лили и майка ѝ, обикаляйки кофите, донасяха все по-запазени и прилични, някому окъсели дрехи, в резултат на което имаше дни, когато Лили се преобличаше по два пъти на ден в нов тоалет. Народът теглеше кредити, сменяше старата дървена дограма на прозорците с нова. Старата мигновено заемаше мястото си в двора и заедно с остарелите изхвърлени мебели, след яко млатене и трошене на стъкла, се превръщаше в дърва за огрев.

Такова нещо обаче още не се беше случвало и когато го видя от балкона си, мъжът занемя. Целият двор беше осеян с компютри и монитори – от които, както се установи по-късно, местна компютърна фирма се беше освободила, след подмяна на оборудването си с по-модерно. Многофамилното воинство – от най-възрастните жени до едва проходилите, целият личен състав на коптора, въодушавен до немай къде от внезапно връхлетялата го манна небесна, ги бе пренесъл от мястото на изхвърлянето им край кофите за боклук в двора и сега на спокойствие сръчно, мълчаливо и съсредоточено разфасоваше това чудо на техниката, отделяйки джилезото, а ненужната пластмаса запокитваше на скришно в най-дълбокия джанков гъсталак. Естествено ентусиазмът не продължи дълго. Машинарията се оказа прекалено бедна откъм джилезо за връщане на вторични суровини, а и тъй като никой от двора не беше ходил сериозно на училище, не знаеха, че старите компютри съдържат и златни примеси, камо ли пък химическата реакция, чрез която може да се отдели безценния метал от останалото…

Нестиднеев му се яви, може да се каже, по познатия нетрадиционен начин. От една страна си беше все същият престарял до немай къде сетер, от друга… Липсваха характерните му зачервени от гледките на живота очи. На тяхно място в средата на челото гореше едно единствено – голямо и жълто. Сетерът пушеше дълга тънка лула и говореше патетично… Останалата част от външния му вид можеше спокойно да бъде пренебрегната, тъй като и без друго постоянно се променяше: на мястото на гърдите му се появяваха хриле, а вместо крака – ту акулска опашка, ту слонски хобот, ту гигантски плавници на жаба.

– Най-страшният човешки конфликт – започна с вещина и апломб Нестиднеев, – изобщо не е между труда и капитала, нито между расите и религиите, както си мислят някои, цингала-мингала…

Мъжът се обърна с гръб, за да подскаже, че е време за сън, а не за философско-политически разговори…

– Изслушай това, което ще кажа… – отвърна на жеста му с лека обида Нестиднеев. – То има пряко отношение към Лили и нейните… Цингала-мингала…

Кучето с меча козина и лисича муцуна излая отдолу, сякаш за да потвърди думите му.

Мъжът върна старото си местоположение, а Нестиднеев пуфна няколко пъти с лулата, за да се съсредоточи и продължи.

– Най-страшният човешки конфликт, цингала-мингала, е между онези, които искат да се развиват и онези, които не искат да се развиват… Да се спрем на мини-гетото под нашия балкон! То по нищо не отстъпва на гетото в един Балтимор, например, където чернокожите отказват да се занимават с каквото и да било, освен с търговия и консумация на наркотици… Те имат право на неограничен разплод, а обществото е длъжно да задоволява потребностите им, защото ги гнети обременена наследствена памет, свързана с линч и ку-клукс-клан, която може да направи тези хора твърде опасни за всички, цингала-мингала… Страхът, че те могат да взривят обществото, междувпрочем, има пряко отношение и към политиката, която води Америка – натиск навън и благоденствие вътре, само и само пръстът върху взривателя да остане в статично положение. България обаче не е Америка, цингала-мингала. Тя не може да натиска навън, за да раздава вътре. А и скоротечният гигантски плонж на технологиите изважда все по-големи човешки масиви на скамейката на непотребните, цингала-мингала… Оборотите на въртенето на парите пък, от друга страна, превръщат кофите за боклук в окончателна хранилка за все повече хора… Това е светлото настояще и още по-лъчезарното бъдеще на твоята Лили и хиляди като нея, стига да не пипнат някаква скоропостижна форма на хепатит или, разбира се, да не попаднат преждевременно на някой с желязна верига около врата и фланелка с надпис „Fuck“, на когото изсмърканата доза не му е била достатъчна за пълен „satisfaction“, та му трябва и още нещо… по-цингала-мингала.

– Иска ми се да опитам да я науча поне на буквите – задушавайки се, с пресъхнала уста промълви мъжът. – Да чете поне малко и… и да прави най-елементарни аритметични сметки…

– И как, според теб, ще ти плати, ако не е тайна?

– Нямам и намерение да искам да ми плати – възрази мъжът.

От лулата на Нестиднеев изхвръкнаха искри, придружени от нещо между скимтене и кикот:

– Така си и знаех! Ето каква е истината жена ти и синовете ти да избягат от тебе чак в Австралия! Педофилът рано или късно винаги си показва рогата… Привлича те, нали? Хайде, признай си! Има хубаво телце! Ако я изкъпеш във ваната си, с тази светла кожа, никой няма и да подозира, че е циганче!

– Това е лъжа! Долна, мръсна лъжа! Тя е дете! И през ум не ми е минавало… – опита се да изкрещи мъжът, но от гърлото му излезе само звук на пустинен вятър.

Долу се чу зловещо мяучене, съпроводено с бесен кучешки лай на кучето с меча козина и лисича муцуна, което през деня демонстрираше доброта и ангелско очарование.

– Виждам пламъци – издигна се като в безвъздушно пространство Нестиднеев, а кучешките му зъби хвърлиха прогарящи бликове в зениците на мъжа. – Виждам кръв и тътен, сяра и лудост! Задушаващ дъх! …Без милост! Без изход! Без надежда! Страст, ненасита, жажда и его! Ненавист и преизподня!

Мъжът скочи в леглото си. Целият беше мокър, включително и възглавницата. Ледената пот се стичаше по челото му и се смесваше с горчиво-солените сълзи, които замъгляваха зрението му. Избърса очи с опакото на дланта си, а после и с края на завивката. С треперещи ръце взе от нощното шкафче приготвената от снощи чаша вода и отпи, разливайки течността. До леглото си видя Нестиднеев – той предано го гледаше с двете си, зачервени от взиране в своя необичайно продължителен кучешки живот очи, пълни с всеотдайност. Пое си дълбоко въздух. Откъм балкона един тънък лъч като добра вест се опитваше да му напомни, че продължителните пролетни дъждове са отминали и все пак предстои лято.

Мъжът дълго отмива в банята ужаса на кошмара, тази нощ надхвърлил поне стократно досегашните свои преображения. Приготви си двойна доза кафе, изпи я, стараейки се да се не мисли за нищо, после надена каишката на врата на Нестиднеев и го помъкна към асансьора.

Когато тежката желязна врата на входа изгърмя като гилотина зад гърба му, погледът му се закова на голямата локва върху бетона, където сред кръв и рижи косми, се търкаляха жалките останки на храброто рижо коте. Кучето с меча козина и вече успяла да засъхне кръв по лисичата муцуна го очакваше без каквото и да било чувство за вина или неудобство. Някъде зад него, облегната на кофата за боклук стоеше Лили и лицето ѝ изразяваше безпощаден трагизъм, неумолима мъка, каквато мъжът никога досега не беше откривал в очите ѝ.

– Какво има, Лили? – изтръпнал от мрачни предчувствия, я попита той.

– Нищо – вдигна рамене момичето.

– Как така „нищо“!? – възрази мъжът с цялата решителност, на която беше способен. – Нали те виждам!?

По бузата на Лили се търкулна бавна сълза.

– Ами, омръзна ми само мен да пращат да пазарувам.

Разпознал я едва сега, Нестиднеев издаде някакъв звук между лай, хриптене и „цингала-мингала“, който трябваше да изразява радостта му от срещата. После с върховно усилие вдигна лапи и щастлив ги тръшна в обятията ѝ.

Румен Шомов е роден в гр. София през 1951 г. и е завършил ВГИК – института по кинематография в Москва. Автор е на сборника с разкази „Спомен за алчната душа“, романа „Ускорителят на растежа“, стихосбирката „Огънят на зимата“ и пет книги с приказки и стихове за деца. Написал е десетина пиеси, между които „Гълъбът“, наградена в Лондон на ХIV-ия Международен фестивал за нова драматургия на Warehouse Theatre.

Коментари (2)

- 27-03-2011|Тоня Горанова

Благодаря за хубавото четиво – ЦИНГАЛА-МИНГАЛА!

- 27-03-2011|Алекс Болдин - публикация

http://razkazi. net

Кризата на интелектуалците

Автор: Веселин Кандимиров

В най-добрите си дни като вестител на промяната Желю Желев нарече времето, в което живеехме тогава „великото време на интелектуалците“. Поне такова беше заглавието на една негова статия от 1990 г. Както за много други неща, и тук г-н Желев се оказа неправ. Тези интелектуалци не само не създадоха своето „велико време“, те така и не се появиха.

Век и нещо по-рано времето роди имена като Ботев, Захари Стоянов и Вазов. Те и хиляди други като тях създадоха и изпълниха със съдържание духовното пространство на новата държава. Днес няма кой да осмисли ставащото около нас. (А драматизмът му е безспорен: такова време се случва веднъж в човешкия живот). Всички отбелязват, че дейността на тези, които се наричат интелектуалци, се свежда до мърморене на битово равнище, а оценката им за ставащото се изчерпва с максимата „всички са маскари“. Пред обществото стои въпросът за неизпълнения дълг на българските интелектуалци.

А може би трябва да стои друг въпрос: има ли изобщо такива?

И откъде ли да се вземат?

МИНАЛО

Единственият известен нам опит да се анализира кризата на българските интелектуалци на страниците на масовия печат принадлежи на Андрей Райчев (в-к „Сега“, 5-26.01.2002). По липса на друго ще се съизмерваме с него в нашето изследване на въпроса, като пътем ще покажем, че хипотезата на г-н Райчев не е вярна. Ето какво гласи тя накратко:

При комунизма, казва г-н Райчев, съществуват две групи или касти с взаимно допълващи се функции, чиято основна задача е да създават езика на властта: номенклатурата и социалистическата интелигенция. Първата определя формата (?), а втората – съдържанието на този език. Тези две групи отговарят на двете универсални управляващи групи в обществата открай време – воини и жреци. След провала на комунизма в края на 80-те години първата от тях – номенклатурата, се насочва към икономическата власт (и доста успешно си я присвоява). Втората – социалистическата интелигенция, вместо да възстанови ролята си на интелектуален елит, който да върши това, което и всички негови исторически предшественици – шамани, брамини, свещеници, да обяснява света и да поддържа връзки с отвъдното, се насочва към единственото друго останало – политическата власт. И понеже това не ѝ е работа, след като взема властта интелигенцията се проваля и този провал е фатален за нея – обществото престава да иска своя интелектуален елит. Край на преразказа.

Има нещо безспорно вярно в казаното дотук и то е, че корените на нещата трябва да се търсят при комунизма и то в най-типичния му период – сталинизма. Оттук нататък в горния опит за обяснение започват разминаванията с действителността, което е повече от странно, като се има предвид, че авторът му е бил част от описваната система, и следователно, трябва да я познава много добре. (Или може би точно за това – според някои една система може да бъде описана изцяло само от външен наблюдател.)

Преди всичко, при комунизма има само една управляваща класа и това е номенклатурата. Тя определя както формата, така и съдържанието на „властовия език“, т. е., на официално определените рамки, в които се извършва мисленето в системата. Всеки що-годе запознат с тогавашната идеология знае за водещата роля, която се отреждаше на съдържанието и как то трябваше да определя формата. Странно е, следователно, да се твърди, че една управляваща класа ще остави главното – съдържанието, другиму, а тя ще се задоволи с решаване на второстепенния въпрос за формата (която, впрочем, в изкуството е предварително определена и се нарича социалистически реализъм). В действителност виждаме, че дори и в такава трудно идеологизируема област като музиката, както формата, така и съдържанието се определят от члена на Политбюро Жданов, а на композитора Шостакович се предоставя техническата работа по написването на нотите. Може би под форма и съдържание г-н Райчев разбира нещо различно от това, което влагат в тях класиците на диалектическия материализъм, но каквото и да е то, в никакъв случай не можем да говорим за равнопоставеност на номенклатура и социнтелигенция при комунизма. Комунистическата държава е държава на номенклатурата, което не е необичайно явление в историята. Това е форма на управление, ефективна при държави, водещи експанзионистична политика. Номенклатурни държави са Османската империя в най-добрите си години, а вероятно и Египет на мамелюците, както и някои държави на рицарите-кръстоносци в Средиземноморието. (Интересна би била една съпоставка между османската и комунистическата номенклатури, но това излиза извън нашата тема).

Тогава за какво служи социалистическата интелигенция и изобщо какво явление е тя? За да отговорим на този въпрос, трябва да се върнем към момента на възникването ѝ, успоредно със създаването на съветска власт в Русия, като един от инструментите на тази власт.

Русия е класическата интелигентска страна. Самият термин „интелигенция“ е руски. Има разни определения на това що е интелигенция, но нека изберем едно, което гласи, че тя е изкуствен заместител на западната средна класа в страни, където тази класа е малка или я няма.

Средната класа е самото отрицание на комунизма. Той се бои от нея и я мрази така, както злата вещица в „Магьосникът от Оз“ мрази водата. Защо тогава да търпи нейния заместител? И той не го търпи. Ленин изразява отношението си към интелигенцията кратко и ясно: „Это не мозг нации, а говно“. След тези думи не остава друго, освен да се пристъпи към унищожаването ѝ. Една част от т. н. „научно-техническа интелигенция“ е заставена да работи за новата власт. Останалата е разгонена, изтребена и натикана в миша дупка, което става много лесно, понеже в собствената си среда това стайно цвете е силно уязвимо. На нейно място се появява нещо съвсем друго – така наречената социалистическа интелигенция.

На пръв поглед разликата между двете се състои в наличието на едно прилагателно. В този случай можем да продължим една мисъл на Маргарет Тачър и да кажем, че прилагателното „социалистически“ има свойството да обезсмисля съществителното, пред което стои. Социнтелигенцията е нещо съвсем различно от старата интелигенция. Макар в нея да влизат някои представители на последната, които официално са сменили убежденията си (и цял живот трябва да доказват това), основната ѝ част се състои от интелигентни лумпени, съзнателно изоставили културата си къде искрено, къде от желание да напреднат в новите условия. Различен е и нейният статут – тя не съществува извън официалната санкция. Не можеш да бъдеш писател извън съюза на писателите, художник извън съюза на художниците и т. н. Що се отнася до функциите ѝ, разпространеното мнение е, че тя „задоволява духовните потребности на населението“, каквото и да означава това. В действителност нещата са по-различни. Въпреки цялото си величие, кастата, наречена още „художественотворческа интелигенция“ заема доста скромно място в плановете на своя господар в Кремъл. Тя е предвидена не толкова за вътрешна, колкото за външна употреба. Главната ѝ роля е да бъде парадното лице на режима, което създава пред външния свят впечатлението, че зад желязната завеса на комунизма живеят нормални хора с нормални културни потребности и че в крайна сметка последният не е нещо чак толкова страшно.

Доколкото външния свят се разглежда от идеолозите на режима като нещо временно, което предстои да бъде комунизирано, то когато и последната част от него влезе в състава на СССР, тази временна, и. д. интелигенция, става излишна и трябва да изчезне, с изключение може би на една малка нейна част, оставена да обслужва вожда и обкръжението му. Духовните нужди на останалото население е предвидено да се задоволяват чрез т. н. художествена самодейност, която е нещо като контролиран фолклор.

Последното твърдение може да звучи пресилено, но е потвърдено от самата действителност. Когато великият практик на комунизма Пол Пот реши, че останалия свят за него не съществува и пристъпи към изграждане на съвършеното общество, в него място за (соц)интелигенция не беше предвидено. Самата социнтелигенция чувствува своята потенциална обреченост и това е причината част от нея по-късно да подкрепи перестройката, а след падането на комунизма да се обяви и за репресирана.

И тук стигаме до въпроса за отношението между социалистическия интелигент и интелектуалеца. Интелигентът може да бъде интелектуалец и в много случаи наистина е такъв. Може ли да бъде интелектуалец социнтелигентът? Отговорът е: не, не може и това личи от пръв поглед.

Едно необходимо свойство на интелектуалеца е, че той е господар на собствената си мисъл. Но точно това е една от най-строго спазваните забрани в света, който обитава социнтелигенцята. Дори забраната да си господар на труда си, а тя стои в основата на тогавашните икономически отношения, допуска изключения. Разрешено е, например, в някои случаи населението да обработва земя за лично ползване. Докато свободата на мисълта е забранена без изключение. В интерес на истината, ще отбележим, че има сериозни основания за това. В следсталинските времена, когато режима се разхлабва и носителя на независими съждения не бива непременно унищожаван, стават възможни явления като словото на Солженицин, които в крайна сметка водят до гибел на системата.

Очевидно е, че социнтелигентът, като човек, доброволно отказал се от собствено мислене и говорещ само езика на властта, по принцип не може да бъде интелектуалец. Средата, в която той съществува е твърде враждебна към този вид човешки представители. В нея интелектуална дейност може да се развива само случайно – ако не бъде разпозната като такава, какъвто е случаят със споменатия по-горе Шостакович. Или пък тайно.

Таен интелектуалец? Не ви ли звучи малко хашековски, нещо като „доброволна екзекуция“?

Такава е причината за интелектуалната оскъдица, която посткомунизмът ще получи в наследство.

НАСТОЯЩЕ

Но ето, че „комунизмът си отива“, а с него и самата причина за съществуването на това странно явление, наречено социалистическа интелигенция. Промените, които настъпват в живота ѝ са драматични, но излизат извън нашата тема и нейната съдба ни интересува само поради една причина: големият ѝ напън, след като цял живот е симулирала интелектуална дейност, да започне наистина да се занимава с такава. И това повдига поредния въпрос: може ли в новите условия от един социнтелигент да се получи интелектуалец?

Друго необходимо качество на твореца (а интелектуалецът трябва да е такъв) е, че той никога не би обслужвал съзнателно с творчеството си нечия измама. Той може и да не е честен в частния си живот, макар че и това е от значение. Все пак и творецът храни тяло, а от другите представители на своя вид го отличава само по-силно развитата му способност за съждение. Но в творчеството си трябва да е такъв. Кой иначе ще му повярва? Точно от такава липса на доверие страда социнтелигенцията. Тя е съзнателен участник в една от най-големите фалшификации на нашето време. Дори такива нейни върхове като Йордан Радичков или Тончо Жечев не могат да бъдат интелектуални водачи на нацията. Когато навремето, по думите на унгарския нобелист Имре Кертес (ако трябва да дадем пример за таен интелектуалец, това е точно той) те са били изправени пред избора на чия страна да застанат – на страната на палача или на страната на жертвата, те са избрали тази на палача. Направили са го съзнателно, заменяйки вечен живот срещу земни блага.

Така че и на горния въпрос трябва да отговорим отрицателно. И причината за това не е някакво несполучливо участие на социнтелигенцията в политическата власт. Причината си е в самата нея. Една вратичка все пак има, но тя е много тясна. Това е пътят, по който Савел се превръща в Павел – искрено покаяние, последвано от пост и молитва. Във всеки случай явлението не може да бъде масово.

Но огромната маса от останалата без смисъл социнтелигенция не само не може да произведе интелектуалци. Тя задушава новите интелектуални кълнове така, както завзелата лехата трева задушава културното растение, посадено в нея. Българската културна леха трябва да бъде оплевена. Българското общество явно няма сили да стори това. Ето защо след множество години преход интелектуалецът е все още рядко срещана фигура у нас. Ето защо някои твърдят, че младите напускат страната не толкова от икономическа, колкото от културна недостатъчност. Миналото продължава да лежи върху нас, колкото и да се правим, че не го забелязваме.

Подобни състояния на нещата наблюдаваме и в останалите посткомунистически страни, и те са толкова по-тежки, колкото по-непреодоляно е наследството от комунизма. Но пораженията от него далеч надхвърлят границите на териториалното му разпространение. Той беше практикуван в Източна Европа, но се роди в главите на западните интелектуалци. Много дълго в техните среди обичаят да се плаща данък на левите идеи се смяташе за проява на добър вкус. В определени моменти са го правили дори такива умове, като Бертран Ръсел или Арнолд Тойнби. Днес, след рухването на комунизма, тази интелектуална класа е изправена пред огромна криза на доверие. Вероятно е прав Владимир Буковски, когато твърди, че консервативната революция от края на 20 век ще нанесе тежък удар върху културата. Това ни дава основание да се запитаме: ще повлече ли провалът на левите идеи със себе си и своите създатели? Ще продължи ли интелектуалецът да бъде водеща фигура в бъдещото общество?

БЪДЕЩЕ

Не сме в състояние да отговорим на тези въпроси. Това, което можем да направим, е да установим има ли той конкуренти с добри шансове между другите представители на днешното ръководно малцинство.

Представата за това ръководно малцинство като състоящо се от две групи – воини и жреци – е по-скоро условна. Още в древността се наблюдава диференциация вътре във всяка от тези групи. Днес, в нашето твърде усложнено общество тя трябва да е още по-голяма. Изменени са и отношенията между тях. Военното поприще днес не е привлекателно. Колцина са спечелилите власт и богатство в борба срещу външния враг? Масовата култура митологизира друг представител на тази група – честния полицай, защитник на обществото от вътрешния враг, но и той по условие е беден. Далеч по-престижна е принадлежността към т. н. политическа класа и особено към едрия бизнес, който също ще трябва да отнесем тук. От другата страна са хората на религията, на науката и на изкуствата. От тези три сфери само науката е в развитие, но е загубила притежавания доскоро ореол на всемогъщество.

Едва ли можем да се съмняваме кой от изброените дотук има най-големи шансове за успех. Ако тя успее, ако водещата фигура, на която обществото подражава стане човекът, който прави пари, ще бъдем изправени пред ново, съвършено различно предизвикателство. Социалният дарвинизъм, при който оцеляват предимно притежателите на икономическа сръчност, е неприемлив не поради липсата на социална справедливост – понятие, което надали някой знае какво точно означава, а по-скоро по биологични причини. Икономическите умения са важно нещо, но не са единственото важно, нито най-важното, за да бъдат основа на един обществен подбор. Това ще бъде еволюционна задънена улица. Общество, състоящо се от добри предприемачи би било непоносимо скучно място, и вероятно би загинало бързо, доколкото тази категория хора не може да мисли в дългосрочен план. Здраво общество се гради върху религиозна скала, а не на икономически пясъци, както казва един от гореспоменатите интелектуалци.

Дали ще се случи това зависи донякъде и от нас, и в това е главната мисъл на казаното дотук. В случая не сме изправени пред действието на неумолим природен закон, а пред човешко поведение, което има алтернатива. Тя може да бъде пак интелектуалец, не бих го нарекъл десен, защото това значи косвено да го определяме пак чрез лявото, но явно неподатлив на утопии и на желанието да експериментира с обществото.

Ако е възможно да има такъв, разбира се.

Веселин Кандимиров е български автор и колумнист, един от редовните сътрудници на вестник „Още инфо“

Коментари (4)

- 27-03-2011|Стефан Берковски - интелигенция

Проблемът, който повдига авторът, не може да доведе до никакъв резултат поради факта, че разглежданото явление не съществува в България. Двете верни твърдения са: това на Райчев и интуитивното – може би – цитиране на точно това определение що е интелигенция като най-подходящо за нашите условия.

България има двама интелектуалци и те са се реализирали и са получили признание в друга среда – Юлия Кръстева и Цветан Тодоров.

Понятието интелектуалец се свързва винаги с определена личност – Сартър, Камю, Чомски, примерите са произволни.

Интелигенцията е сборно понятие и е свързано с някакъв вид колективитет – руска интелигенция, следосвобожденска българска интелигенция и пр.

Докато в България не се появи средна класа – интелектуалци няма да има. И то не защото липсвмат подходящи личности, а защото не са на лице условията за тяхната реализация.

Много е просто – в страните със западен тип демокрация никой не говори за интелигенция. В страните от източния блок е време да престанат някои да се кичат с титлата интелектуалец, а да се замислят как да се преобразят нещата така, че да отговварят на стандартите на обществата, към които сме се затичали със оная самоувереност, че щом наречем циганите роми – циганиите ще изчезнат от самосебе си.

Между другото – липсата на условия за изява на интелектуалния потенциал в обществото обяснява и защо в цялото ни изкуство липсва интелектуалното начало.

- 27-03-2011|Павлов Д.

Все още не сме извървели своя път през пустинята, за да говорим за наличие на интелигенция. Цитираните Ботев, Вазов и Захари Стоянов са венецът на почти вековни усилия на общественото съзнание/ако въобще може да се говори за такава категория/. Ние все още изпитваме „родилните“ мъки на прехода. В духовно отношение този преход не може да завърши с пренастройката на икономическите отношения. Така че още много път чака родното общество и доста торби със сол…:)

- 29-03-2011|фреди Фосколо - пророците?

Прекрасно трезва статия. Тя ясно определя мястото на интелигента и на

интелектуалеца като ги разграничава.

Да добавя само, че ако в библейската летопис, на която сме наследници, е имало

Войни и Жреци то е имало и Пророци. Те са били единици гонени от Войните и Жреците,

но само тяхното посние остава. Те в същност

предупределят лицето на Интелектуалеца.

Отсъстващия в България.

- 25-04-2011|Гуано - поредната скудоумица, за съжаление.

Започнах статията, не издържах и два абзаца.

Едва прикрита ода за възхвала на комунизма, на „научния“ комунизъм, скучна и отчайващо локална. Как може да говори за интелектуалност някой, който дори не знае за какво всъщност става дума?

Интелектуалност = богатство? Жалко! Средна класа = интелигенция? Къде съществува такава птицечовка?

И отново за храненето – правилно или не

Автор: Д-р Георги Лулчев

Д-р Георги Лулчев е психиатър и невролог, който има много оригинални идеи за храната като лечебно средство. Завършва медицина в София през 1973 г. Работил е като психиатър и невролог в Бяла и София. Сега е директор на „Дом за възрастни с умствена изостаналост“ в с. Подгумер. Главен герой е на документалния филм „Георги и пеперудите“ на режисьора Андрей Паунов, спечелил няколко международни награди

Д-р Лулчев, имате собствена теория за това как човек може да се пребори с някои болести без да взима лекарства. Каква е тя?

През 2000 г. получих мускулни крампи (спазъм на мускула). Дойдох в ИСУЛ при мой състудент и си направих изследвания. Мислех, че имам липса на калций или магнезий, но попълних да се изследва и кръвната ми захар. Оказа се, че тя е пет пъти повече. После отидох на невролог и очен лекар, за да проверя дали нямам усложнения заради диабета, който съм имал от 7-8 години без да подозирам. Минах през всички кабинети, пратиха ме на диетолог. Дадоха ми познатите лекарства за диабет тип 2, т. нар. възрастов тип. Взимах ги две седмици, но се почувствах много зле и ги изхвърлих. В същото време открих случайно, че в клиниката по ендокринология има експериментална група за клинично изпитание на нов медикамент за диабет. Ръководителят на екипа ме включи веднага. Веднъж месечно ни взимаха кръв за изследвания, която се пращаше в европейска столица. След първото изследване лекарката ми каза: „Д-р Лулчев имате хиперинсулинемия, това е пожар.“ Хиперинсулинемия означава, че организмът произвежда повече инсулин, но не ми беше удобно да я питам какво е пожар. Но лекарката се оказа много точна в сравнението – наистина свръхпроизводството на инсулин може да се сравни с пожар. Затова предписването на инсулин в подобни случаи може да се сравни с опита на пожарникар да угаси огъня с бензин например. Оттам започна моята борба с тази болест.

Какво направихте?

Отворих старите учебници, там нямаше нищо съществено и се наложи да търся нови монографии за диабет. Случайно срещнах през това време проф. Сивчев, беше преподавател и национален консултант по паталогоанатомия, един от най-добрите паталогоанатоми у нас. Казах му, че са ми открили диабет. Той ми каза: моето момче, Жожо, така ми викаше, запомни от мен едно. Първото нещо е – никакъв инсулин и никакви таблетки. Второто нещо – трябва да отслабнеш. Тогава бях 120 кг.

Не е ли странно да се консултирате точно с патоанатом?

Аз вярвам много на паталогоанатомите. Смятам, че това са хората, които най-много разбират от медицина. При тях няма грешки, всичко се вижда като на длан. Освен това д-р Сивчев ми помогна още като бях студент в четвърти курс. Тогава ми се увеличиха лимфните възли. Отидох в Студентска поликлиника, веднага ме хоспитализираха със съмнения за остра левкемия и болестта на Ходжкин – две много тежки диагнози. Доцент (б. а. – тогава) Сивчев ме прегледа и ми каза, че нямам никаква левкемия, а жлезна треска, която ще мине след месец. Така и стана.

Но как отслабнахте?

Много е лесно да се каже: отслабни. Ама как? За късмет точно по това време срещнах моя пациентка, която съм лекувал с акупунктура. Тя ми се похвали, че от 4 години няма пристъпи на мигрена, от каквато страдаше. И обясни, че това става само със специално хранене. Препоръча ми книгата „Зоната“ на Бари Сиърс. Чел съм я вече над 20 пъти, знам я наизуст. За отслабването трябва техника, а в книгата „Зоната“ е казано точно как да се яде, за да не чувстваш гладен и в същото време да отслабваш и да ставаш все по-здрав. Зоната е състояние на суперздраве, обективно погледнато. Не можех да повярвам на много неща.

Защо?

Ами Бари Сиърс поставя науката за хранене с краката нагоре, точно обратното на това, което бях учил. За правотата на неговия метод получих междувременно още едно доказателство. По времето, когато търсех литература и се чудех как да си помогна, лек инсулт получи ветеринарният лекар, при който водех моето куче. Дадох му книгата и след един месец го видях – не можах да го позная, беше се възстановил много добре. И започнах да се храня според правилата в книгата.

Какви са тези правила?

Преди да обясня това, искам да кажа нещо за видовете диабет. Допреди години имаше само един диабет – тип 1. Това е класическия диабет, който съществува от хиляди години. При него има повишено производство на кръвна захар, но организмът не произвежда инсулин, който да я намалява. Затова се казва инсулинозависим. При този диабет инсулинът е животоспасяващо средство. При диабет тип 2 не трябва да се дава инсулин, защото всъщност организмът произвежда повече от необходимото количество и е инсулинонезависим. При първия случай благодарение на инсулина хората живеят. При втория тип няма нужда от никакъв инсулин. Той се лекува само с подходяща храна. Бари Сиърс и още двама други професори Мери и Майкъл Ийтс, автори на книгата „Мощта на белтъчините“, са изчислили, че това е хормонално балансираната храна – т. е. нивото между инсулина и неговия антагонист глюкагона трябва да са в баланс.

Какво точно означава хормонално балансирана храна?

Да не се отделя само инсулин, а инсулин и глюкагон, които трябва да бъдат в равни количества. И само чрез контрола на инсулина и глюкагона може да се балансира обмяната. Глюкагонът разгражда белтъците, а инсулинът регулира нивото на кръвната захар. Започнах диетата и изследванията ми веднага се подобриха. Дори от лабораторията се чудеха как таблетките може да имат такова мощно действие, а това се дължеше изцяло на хормонално балансираното хранене, защото храната е най-мощното лекарство. След време признах на колежката, че изобщо не съм взимал предписаните ми хапчета. Стана ѝ много неприятно. По същото време провеждах и лечебно гладуване за 10-12 дни. И така за 6 или 8 месеца от 120 кг, станах 73 кг. Нормализирах кръвната захар и вече не се чувствах диабетик.

Не се чувствахте, или не бяхте?

За да си диабетик, трябва да има две неща. Първото е да има наследствена обремененост, такава нямам. Другото е затлъстяването. Това е основата на всичко. Има термин в медицината „инсулинова резистентност“. Според мен такава резистентност няма. Просто веригата прекъсва, защото черния дроб, където става основната обмяна, е затлъстял, неговите клетки са обвити в мастни клетки и инсулинът не може да стигне до тях. Това е описано в руската книга. Като я прочетох, разбрах, че диабет 2 се лекува само с храна, а при диабет 1 диетата помага да се намали приеманата доза инсулин. В мене се породи еретичната мисъл чрез хранене да се отърва от диабета. Прочел съм толкова книги и съм категоричен – няма такъв диабет, имам предвид възрастовия тип 2, както го наричат.

Откъде идва тогава повишената кръвната захар при втория тип?

Ами не идва нито на Марс, нито от Венера – а от магазина, от лакомията. Това е истината. Има случаи, когато необходимостта от прием на инсулин е отпаднала изцяло.

А защо и при диабет 2 се предписва инсулин?

Защото всичко се командва от фармацевтичните фирми. Нека пак да повторя – при диабет 1 инсулинът е задължителен, а при диабет 2 е все едно добавяш бензин в пожара. Ето едно списание –“Д-р Д“ – от диабет, то се издържа от фармацевтичните производители. В него има реклама на лекарство за болни от т. нар. диабет 2 – така зарибяват хората. Нормалната секреция на инсулин е между 20-45 единици дневно. А има случаи, когато се изписват 100 единици инсулин, няма да цитирам автори, но това е ужас.

Вие си произвеждате сам хляб от соя?

Да, направих си сам хормонално балансиран хляб, дори искаха да откраднат рецептата. Но за това ще говоря друг път. Тук искам да кажа нещо много важно – вече се говори за диабет тип 2 и при децата. Ами тогава това не е възрастов диабет. При децата причината за това е прекомерната употреба на сладкиши, на тестени изделия, които непрекъснато се рекламират по телевизията. А храната е лекарство. Такива неща не бива да се рекламират, както е забранена рекламата на лекарства. Откъде у 15-годишен хлапак ще има диабет 2? От храненето, разбира се. Друг много важен проблем е, че студентите по медицина трябва да учат диетология и това трябва да бъде държавен изпит.

Е, чак държавен изпит?

Напротив! Науката за хранене е много важна. Лекарите трябва да минат специални курсове, за да помагат на пациентите. По телевизията видях една диетоложка – често я показваха, не знам каква е по образование. Веднъж ѝ зададох въпрос какво става с мазнините в организма. И знаете ли какъв отговор ми даде: става това, което трябва да става. Затова смятам, че диетологът трябва да бъде само човек с висше медицинско образование. Сега хора от кол и въже се пишат диетолози. Освен лекарите, и учителите трябва да минат курс по диетология, за да обучават децата от ранна детска възраст на хигиена на храненето. Родителите също трябва да са запознати с това. Децата ядат много тестени изделия. Преди няколко години дойде мой колега, специализирал в САЩ, и отидохме на ресторант. Той поиска да знае колко белтъчини, колко мазнини и въглехидрати съдържа храната. Но никой не можа да му даде такава информация. А това трябва да го има в менюто на всеки ресторант. Ако се върнем пак на Бари Сиърс той въвежда хранителната пирамида – 40% зеленчуци, плодове, въглехидрати, 30% белтъци и 30% мазнини – олио, но без говежда мас и свинска.

Ето една примерна рецепта за обяд: 125 гр соево сирене тофу, маслини, обезсолена туршия. Само една хапка баница и веднага вдигам кръвната захар. Диабетът е много коварна болест, защото много бавно действа. В същото време лакомията понякога затрива хората, те не могат да се контролират какво ядат. Аз си имам дневник, и твърдя, че всеки диабетик трябва да си има такъв кулинарен дневник – и да знаят коя храна как им действа на кръвната захар. Лекари говорят, че диабет 2 е бил епидемия, пандемия. Това е най-голямата глупост – това да не е вирусно заболяване? Само при инфекциозните заболявания има пандемии. Най-точното определение е взрив от неправилно хранене. Но за това е виновна държавата, защото трябва да има стандарти. Първо не трябва да има никаква реклама за храната. И второто – това, което се произвежда трябва да бъде хормонално-балансирана храна, тя трябва да бъде храната на 21-ви век.

Източник

Д-р Георги Лулчев е психиатър и невролог, който има много оригинални идеи за храната като лечебно средство. Завършва медицина в София през 1973 г. Работил е като психиатър и невролог в Бяла и София. Сега е директор на „Дом за възрастни с умствена изостаналост“ в с. Подгумер. Главен герой е на документалния филм „Георги и пеперудите“ на режисьора Андрей Паунов, спечелил няколко международни награди.

Коментари (8)

- 27-03-2011|Юлия - интересно

Тази статия потвърждава личния ми опит. Когато поддържам такъв хранителен режим, изчезват всичките ми оплаквания и се чувствам прекрасно.

- 27-03-2011|Станислав Марашки - И отново за храненето – правилно или не

Статията въздейства със силата на научния аргумент, а не с лансиране на чудодейни методи за изцеление, на които изобилства пресата, атакувана от многобройни знайни и незнайни лечители. Тъй като всеки здравен проблем е резултат от дебалансиране на целия човешки организъм, изводите за лечението на диабета са приложими и при цялостна оздравителна терапия, касаеща всички органи и системи. Моралният облик на автора, проявил се като носител на нови идеи, отстоявани смело в продължение на години, също има значение за изграждането на мост между него и читателите.

- 27-03-2011|stan - безспорно връх

Безспорен връх в либералните идеи !

- 28-03-2011|Милко Георгиев - Окаяната бг „наука“

Дефиницията в материала за Диабет Тип 2 е абсолютно грешна.

Diabetes mellitus type 2 – formerly non-insulin-dependent diabetes mellitus (NIDDM) or adult-onset diabetes – is a metabolic disorder that is characterized by high blood glucose in the context of insulin resistance and relative insulin deficiency.

Hyperinsulinemia, or hyperinsulinaemia is a condition in which there are excess levels of circulating insulin in the blood.

Hyperinsulinemia is often mistaken for diabetes or hypoglycaemia, both of which are separate conditions.

- 28-03-2011|колега - некомпетентно

Не мога да се въздържа и да не се включа в дискусията, защото в твърденията на интервюирания има някои подвеждащи и бих казал, некомпетентни твърдения, които могат да объркат съзнанието на доста лекуващи се от диабет тип 2. Става дума най-вече за твърдението, че при този тип диабет не трябва да се използва инсулин за лечение (дори твърдението е подкрепено с метафоричното описание на гасене на пожар с бензин). Да, колегата е прав, че в началния етап от заболяването задстомашната жлеза на болния произвежда много по-големи количества собствен инсулин, за да преодолее инсулиновата резистентност в тъканите, която се среща често при хора със затлъстяване. Така се получава хиперинсулинемията, за която говори докторът. Но именно заради това с времето задстомашната жлеза (панкреасът) се изтощава и количеството произвеждан от нея инсулин става все по-малко. Затова при диабет тип 2 след лечението с хапчета идва момент, когато пациентът трябва да бъде лекуван с медикаментозен инсулин. Разбира се, че правилният начин на хранене и намаляването на теглото подобряват състоянието и това става именно с намаляване на споменатата инсулинова резистентност на тъканите. Но този тип диабет е прогресиращо във времето заболяване и за лекуването му медицинаата използва три стълба: хранителен режим, физическа активност и медикаменти! Медикаментите са толкова по-важни, колкото съвременния човек не може да си позволи да прекарва времето си в изчисляване на хранителни единици, калории, процент въглехидрати, белтъчини и мазнини във всяка своя хапка. Отделно, че няма тази възможност, защото тези подробни данни често липсват по етикетите на храните, както и докторът го е отбелязал. А доколко авторът се е излекувал чрез диетата си, става ясно от споделеноето, че от една хапка баница вдига захарта. Аз му благодаря, че е споделил, че храненето му се обосновава на теорията от книгата „Зоната“. Ако искаше да помогне на повече пациенти обаче, би било добре да сподели и онази своя рецепта за хляб или поне да започне да го произвежда, че да си го купуваме.

- 28-03-2011|Vera - КАКВО Е НАЙ-ЕФИКАСНО В МОМЕНТА-ВИЖТЕ САМИ

http://www. btv. bg/news/story/152544

http://www.24chasa. bg/Article. asp? ArticleId=533520

ЦЕНТЪР ГАРАБИТОВ http://www. garabitov. bg/

- 29-03-2011|Майя Маркова - подкрепям „колегата“

С риск да си изпрося пак някой бан присъединявам гласа си към този на „колегата“ по-горе. И най-горещо препоръчвам на болните да се придържат към това, което в момента предписва медицината за тяхното състояние.

- 04-12-2013|Зорница Даниловска

Възможно е да нямате информация, но на 08.12.2013г. са 40-те дена без д-р Лулчев.

Тони Кушнер, политическият драматург

Автор: Джон Нейтан

Преди няколко месеца лондонската публика се стече в Tricycle Theatre, за да гледа – за пръв път във Великобритания – пет едноактни пиеси на американския драматург Тони Кушнер, известни със събирателното имеМалкият Кушнер. Една от мини-пиесите от тази група, Само ние, които пазим тайнството, ще бъдем нещастни, е довела автора до параноя, до „един вид паника“. Хората, за които се отнася тази пиеса, казва той, са „много отмъстителни хора“.

Той говори за републиканците – или поне за някои от тях. Те бяха на власт през 2003, когато той е писал въпросната пиеса, която представя съпругата на Джордж У. Буш, Лаура, и три мъртви иракски деца. В пиесата Лаура чете един пасаж от Братя Карамазови на децата, убити в резултат на американските бомбардировки. Текстът не е особено лекичък откъм символизъм. Но според автора тук се подразбират всички нас, а не само семейство Буш.

„[Списанието Nation] я постави на корицата си“, казва Кушнер, „със заглавие, измислено от самите тях – Лаура Буш и Злото – от което аз бях много обезпокоен. Мислех, че това ще изкриви прочита на текста. Имах и този момент на паника – ‚а какво ще се случи, ако ония го прочетат и се нахвърлят върху мен?‘“ Това е било параноя, признава той. „Но човек се плаши. Спомням си, че скрих лаптопа си и че занесох всичките си списания във вилата на село. Един вид криех нещата, мислейки си, ‚тия може да откраднат нещо.‘“

Трябва да се добави, че Кушнер не се плаши лесно. Когато Стивън Спилбърг го наел да напише сценария за филма Мюнхен (2005), разказващ за израелското отмъщение срещу убийството на техните олимпийски атлети, Кушнер го предупредил, че това може да доведе до неприятности. Така и стана: дясно настроените евреи заявиха, че той приравнява отмъщението с клането, което го е предизвикало. Кушнер, който сам е евреин, а и гей (той е женен за журналиста Марк Харис), винаги е бил изключително ясен критик на израелската политика към палестинците, а преди – и на политиката на Буш към Израел. Едва ли е за учудване това, че американската десница го мрази, и че той мрази нея.

Освен това обаче той е изключително талантлив, международно признат драматург, може би най-добре познат с пиесата си Ангели в Америка – седемчасов епос, който му спечели наградата Пулицър и на два пъти – наградата Тони (по веднъж за всяка част), плюс една Еми за телевизионната версия, в която играе Ал Пачино. Едно безсистемно, зашеметяващо пътуване през съсипаната от СПИН рейгънова Америка, то издигна Кушнер до връхните нива на драматурзите от 20-ти век и му донесе сравнения с Тенеси Уилямс.

Той ми разказва анекдот за колекцията от грамофонни плочи на баба и дядо си, която включвала някои „левичарски“ народни песни от времето на Гражданската война в Испания, подарени им от един войник след края на Втората световна война. Антикомунистическата параноя от времето на Макарти през 50-те години накарала баба му да се почувства толкова нервна заради плочите, че тя ги начупила и закопала парчетата през нощта в градината.

„Това беше в Лейк Чарлз, Луизиана – приятно еврейско семейство, което нямаше никакви причини да си въобразява, че някой би могъл да знае какво се съдържа в тяхната колекция от плочи“, добавя Кушнер, усмихвайки се на историята си. Но, както той казва сам, хората се плашат. Може би, намеквам аз, това е нещото, което трябва да се очаква, когато писането на пиеси се превърне в инструмент за политика. Но той отхвърля това. „Дори не зная дали наистина съм политически драматург. Понякога се питам дали и Бертолт Брехт е бил, макар че той сигурно би ме убил за това, че задавам подобен въпрос. Поставените на сцена събития имат влияние, но не особено директно. Когато от тях се направи пропаганда, аз не мисля, че те могат да достигнат потенциала си.“

Може да се разбере защо той прави това разграничение: пропагандата рядко притежава сърце: пиесите на Кушнер може и да отразяват политиката, но политиката никога не измества човечността. „Истински вълнуващото за мен в театъра е начинът, по който той възпроизвежда една определена двойственост на човешкото съзнание, която е изключително важна, за да може да бъде разбран света политически. Това обяснява нашата способност да толерираме противоречивостта, конфликтите, неопределеността и двойствеността.“

Двойственост е заглавието на една от едноактните му пиеси. (Кушнер е щедър при даването на заглавия – тази например има четири.) Тя представя една психиатърка и нейната пациентка, и може да бъде интерпретирана като защита на двойствеността – едно състояние, често разглеждано като слабост.

„Струва ми се, че това е един приятен начин да се изразят нещата“, казва Кушнер. „Винаги съм мислил за това като за борба между двама герои, опитващи се да си изградят вътрешна търпимост към двойствеността. Хората, които не притежават това, като Джордж У. Буш, са много опасни. Напоследък прекарах шест години в работа над един сценарий за Абрахам Линкълн [за Стивън Спилбърг; филмът трябва да се появи догодина]. Правилността на всичко, което Линкълн е направил, изглежда идва от това, че той се е намирал в хармония със собствените си несигурности и съмнения, и че е бил готов да говори за тях публично. Удивителното в него като водач е поразителната му способност да намери пътя между неразрешими въпроси. И въпреки това той достига едно решение, което изглежда като мъдрост, в противоположност на „о, по дяволите, по-добре да направя нещо.“

Под режисурата на неговия дългогодишен сътрудник Тони Таконе, пиесите в Tricycle са сюрреални, конфронтационни и смешни. Някои от тях надничат в отвъдния живот на героите, като например психоаналитикът на Никсън вД-р Арнолд А. Хучнекер в рая. Най-странна е може би Flip Flop Fly!, в която американската артистка Лучия Памела се среща с детронираната албанска кралица Жералдин Албанска на луната (двете умряха една след друга в разстояние на няколко месеца през 2002).

Следващата театрална работа на Кушнер е онова, което той веднъж ми описа с думите „следващата голяма гей-пиеса“. Но въпреки заглавието –Ръководство за капитализма и социализма за интелигентния хомосексуален, с ключ към Писанията – пиесата има за Кушнер важност, която далеч надхвърля въпросите на сексуалността.

Тя е преднамерено свързана с един писател, чието либерално съзнание е равностойно на неговото собствено: Артър Милър. Милър е една от трите гигантски фигури, с които трябва да се съизмерва всеки американски драматург, казва Кушнер. Другите двама са Юджийн Онийл и Тенеси Уилямс. Или, казано другояче, това са Смъртта на търговския пътник, Дългото пътуване на деня към нощта, и Трамвай желание.

„Те си остават, за огромно разочарование на всички нас, които сме се появили оттогава насам, един вид недостижими. Нищо не е достигало културното въздействие на тези три пиеси. Имало е пиеси с определено въздействие – аз наистина мисля, че Ангелите го имаха; Кой се страхува от Вирджиния Улф е завладяваща и страхотно важна пиеса; такива са и пиесите на Огъст Уилсън. Но човек винаги се връща обратно при големите три… Всеки път, когато гледам някоя от тези три пиеси, винаги си мисля, как по дяволите го правят? Какво е онова нещо в първата сцена на Смъртта на търговския пътни, което те кара да мислиш, че в сърцето ти е забучен кинжал? И той си остава там през цялата пиеса.“

Намеквам на Кушнер, че по свой собствен начин той е също толкова новаторски колкото и бляскавите му предшественици. Никой драматург например не е бил толкова последователно пророчески. Неговата пиеса за Афганистан, Homebody Kabul, която съдържа думите „талибаните идват в Ню Йорк“, е написана преди 11 септември и има премиерата си малко след това; Керълайн или промяната съдържа стиха „Нищо не се случва в Луизиана, там всичко е под вода“, написан преди ураганът Катрина да удари щата. В голяма част от Ангелите става дума за екологичната катастрофа и дори в първата му пиеса, Блестяща стая, наречена ден (1984), се прави сравнение между Рейгън и Хитлер (веднъж той ми каза, че нарочно е бил безотговорен) – и какво се случи след това? На сутринта след премиерата вестниците публикуваха снимки на Рейгън, полагащ венец върху гробовете на SS-войници.

Но Кушнер отхвърля приказките за пророчество. Той просто чете много. „Не съм единственият човек, който забелязва тези неща. Може би съм един от неколцината драматурзи, които ги правят видими.“ За Кушнер политиката на неговия актизивъм съществува паралелно с писането на пиеси. „Мисля, че тия неща съществуват паралелно за всекиго. Струва ми се, че ако сте гражданин на една секуларна, плуралистка демокрация, вие имате задължението да участвате в политическия живот на страната си.“

А след това казва: „Онова, което ми се струва някак ново, поне за един американски драматург по времето, когато пишех Ангелите, беше, че взех съзнателното решение тези герои да виждат света през една политическа призма.“

Може би това е нещото, което би казал един политически драматург.

Източник

ДЖОН НЕЙТАН

Джон Нейтан е британски журналист и театрален критик.

Коментари (2)

- 25-03-2011|Гост

Умрях от смях!

„Следващата театрална работа на Кушнер е онова, което той веднъж ми описа с думите „следващата голяма гей-пиеса“. Но въпреки заглавието –Ръководство за капитализма и социализма за интелигентния хомосексуален, с ключ към Писанията – пиесата има за Кушнер важност, която далеч надхвърля въпросите на сексуалността.“

Кушнер наистина е много добър и е явление! Бидейки двойно-малцинствен за света (нещо като генотип) и почти двойно-мнозинствен за Холивуд и Ню Йорк (нещо като фенотип), ако е талантлив, то той е обречен да е политически драматург. А той е талантлив, прилежен и работен поне според скромните ми разбирания за политически драматург… Вероятно наистина чете много и забележителното е, че е един от малкото четящи, ползващи и разсъждаващи върху Чарлс Пърс (Charles Sanders Peirce). В „Ангелите…“ той като че ли взима цели цитати от Пърс и ги произнася от устата на една отчаяна (от сексуална абстиненция) домакиня. За разлика от „отчаяните домакини“, което е един бездарен превод на Desperate Housewives, вместо всъщност да се превежда чрез много точното шопско „побуяли невести“, то тази домакиня произнася най-големия философ на Щатите. И това Кушнер го прави приятно! Любимият ми филм е „Ангелите…“. Това за мен е настоящ шедьовър…

- 12-08-2011|тео

една от многото интересни статии за драматургия и театър тук, за които съм много благодарен, че мога да прочета – и то на едно място.

малко ме озадачи защо един мъж би се „оженил“ за друг вместо логичното „омъжил“. но това е все пак бял кахър.

Хаотично махало

Автор: Владислав Тодоров

Начало

„… на хаоса из мрачните гърди“

Данте, „Ад“, Песен първа

Животът е хаотично махало. Хаотичността е това, което прави един живот да бъде различен от всеки друг, вече живян или още неживян живот. За разлика от часовниковото, хаотичното махало представлява такъв род махало, чиято ос или опорна точна не е статична, а подвижна. В най-чист вид ефектът на хаотичното махало се наблюдава, когато към топката на едно часовниково махало прикачим друго подобно. Вследствие на това поведението на двете махала рязко ще се промени. Това ново, сложно-съставно махало ще загуби часовниковата си функция, равноделната си периодичност, способността си да отмерва времето, защото действията му ще станат напълно безразборни.

Всяко хаотично махало има удивителното свойство във всеки момент да действа по непредвидимо различен начин от всяко друго, дори подобно на него махало. Две идентични в състава и направата си хаотични махала, два хаотични близнака, задействани при еднакви условия, биха развили напълно различно едно от друго поведение. Защото хаосът твори различията.

Когато топузът на едно действащо махало стане опорна точка на друго подобно, ние сме сглобили машина на хаоса. Колкото повече махала се клатят, закачени едно за друго, толкова невиждано зрелищна става работата на тази машина. Сега да си представим динамиката на една сложно-съставна система от махала, която обаче е загубила своето първо, статично закрепеното махало, загубила е своята опорна ос в процеса на безразборното клатене. Поведението на тази система би била образцова демонстрация на същински хаос. Ако можем да си представим работата на подобна система, ще си представим живота в преносен смисъл.

Подобно на хаотично махало, събитията от един човешки живот са хванати едно за друго, бидейки едновременно прикачени към други, външни на този живот неща. Тези събития и тези неща се множат с всеки удар на сърцето. Това прави живота на човека спонтанно да нараства, да става все по-неописуем, все по-невиждан и несводим до нещо, вече живяно. Всеки един живот, доколкото може да трае в себе си, в съзнанието и паметта на другите, представлява подобна удивително капризна машина – chaos ex machina.

Парадоксът се състои в това, че всеки живот, движейки се към своя естествен свършек, се движи към своята възможно най-голяма несвършеност. Смъртта е тази сила, която завинаги отнема опорната ос на първо-махалото, физически отменя човека, но всичко, свързано с него, остава все по-несъгласувано да действа.

Подобно на хаотично махало, тази книга демонстрира един несвършен, хаотичен опит или, иначе казано, много хванати един за друг опити да се говори за най-различни събития и феномени, да се оперира с най-разнообразен реторически инструментариум в разглеждането на най-разновидни предмети и лица. Вътре в тази книга идеята на хаотичното махало ще бъде тематизирана отново, за да ни помогне да разберем особената природа на тероризма, който се разрази с невиждана досега сила, за да стане родилното петно на XXI век.

Тази книга затваря в себе си едно хаотично време, време на масов световъртеж, време на безразборни промени и резки обрати, случили се в периода от 1989 до ден днешен. Това е годината, която даде началото на един мощен тласък, колкото личен, толкова и обществен, който закачи живота – както на автора на тази книга, така и на много други хора и цели нации – за едно побягнало от горната си мъртва точка махало. Тук са събрани все текстове, писани в различни отрязъци от това време, на различни места по света, на различни езици, в различни жанрове и контрастни състояния на духа, всеки от които има свой собствен момент, своя собствена тяга, свое собствено залитане.

Покоят смива разликите, залитането ги въвежда. Четенето представлява подобно залитане. В този смисъл това, което би засилило хаотичното махало на тази книга всеки път различно, е нейното прочитане, доколкото всяко четене създава свой уникален момент на разбиране.

Но ето, че дойде време да сложим край на това начало с ясната мисъл за неговата безпредметност, доколкото то предоставя онази временна опорна точка, която махалото на четенето трябва скоро да изгуби, за да добие собствен, самороден момент.

Глава първа

Опити върху терора

Революционният тероризъм не само е най-вярното и практическо средство за дезорганизиране на съществуващата полицейско-бюрократична държава, той е единственото действително средство, което нравствено ще прероди верноподаника-роб в човек-гражданин.

Ткачов, 1881

Бесовете в червено и бяло

Кървавият Велики Четвъртък

Денят е 16 април 1925 година, Велики Четвъртък от Страстната Седмица. В катедралата „Света Неделя“ се е събрало голямо множество граждани, членове на правителството, депутати, военният елит, видни лица на Сговора, министър-председателят Александър Цанков, само царят все още го няма, въпреки че по протокол той също трябва да присъства. Всички те са тук да почетат паметта на запасния генерал Коста Георгиев. Два дни по-рано той е разстрелян от терористи с голяма и тайна цел – да бъде събрана цялата сговористка „сволоч“ в черквата и отведнъж да бъде смачкана. Минава три часът следобед. Опелото тъкмо започва, когато внезапно страшен гръм раздира траурно притихналия храм и главният му купол полита надолу, за да погребе на място нечувано за времето си количество народ. Отговорността за това масово терористическо убийство поема БКП.

Атентатът в „Света Неделя“ е най-големият, който историята на тероризма е записала дотогава. Дори все още – по мащаба на своя замисъл, не по числото на жертвите или обема на разрушението – Кървавият Велики Четвъртък оглавява най-мащабните атентати, които светът е бил обречен да познае. И както често се случва, поради чиста случайност или ирония на съдбата, грандиозният замисъл се проваля и властимащата класа в България оцелява. Момент преди експлозията да стовари покрива върху главата на върхушката, поради придошлия народ в черквата ковчегът е преместен навътре към олтара и това спасява Цанков-Кръволока и неговата клика.

Съществуват две противоположни обяснения как е могла тази чудовищно кървава разправа да се случи: едното – втълпено от Сговора, а другото – от БКП. Според първото атентатът е оркестриран пряко от Коминтерна като сигнал за ново въоръжено въстание – факт, добре документиран, според някои. Второто обяснение е наложено от задграничните ръководители на БКП в годината след атентата. Според тях той е дело на вътрешно-български ултраляв уклон, на обезумели от репресии изолирани партийни елементи. Скритото сходство на тези две обяснения се състои в това, че те са еднакво неверни. Неверни, но напълно по нрава на тези, които са ги съчинили.

Майор Коста Янков, главният архитект на Военната организация на БКП по това време и организатор на атентата, е едно от най-удивителните явления в аналите на българските революционни движения. За него историята все още засрамено безмълства. Той, като един таен национален урод, продължава да стои заключен в килера на българския исторически срам. А той именно държи ключа към истината, доколкото тя може да бъде реконструирана след цялата тази, с десетилетия втълпявана, двуопашата лъжа относно това какво точно се е случило на този ден – един български ден, чиято кървава диря поразява със своята историческа безподобност.

Дори да оставим майора на склад в килера с българските политически уродства, един прост синхронен срез на историческия момент заедно с един също така прост преглед на съвременната критическа литература би ни отворил очите поне за факта, че има нещо обезпокоително гнило в съществуващите представи за събитието. Не задълбочен анализ, едно елементарно припомняне на контекста би ни хвърлило в продуктивни съмнения.

Атентатът и краят на перманентната революция

Един от главните виновници за атентата, Третият интернационал, наричан още комунистически, бива учреден от Ленин през 1919 година. Същата тази година българските тесни социалисти се преобразуват в секция на Коминтерна под името БКП. Тя, както много други национални социалистически работнически партии, започва активно да провежда политиката на Москва по места. Генералната линия в периода 1923-1924 е максимално твърда – активно подклаждане на перманентна световна революция, болшевизация на комунистическите партии и движения и съветизация на техните цели. Това ще рече – организиране на професионално-революционни, въоръжено-нелегални съпротиви с цел насилствено взимане на властта и установяване на съветоподобни режими в съответните страни. Тази политика довежда до два червени бунта, задействани лично от Зиновиев като председател на ръководния орган на световната революция – през септември 1923 година в България и скоро след това в Германия. През есента на 1924 година, обаче, тази генерална линия започва видимо да се колебае вследствие на разразилата се вътрешно-съветска надпревара за власт след смъртта на Ленин през януари на същата година. Постът на вожда се овакантява, а това ожесточава борбата между комисарите за първенство в партията и държавата.

През есента на 1924 година Троцки публикува остро полемичното си съчинение „Уроците на Октомври“. Една от целите на автора е да заклейми Зиновиев и Каменев за тяхното малодушие, проявено лице в лице с назряващата революция през есента на 1917, когато те се противопоставят на Лениновия призив за незабавно взимане на властта от името на съветите. Троцки поставя максимално остро въпроса за ролята на лидера като основна движеща сила на революцията. Зиновиев, в качеството му на председател на Коминтерна, е посочен като пряк виновник за провалите на революционните бунтове от 1923 година в България и най-вече в Германия. Съчинението препотвърждава стратегията и тактиката на перманентната революция, на болшевизацията на компартиите като основен инструмент за въоръжено въстание и установяване на пролетарски диктатури.

Дотук всичко тече в познатия ни курс и може да обясни атентата в „Света Неделя“ като сигнал за подобно насилствено вземане на властта. Но същата тази година, в отговор на Троцки, Сталин нанася мощен удар на най-яркия измежду претендентите за поста лидер. Той излиза с контратеза, известна като „победа на социализма в една страна“, която отхвърля идеята на перманентната революция като историческа отживелица в новите следвоенни условия. Троцки е подканен да се саморазкритикува и да се откаже публично от своята меншевишка ерес. Той обаче демонстративно пренебрегва подканата. Така на 17 януари 1925 година, почти три месеца преди атентата, Сталин произнася реч пред пленум на ЦК, в която заклеймява скандалното нехайство на Троцки, като заедно с това го обвинява в опасна ревизия на Ленин. Дни по-късно Троцки е отстранен от Военния комисариат и така започва неговото главоломно изпадане от партията и държавата. През март 1925 година, месец преди атентата, 14-ата партийна конференция на болшевиките утвърждава сталинската постановка „социализъм в една страна“. С това перманентността на революцията е преустановена.

Ситуацията се комплицира още повече, когато Зиновиев на свой ред решава да влезе в бой и атакува от ляво теорията на Сталин като задържаща революционизирането на света. Сталин, в търсене на опора, влиза в съглашение с Бухарин и дясното крило в партията и подкрепя тяхното схващане за НЕП като навременна и насъщна политика. Един от основните разграничители на лявото и дясното крило на болшевиките по това време е отношението на главните идеолози към НЕП. В отговор на този коварен маньовър на Сталин, през есента на 1924 година Зиновиев пише и публикува свое томче с ленинизъм, с което напада НЕП като застоен и в принципите си чужд на революцията фактор. Така Зиновиев скрепява ситуационно единството на Сталин и Бухарин. Вследствие на това, на 14-тия партиен конгрес, състоял се през декември 1925 година, Бухарин обявява Сталинската постановка за официална линия на партията. В крайна сметка, на 15-ата партийна конференция, състояла се през октомври 1926 година, лявото крило бива обвинено в опасен уклон и организационно разбито. Същата година Зиновиев е отстранен от Коминтерна.

Очевидно 1924 година е преломна в теорията и практиката на комунистическото движение, доколкото през есента на тази година протича процес по радикалното преформулиране на генералната линия, на стратегическите и тактическите приоритети на комунизма – от перманентна конспиративна революция и въоръжена съпротива се преминава към легализация на партиите и мирни форми на техните основни дейности. Съгласуван с тази тенденция процес може да се проследи в решенията, засягащи курса на БКП и нейните подразделения вън и вътре в страната, както и в дейността на Военната организация, подготвила и извършила атентата.

След разгрома на Септемврийското въстание БКП веднага препотвърждава курса към масова въоръжена борба в съгласие с ултралявата политика на Зиновиев. Така, през февруари 1924 година президиумът на ИККИ (Изпълнителния комитет на Комунистическия интернационал), след обсъждане на българския въпрос, решава, че в България съществува реална революционна ситуация и курсът към въоръжена борба е правилен. На 2 април същата година БКП е разтурена по силата на ЗЗД – един закон, който все още чака своето адекватно тълкуване. Това само засилва маховика на конспиративната борба и така през май се провежда Витошката конференция на вече нелегалната БКП. Решенията на тази конференция непосредствено следват линията на ИККИ от февруари, като трансформират партията във въоръжен юмрук, който в уречен час да се стовари с всичка сила и смаже главата на Кръволока. Тук изгрява фигурата на запасния майор Коста Янков като главен стратег на удара. В същото време във Виена, под натиска на Москва, е подписан фаталният за живота на много македонски революционери „Майски манифест“ – един документ, който не оставя никакво съмнение за Зиновиевския курс на Коминтерна през май 1924 – масирана болшевизация на методите и съветизация на целите на панбалканската революция. В този дух през юни и юли се провеждат петият конгрес на Коминтерна и седмата конференция на Балканската комунистическа федерация, които за сетен път утвърждават курса към въоръжено въстание. Но именно тук, през лятото на 1924 година, постановките започват сериозно да се колебаят, а революцията да завива.

Сега става обяснимо защо на 30 юли 1924 година, почти веднага след горепосочените форуми и в крещящо противоречие с техния дух, коминтерновските маши Георги Димитров и Васил Коларов пишат писмо до ЦК на БКП, в което се подчертава, че условия за успех на едно въоръжено въстание в България видимо не съществуват и вдигането на такова не се препоръчва. През август горните лица пишат ново писмо, което призовава към масовизация на легалните форми на борба и преустройство на четите. Това са първите лястовици на един генерално нов курс, който окончателно влиза в сила с резолюцията на ИККИ от 28 януари 1925 година, няколко месеца преди атентата. Тази резолюция тласка нелегална София към категоричен отказ от въоръжена съпротива, към преговори с левите сили за нови избори, борба за легализация на БКП, амнистия на осъдените по ЗЗД и признаване на СССР. Това е документ, приет десетина дни след речта на Сталин срещу Троцки и последвалото го наказателно отстраняване на перманентния революционер от държавния му пост.

През февруари и март 1925 година София получава директиви в същия нов дух – да сътрудничи със запасния генерал Жеков, който по всяка вероятност е готвел ляв преврат в страната и за целта е провеждал консултации с левите сили, както и с царя. Човекът, който вероятно е осъществил пряк или косвен контакт с генерала, е Коста Янков. Ако такъв преврат беше направен, атентатът би станал безсмислен. Атентатът обаче е бил планиран като радикална провокация на подобен преврат, а не на въоръжено въстание. За това говорят ранните свидетелства, представени на процеса на атентаторите в София, както и на следствените заседания, проведени на конференции на БКП в Москва и Виена в годината след атентата.

В крайна сметка, в деня преди атентата, на 15 април петият пленум на ИККИ излиза с категорично решение за незабавна смяна на курса, за легални форми на борба, за преструктуриране на Военната организация в служба за охрана на легалните обществени инициативи на партията. В този най-висок форум взимат участие безсрочно командированите в чужбина Георги Димитров, Васил Коларов и Станке Димитров.

Голямото недоразумение ще дойде от факта, че докато на този пленум тече историческа смяна на курса на Коминтерна, светът отвън очаква същият този Коминтерн да удари в България на същата тази дата 15 април.

Кой курс и на кой Коминтерн?

В ранния април на 1925 година съдбата скроява знаменателен номер на революционното движение в България, като завърта събитията в шемета на един ненадминат по своята мерзост политически водевил. Спектакълът започва на 4 април с една публикация на в. „Зора”. В този брой намираме един смайващ по своето послание документ, една яка улика за действията на дългата въоръжена ръка на Москва в България. Става дума за секретна инструкция на Коминтерна от 12 март 1925, заведена под номер 2960. В нея датата 15 април се посочва като ден първи на въоръженото въстание в България. Твърди се, че въпросният секретен документ е бил иззет на 26 март от полицията при разбиване на конспиративната квартира на Военната организация на улица „Русалка” 3. Новината за него моментално изтича от българските в световните медии и, както личи по реакциите в Европа и Америка, терористичната дейност на Москва потриса световната общественост. Без съмнение, документът представлява ясна и категорична заповед за немедлена кървава разправа с режима на Цанков.

Какво тогава правим с очевидния факт, че тази скандална инструкция влиза в пряк конфликт с решенията на горепосочения най-отговорен форум – петия пленум на ИККИ? За какво именно става дума – организационна несъгласуваност, партийно недоразумение, подмолен ход, сигнал за поява на втори център на властта в Москва или нещо съвсем друго?

Днес няма никакво съмнение, че тази именно инструкция представлява една от знаменитите фалшификации на серия коминтерновски документи наред с най-мистериозния сред тях, така нареченото „червено писмо” от 15 септември 1924 година, изпратено от Зиновиев до британските комунисти. В него той ги призовава да се заемат с подривна дейност. Това писмо, изфабрикувано по определена „сенчеста” поръчка, изтича в пресата и вследствие на обществения скандал, който то провокира, тази поръчка е задоволена – английската левица е дискредитирана и губи изборите през октомври същата година. В интервю, взето след скандала, Зиновиев отрича автентичността на това „свое” писмо, но ни най-малко не се отрича от духа му. Трикът на фалшификаторите се състои в това, че е било немислимо главата на Коминтерна да се отрече от програмните постановки, цитирани в тази фалшифка. Подобно двусмислено поведение само засилва общественото подозрение към Коминтерна като към действителен автор на писмото. Очевидно Кръволокът си е поръчал на свой ред изработка на подобен документ, и то директно от производителя.

Централата се намира в Берлин, нейни разклонения откриваме във Виена, Лондон, Париж, Рига. В тях екипи от белогвардейци-фалшификатори изработват документи всякакви, но най-вече такива, които пряко уличават Москва в перманентно подстрекателство към политическо насилие. Писмата са разнообразни по жанр и национално предназначение – великобритански, американски, полски, румънски, български. Мозъкът на това най-секретно мероприятие е Владимир Г. Орлов, бивш шеф на военното разузнаване в армията на генерал Врангел. Двойка международно проявени фалшификатори, Сергей М. Дружеловски и Александър Гумански, са изработили в Берлин Цанковата инструкция. Днес експертите определят тяхната работа като твърде нескопосана. Въпреки това, поради общото невежество по отношение на работата, органите, публикациите и не на последно място – страха от идеите и дейността на Коминтерна, пред очите на света фалшивките минават за автентични.

Тези серийни фабрикации създават и налагат една преднамерено невярна представа за генералния курс на Коминтерна в момент, когато той рязко започва да завива към легални форми на борба. Обратно на този завой, режимът на Цанков фабрикува стратегическа видимост за непосредствена коминтерновска въоръжена заплаха на територията на България. Подобно ефективно мероприятие от страна на Кръволока има проста цел – да усили правото на и средствата за репресивната политика спрямо БКП, като аргументира пред Европа спешната необходимост от увеличаване на въоръжените си сили, за да въдвори ред в страната.

Световната конфузия, в която изпада Коминтернът в този момент, идва не просто от публикуването на инструкцията, а от напълно несъгласувано стечение на мащабни събития. По ирония на грозната съдба атентатът, състоял се на 16 април в „Света Неделя”, слага кървав печат за вярност на един фалшив документ и така го превръща в основна улика срещу Коминтерна – както пред световното обществено мнение, така и за прокурорското обвинение в България. Не без друго този документ е цитиран дословно и упоменаван многократно в хода на съдебния процес, както и в самия текст на присъдата над атентаторите. Инструкцията става основното свидетелство за истинската природа на Коминтерна не просто пред българската Темида, но пред ума на цялото човечество. В духа си този процес представлява страшен съд над Москва като въплътено зло.

Това, което все още тъне в една отколешна мъгла, е фактът, че не стария курс на Москва, разигран в инструкция номер 2960, а новия курс към незабавна легализация на партията е следвал Коста Янков, когато е дал ход на атентата и после е диктувал декларацията по повод него. Ранните свидетелства говорят, че в нея Кръволокът се призовава незабавно да легализира БКП, в отговор на което тя, вече легалната компартия, ще снеме курса на въоръжена борба. Според същите тези свидетелства, включително и това на бъдещия академик Тодор Павлов, за майор Янков смисълът на тероризма и по-конкретно на атентата не е бил подпалване на някакво въоръжено въстание, а дестабилизиране на режима до падането му, което да доведе до легализация на партията, за да участва тя в едно ново ляво управление и в крайна сметка да го превземе официално.

Легализация чрез убийство

Това, което днес действително стъписва ума в тази кървава афера, е основното искане на изверга-майор – незабавната легализация на БКП. Как така той е виждал легализацията да стане с терористичен акт, и то толкова пъклен? Как става така, че възможно най-нелегалното лице в България по онова време, най-коравият измежду най-закоравелите конспиратори се оказва заразен от неудържим стремеж към легализация? На пръв поглед това официално декларирано искане на майора, и то във връзка с един максимално убийствен акт, изглежда политически абсурдно и патологично скверно.

Племенникът на Райна Княгиня, храбрецът от войните, майорът от запаса Коста Янков съвсем не изглежда да е бил някакъв политически побеснял абсурдист. Той изненадва със своето изключително здраво и праволинейно поведение, заредено с разума, себеотрицанието и дисциплината на воин и командир от най-високо качество. Абсурдът с легализацията на партията чрез максимално кървав атентат се явява по причина не на някакъв нему присъщ политически кретенизъм, а на нещо друго, на някакво систематически пренебрегвано досега обективно обстоятелство. Абсурдът е привиден, защото произхожда от погрешно съставен образ на контекста, което обрича разбирането на събитието на перманентен провал.

Тази безпрецедентна за времето си терористична атака идва да разреши една обективна политическа аномалия, създадена в България вследствие на острия завой на Москва. Боевата свръхготовност на БКП за насилствено взимане на властта се оказва аномална спрямо нейната нова свръхзадача за мирно взимане на властта. В своя замисъл атентатът е най-радикалният и така възможно най-отчаяният опит за разрешаване на тази аномалия чрез рязко снемане на стария курс и преминаване към насилствена легализация на партията. Тази атака – не в терористичното си изпълнение, а в политическото си намерение, влиза в пряко съгласие с новите коминтерновски постановки.

Атентатът на Велики Четвъртък е бил замислен като внезапна ликвидация на това, което е държало партията в ситуация на невъзможност да смени курса на въоръжена борба – институциите на белия терор и пропагандните фокуси на Кръволока. Защото единствено подобна безостатъчна ликвидация на врага е могла да създаде условия за легализация.

Голямата българска аномалия

Тероризмът обикновено е следствие на пределни политически аномалии. Тук следва българският пример за това. От пролетта на 1924 година, поради официалното си разтуряне, както и поради все още дейната перманентна революционност на Коминтерна, БКП започва трансформацията си в нещо, което днес наричаме терористична мрежа с национален обсег и широка балканска периферия, съчетаваща терористично-наказателни, партизанско-четнически и минно-подривни действия. Вследствие на тази си трансформация, в течение на 1924 година и въпреки физическия си разгром след септемврийския бунт, БКП нараства три пъти по численост – от около 2000 члена през пролетта до 6000 в края на годината. Тук не става дума за членска маса от съблюдаващи закона граждани, а за 6000 винта в адската машина на революцията. Нелегалният работнически вестник се е радвал на завидното разпространение от 6000 екземпляра – 6000 детонатора, завинтени в главите на конспираторите.

Военната организация се структурира по административно-териториален принцип с тройката като специална терористично-наказателна единица и шесторката като най-малката военна единица на партията. За разлика от това, политическата организация на БКП се изгражда по производствен и квартален принцип с петорката като най-малката политическа единица на партията. В течение на годината обаче, поради високата секретност и остра нужда от верен и опитен кадър, боевите тройки и шесторки поглъщат в себе си и петорките. Поглъщането е повсеместно и безостатъчно. Военната организация става партията.

Така през есента на 1924 година БКП е вече успешно трансформирана в една подземна, добре напасната военно-терористична машина, чийто извънреден смисъл е завземане на властта по насилствен начин и установяване на пролетарска диктатура. Превръщането на тази машина в легална партия в условията на бял терор и ЗЗД е било практически абсурд. В този смисъл всякакви задгранични директиви за остър завой в курса на БКП са били крайно безразсъдни.

Въпреки това изискването за подобен завой от страна на политическите органи и партийните авторитети, намиращи се в чужбина, е ставало все по-настъпателно и в крайна сметка през март и април на 1925 – императивно. За тези именно авторитети въпросът за това, че подобен завой е могъл да се случи автоматично или в условията на чудо, или в условията на внезапна политическа катастрофа, не е стоял. И за да си измият ръцете, те ще изфабрикуват виновника в годината след атентата.

Майор Коста Янков не е бил чудотворец. Следователно той по необходимост е трябвало да изпадне в това, което клакьорите на Сталин, онова концертиращо в чужбина дуо Димитров-Коларов, ще нарекат ляв уклон. Тази вторична теория за уклона идва да прикрие факта, че единствено внезапната и кървава разправа с цялата управляваща класа в България е могла да отвори място за „надлежното” превръщане на партията в легален политически субект.

Цветове на терора

Коста Янков сглобява адска машина, за да взриви с нея друга адска машина, тази на Цанков. Дилемата, пред която е бил изправен извергът-майор, е несъмнено чудовищна по своето естество. И той решава, че единствено с разрушаването на бялата машина на терора червената ще може да бъде ефективно разглобена. За времето си устройствата и на двата апарата на терора – легалния и нелегалния – свидетелстват за съществуването в България на доста напреднала политическа изобретателност, на социално-инженерен гений – и от червената, и от бялата страна на насилието. Изглежда собствено политическото изучаване на тези две устройства на терора тепърва предстои.

България излиза от войната като катастрофирала, институционално разградена страна. По силата на мирните договори нейната армия е разформирована. Цифрите варират, но приблизително от 900 000 (при 300 000 ранени и 100 000 убити) армията е сведена до 30 000 души. Това способства за създаването на огромна мрежа от безконтролни паравоенни формирования. Македонски, земеделски и комунистически чети и дружини кръстосват Балканите и секат глави на поразия. Границите на България стават проследими само на картата. Управлението на страната при тези условия става сравнимо с управлението на днешен Афганистан или Ирак.

Цанков, за разлика от Стамболийски, заграбва властта, за да реши свръхкритичното състояние на националната сигурност, но не като допуска съседни страни да нахлуват и гонят харамии, четници и терористи на територията на България, а чрез изграждане на усилен вътрешен ред, който да обезвреди тлеещия барутен погреб, в който е превърната страната. Природата на този вътрешен ред е подчертано репресивна, защото идва да компенсира липсата на адекватни, собствено български сили за сигурност. Белият терор идва да компенсира стратегически отслабената държавност. Той се усилва с лавинообразно нарастващата вътрешна опасност от тероризъм и масови бунтове. Неговите основни институции са ЗЗД, Обществената безопасност и Трета секция на военното министерство. Не без друго при всеки вътрешен инцидент, бил той действителен или инсцениран, Цанков настоява пред Великите сили за спешно увеличаване състава на армията и снаряжението.

ЗЗД е симптом, но не на фашизъм. Подобни закони не са били и няма да бъдат новост нито за цивилизована Европа, нито за модерна Америка, а най-малкото за царска Русия, която от убийството на Александър Втори през 1881 година до окончателното си разтуряне през 1917 е функционирала според извънредните режими на безпрецедентно брутална полицейщина, предизвикана от бесен революционен тероризъм.

Наличието на подобен закон в една държава е симптом за това как управлението на тази държава артикулира основната заплаха за своето съществуване, как властта идентифицира своя главен враг и дефинира неговия модус операнди. Подобни закони са реакция на съществуващ дестабилизиращ фактор, те не идват по причина на някакъв безоснователен законодателен садизъм. Трябва да се разбере, че една от основните цели на тероризма е именно тази – да се предизвика въвеждането на реакционни закони и мракобесни институции, които да увеличават репресивността на режима, а с това и споделеното обществено недоволство от него; и така ефективно да разширят социалната база на революцията. Тероризмът е това, което за първи път в историята на репресивните институции налага създаването на полицейщина от специално естество, която има за цел не защитата на едни граждани от други, а охраната на държавата от собствените ѝ граждани, които и да са те, където и да са те.

Както Военната организация, нейните тройки, шесторки и четници-главорези, така и ЗЗД, институциите на Обществената безопасност и инферналната Трета секция представляват един стъписващо неосмислен, за да не кажа направо изопачен исторически опит. Този конкретно български опит не вдъхновява. Той е пределно скандален и в голяма степен гнусен. Интелектуално и морално пределно предизвикателен, той обрича на опасно невежество тези, дето още го преглъщат.

Ако атентатът е бил успял, ако ковчегът не е бил преместен, на Разпети Петък България е щяла да осъмне като чисто гола страна, терен без суверенна власт, земя на всеки, който я пожелае. Много скъпо може да струва, много живот може да коства волята да се започва всичко от самото начало, съвсем на чисто, някак си без хора и без власт – от високите сини планини, от реките, виещи се в равни долини, под едно небе, опнало се като от коприна, от това, дето е чистата майка родина – стихотворно гола и неопетнена, непотъпкана и неосквернена. От един насилствено обезлюден роден край.

Владислав Тодоров е културолог и писател. Добре известен на българската публика с романите си Дзифт и Цинкограф, той живее и работи в САЩ, където понастоящем преподава културна история на Русия и Източна Европа в Пенсилванския университет.

Коментари (1)

- 25-03-2011|николай

Дано не ми се разсърдите за следното скромно наблюдение, което не е съвсем встрани от темата:

Атентатът и интерпретацията имат обща ударена сричка освен сходните си неточности и умишлени стратегически заблуди. Малко неща са по-подли от подлата интерпретация и е неизбежно да се заключи, че атентатът на интерпретацията вече се е компрометирал в предостатъчна степен. Говоря по принцип, а самият текст е прекрасен :)

Април 2011

Самотният човешки глас

Автор: Светлана Алексиевич

„Не знам за какво да разказвам… За смъртта или любовта? Или това е едно и също… За какво?

…Бяхме се оженили неотдавна. Още ходехме по улицата и се държахме за ръка, даже и когато влизахме в магазина. Винаги заедно. Казвах му: „Обичам те“. Но още не знаех колко го обичам… Не си представях… Живеехме в общежитието на пожарната команда, където той служеше. На втория етаж. Там още три млади семейства, за всички една кухня. А долу, на първия етаж, стояха автомобилите. Червени пожарни автомобили. Това беше работата му. Аз винаги съм в курс: къде е, какво става с него? Посред нощ чувам някакъв шум. Викове. Погледнах през прозореца. Той ме видя. „Затваряй и лягай да спиш. В централата има пожар. Скоро ще се върна.“

Самия взрив не видях. Само пламъци. Всичко, сякаш се съмваше… Цялото небе… Високи пламъци. Пушек, сажди. Жега страшна. А него все го няма и няма. Саждите бяха от това, че гореше битумът, покривът на централата беше покрит с битум. Вървели, той си припомняше след това, като по смола. Гасели огъня, а той пълзял. Надигал се. Отхвърляли горящия графит с крака… Отидоха без брезентовите костюми, както си бяха по ризи, така и отидоха. Не бяха ги предупредили, извикаха ги за обикновен пожар…

Четири часа… Пет часа… Шест… В шест се канехме да отиваме при родителите му. Картофи да садим. От град Припят до село Спериже, където живееха родителите му, са четиридесет километра. Сеитба, оран… Любимите му работи… Майка му често си спомняше как с баща му не искали да го пускат в града, даже нова къща построили. Взели го в армията. Служил в Москва в пожарните войски и когато се върнал: само пожарникар! Нищо друго не признавал. (Мълчи.)

Понякога сякаш чувам гласа му… Жив… Даже и фотографиите не ми въздействат така, както гласът. Но той никога не ме вика. И на сън… Само аз го викам…

Седем часа… В седем часа ми предадоха, че е в болницата. Хукнах, но болницата вече беше обградена от милиция, никого не пускаха. Милиционерите крещяха: не се приближавайте. Не само аз, бяха дотичали всички жени, чиито мъже през тази нощ бяха се оказали в централата. Хвърлих се да търся моя позната, тя работеше като лекарка в тази болница. Хванах я за халата, когато излизаше от колата: „Пусни ме вътре!“ „Не мога! Той е зле. Те всички са зле.“ Държа я: „Само да погледна.“ „Добре, – вика, – да тичаме тогава. За петнадесет-двадесет минути.“ Видях го. Целият отекъл, подул се… Очите почти не се виждат… „Мляко трябва. Много мляко! – каза ми една позната. – Трябва да пият поне по три литра“. – „Но той не пие мляко“. – „Сега ще пие“. Много лекари, сестри, особено санитарките от тази болница, след време ще заболеят. Ще умрат. Но тогава никой не знаеше това…

В десет часа сутринта умря операторът Шишенок… Той умря първи… В първия ден… разбрахме, че под развалините е останал още един – Валера Ходемчук. Така и не го намериха. Бетонираха го. Но ние още не знаехме, че всички те са първите.

Питам: „Васенка, какво да правим?“ – „Заминавай оттук! Заминавай! Чакаш дете“. Аз – бременна. Но как да го оставя? Моли ме: „Заминавай! Спасявай детето!“ – „Първо да ти донеса мляко, а после ще решаваме“.

Пристига приятелката ми Таня Кибенок… Нейният мъж и той в същото отделение. С нея баща ѝ, той с кола. Сядаме и отиваме в най-близкото село за мляко, някъде на три километра от града… Купуваме много трилитрови шишета с мляко… Шест – да има за всички… Но от млякото страшно повръщаха… През цялото време губеха съзнание, слагаха им системи. Докторите кой знае защо твърдяха, че се били отровили с газове, никой не говореше за радиация. А градът се напълни с военна техника, затвориха всички пътища. Навсякъде войници. Престанаха да пътуват електрическите влакчета, влаковете. Миеха улиците с някакъв бял прах… Аз се вълнувах, утре как да стигна до селото, за да му купя ново мляко? Никой не говореше за радиация… Само военните ходеха с респиратори… гражданите си носеха хляб от магазините, отворени кутии с бонбони. Печивата лежаха по рафтовете… Обикновен живот. Само дето… Миеха улиците с някакъв прах.

Вечерта не ме пуснаха в болницата… наоколо море от хора… Стоях срещу неговия прозорец, той се появи и нещо ми извика. Така отчаяно! Някой от тълпата чу: вечерта щели да ги карат в Москва. Жените се събраха накуп. Решихме: тръгваме с тях. Пуснете ни при мъжете ни! Нямате право! Блъскаха се, драскаха. Войниците, там вече стоеше верига в два реда, ни отблъскваха. Излезе тогава докторът и потвърди, че ще летят със самолет за Москва, но трябвало да им донесем дрехи – ония, дето били в тях на централата, изгорели. Автобусите вече не вървяха, ние на бегом през целия град. Дотичахме с чантите, а самолетът вече излетял. Нас специално ни излъгали… За да не викаме, да не плачем…

Нощ… От едната страна на улицата автобуси, стотици автобуси (вече подготвяха града за евакуация), а от другата страна – стотици пожарни. Докарали ги отвсякъде. Цялата улица в бяла пяна… Ние вървим по нея… Крещим, плачем.

По радиото обявиха, че е възможно да евакуират града за три до пет дни, вземете със себе си топли дрехи и анцузи, ще живеете в горите. На палатки. Хората даже се зарадваха: отиваме сред природата! Там посрещнахме Първи май. Необичайно. По пътя правихме шашлик, купувахме вино. Вземахме със себе си китари, магнетофони. Любимите майски празници! Плачеха само ония, чиито мъже бяха пострадали.

Не помня пътя… Сякаш се пробудих, когато видях майка му: „Мамо, Вася е в Москва! Закараха го със специален самолет!“ Но досадихме градината – картофи, зеле (а след седмица селото ще го евакуират!) Кой да знае? Кой тогава знаеше всичко това? Вечерта започнах да повръщам. Аз – бременна в шестия месец. Така ми е лошо… През нощта сънувам, че той ме вика, докато беше жив, ме викаше насън: „Люся! Люсенка!“ А когато умря, нито веднъж не се обади. Нито веднъж… (Плаче.) Ставам сутринта с мисълта, че ще замина за Москва сама… „Ти накъде така?“ – плаче майка му. Приготвихме и баща му за път: „Нека те закара“ Изтегли от книжката парите, които имаха. Всичките.

Пътя не помня… Пътя отново ми се губи… В Москва попитахме първия милиционер, в коя болница лежат чернобилските пожарникари, а той ни каза, аз даже се учудих, защото ни плашеха: държавна тайна, строго секретно.

Шеста болница – на „Щукинска“…

В тази болница, специална радиологическа болница, без пропуски не пускаха. Дадох пари на портиера, и тогава той вика: „Върви“. Викам, на кой етаж. Отново някого питах, молих… И ето, седя в кабинета на завеждащата радиологическото отделение – Ангелина Василиевна Гускова. Тогава още не знаех как се казва, нищо не запомнях. Знаех само, че трябва да го видя… Да го намеря…

Тя веднага ме попита:

– Миличка моя! Миличка моя! Деца имате ли?

Как да ѝ призная? И вече разбирам, че трябва да крия бременността си. Няма да ме пусне при него! Добре, че съм слабичка, нищо не ми личи.

– Имаме. – отговарям.

– Колко?

Викам си: „Трябва да ѝ кажа, че са две. Ако е едно – пак няма да ме пусне.“

– Момченце и момиченце.

– Щом са две, то сигурно повече няма да раждаш. А сега слушай: централната нервна система е напълно поразена, костният мозък е поразен напълно…

„Добре, – мисля си – ще стане малко нервен“.

– И, слушай: ако заплачеш – веднага ще те изпратя навън. Да се прегръщате и целувате не може. Близо до него не може. Давам ти половин час.

Но аз вече знаех, че оттук няма да си отида. Ако си отида, то само с него. Заклех се пред себе си!

Влизам… Те седят на леглото, играят карти и се смеят.

– Вася! – викат му.

Обръща се:

– Пропаднах, братлета! И тук ме намери!

Смешен един такъв, пижамата му номер четиридесет и осем, а той носи петдесет и две. Ръкавите къси, панталонките къси. Но отокът на лицето вече се е смъкнал… Давали му някакъв разтвор…

– А ти какво така изведнъж изчезна? – Питам.

А той иска да ме прегърне.

– Седи си, седи – не го пуска лекарят. – Няма какво да се прегръщате.

Обърнахме го някак на шега. А тук отвсякъде се насъбраха, и от другите стаи. Всичките наши. От Припят. Двадесет и осем души, докарали ги със самолета. Какво става там? Как е в града? Казвам им, че е започнала евакуация, целият град заминава за три или пет дни. Момчетата мълчат, а имаше там и две жени, едната от тях имала дежурство на пропуска в деня на аварията, и тя заплака:

– Боже мой! Там са децата ми. Какво става с тях?

Искаше ми се да остана с него сама, макар и само за минутка. Момчетата почувстваха и всеки измисли по някакъв причина, излязоха в коридора. А тогава го прегърнах и целунах. Той се отдръпна:

Не сядай до мен. Вземи столче.

– Глупости са това – махам аз с ръка. – А ти видя ли къде е бил взривът? Какво стана? Вие нали първи там попаднахте…

– Най-вероятно е саботаж. Някой нарочно го е направил. Всички наши момчета са на това мнение.

Тогава така говореха. Така мислеха.

На следващия ден, когато пристигнах, те вече лежаха поотделно, всеки в отделна стая. Категорично им забраняваха да излизат в коридора. Да общуват един с друг. Чукаха си по стените: точка-тире, точка-тире… Точка… Лекарите обясняваха това така: всеки организъм реагира различно на облъчването; това, което може да издържи един, другият не може. Там, където лежаха те, дори измерваха радиацията по стените. Отдясно, отляво и етажът под тях… Там махнаха всички, не остана нито един болен… Под тях и над тях никой…

Три дни живях у московските си познати. А те ми викат: вземи тигана, вземи купата, взимай всичко, каквото ти трябва, не се стеснявай. Такива хора се оказаха… Такива! Аз варих пуешки бульон, за шест души. Шест наши момчета… Пожарникари… От една смяна… Всичките бяха дежурили в онази нощ: Ващук, Кибенок, Титенок, Правик, Тищура. В магазина им купих на всичките паста за зъби, четки, сапун. В болницата нищо такова нямаше. Купих им и малки кърпи за лице… Сега се удивявам на моите познати, те са се страхували, разбира се, не са могли да не се страхуват, вече се разпространяваха всякакви слухове, но все пак сами предлагаха: вземай всичко, каквото ти трябва. Вземай! Как е той? Как са всичките? Ще живеят ли? Живеят… (Мълчи). Срещнах тогава много добри хора, не ги запомних всичките… Светът се беше свил до една точка… Той… Само той… Помня една възрастна санитарка, която ме учеше: „Има болести, които не се лекуват. Трябва да се седи и да се милват ръцете“.

Рано сутринта отивам на пазар, от там при моите познати, варя бульон. Всичко да се почисти, да се раздели, да се налее на порции. Някой помоли: „Донеси ябълчица“. С шест канчета по половин литър… Винаги за шестима! В болницата… Седя до вечерта. А вечерта – пак на другия край на града. Колко ли щях да издържа така? Но след три дни ми предложиха да живея в хотела за медицинските служители, на територията на самата болница. Боже, какво щастие!!

– Но там няма кухня. Как ще им готвя?

– Вече няма нужда да готвите. Стомасите им престават да приемат храна.

Той започна да се променя – всеки ден срещах един различен човек… Изгарянията излизаха нагоре… В устата, по езика, бузите – отначало се появиха малки ранички, после се разраснаха. На пластове се отделяше лигавица, на едни такива лентички, бели. Цветът на лицето… Цветът на тялото… Син… Червен… Сиво-кафяв… А то пак моето, такова любимо! Това не може да се разкаже! Това не може да се напише! Даже да се преживее… Спасяваше ме това, че всичко се случваше мигновено, нямаше кога да се мисли, да се плаче.

Обичах го! Още не знаех колко го обичам! Току-що се бяхме оженили… Още не бяхме се нарадвали един на друг… Вървим по улицата. Хване ме за ръце и ме завърти. И ме целува ли, целува. Хората вървят наоколо, всички се усмихват.

Клиниката за остра лъчева болест – четиринадесети ден… За четиринадесет дни човек умира…

В хотела още от първия ден дозиметристите ме измерваха. Дрехите, чантата, портмонето, пантофите – всичко „гореше“. И веднага ми вземаха всичко. Даже долното бельо. Само парите не пипаха. В замяна ми дадоха обикновен болничен халат – петдесет и шести номер, за моя четиридесет и четвърти, а чехлите четиридесет и три вместо тридесет и седем. Дрехите, казват, може да донесем, а може и не, едва ли ще успеем да ги „почистим“. И в такъв вид се появих пред него. Той се изплаши: „Приятелче, какво става с тебе?“ А аз все пак се изхитрявах да варя бульон. Наливам вряла вода в стъклен буркан… Слагам парченца кокоше месо… Мънички-мънички… После някой ми даде канчето си, май че беше чистачката или дежурната в хотела. Някой друг – дъсчицата, на която режех пресен магданоз. В болничния халат сама не можех да ходя на пазар, някой ми носеше зеленичкото. Но всичко беше безполезно, той даже и да пие не можеше… Да глътне сурово яйце… А на мен така ми се искаше да му дам нещо вкусничко! Сякаш това можеше да помогне. Дотичах до пощата: „Момичета, викам, спешно трябва да позвъня на родителите си в Ивано-Франковск. Мъжът ми тук умира“. Кой знае защо те веднага се досетиха откъде идвам и кой е мъжът ми, веднага ме свързаха. Баща ми, сестра ми и брат ми още същия ден излетяха при мен в Москва. Донесоха ми нещата. Пари.

Девети май… Той винаги ми казваше: „Не можеш да си представиш колко красива е Москва! Особено в Деня на победата, когато са салютите. Искам да я видиш“. Седя до него в стаята, той отваря очи:

– Ден ли е сега или нощ?

– Девет вечерта.

– Отваряй прозорците! Започват салютите!

Отворих прозореца. Осмият етаж, целият град е пред нас. В небето се появи букет от огън.

– Ухааа!

– Обещах ти, че ще ти покажа Москва. Обещаха ти, че по празниците цял живот ще ти подарявам цветя…

Гледам, вади изпод възглавницата три карамфила. Дал на сестрата пари – тя купила.

Притичвам, целувам го

– Единственият ми! Любов моя!

Размрънка се:

– Какво ти казаха лекарите? Не трябва да ме прегръщаш! Не трябва да се целуваме!

Забраняваха ми да го прегръщам. Да го милвам… Но аз… Повдигах го, помагах му да седне в леглото. Оправях чаршафите, слагах му термометъра, носех и изнасях съдовете… Бършех… Цяла нощ – до него. Следях всяко негово движение. (Въздиша).

Добре, че се случи не в стаята, а в коридора… Зави ми се свят, хванах се за дъската на прозореца… наблизо минаваше лекар, хвана ме за ръка. И изведнъж:

– Вие бременна ли сте?

– Не-не! – Така се уплаших, че някой може да ни чуе.

– Не ме лъжете – въздъхна той.

Така се разстроих, че не успях да го помоля за нищо.

А на другия ден ме викат при завеждащата:

– Защо ме излъгахте? – пита ме тя строго.

– Нямаше друг изход. Ако бях казала истината, щяхте да ме изпратите вкъщи. Свята лъжа!

– Какво сте направили!!

– Но аз съм с него…

– Миличката ми! Миличката…

Цял живот ще бъда благодарна на Ангелина Василиевна Гускова. Цял живот!

Другите жени също пристигаха, но тях вече не ги пускаха. С тях бяха и майките: на майките разрешиха… Майката на Володя Правик през цялото време се молеше на Бога: „Вземи мене, по-добре мене“.

Американски професор, доктор Гейл… Той направи операцията по присаждане на костен мозък… Утешаваше ме: надежда има, малка, но има. Такъв мощен организъм, такова силно момче! Повикаха всичките му роднини. Двете му сестри дойдоха от Беларус, брат му от Ленинград, там служеше. По-малката, Наташа, тя беше на четиринадесет, много плачеше и се страхуваше. Но нейният костен мозък му подхождаше най-добре от всички. (Замълчава). Мога вече да разказвам за това… Преди не можех. Десет години мълчах… Десет години… (Замълчава).

Когато той разбра, че костният мозък ще бъде от малката му сестра, веднага отказа: „По-добре да умра. Не я пипайте, тя е малка.“. Голямата сестра Люда, тя беше на двадесет и осем, самата медицинска сестра, тя разбираше на какво се решава. „Само да оживее“, казваше. Видях операцията. Лежаха един до друг на масите… там в операционната има голям прозорец. Операцията продължи два часа… Когато свършиха, Люда беше по-зле от него, на гърдите ѝ осемнадесет пункции, тежко се пробуждаше от наркозата. И досега боледува, инвалид е… Беше красиво, силно момиче. Не се омъжи… А аз тогава се мятах от една стая в друга. От него – при нея. Той вече не лежеше в обикновената стая, а в специална барокамера, зад прозрачна преграда, където не се разрешаваше да се влиза. Там има такива специални приспособления, за да може, без да се влиза зад преградата, да се правят инжекции, да се слага катетър… Всичко с разни затварящи устройства, аз също се научих да ги ползвам… Да ги отварям… И да се добирам до него… До кревата му имаше малко столче… Стана му така лошо, че вече не можех да си отида, нито за минута. Викаше ме постоянно: „Люся, къде си? Люсенка!“ Викаше и викаше… Другите барокамери, където лежаха нашите момчета, ги обслужваха войници, защото санитарите отказаха, искаха защитно облекло. Войниците изнасяха съдовете. Чистеха подовете, сменяха чаршафите… Пълно обслужване. Откъде се появиха там войници? Не питах… Само той… Той. А всеки ден слушам: умря, умря, умря… Умря Тищура. Умря Титенок. Умря… Като чукче по темето…

Изхождане по двадесет и пет – тридесет пъти в денонощие. С кръв и слуз. Кожата му започна да се пука по ръцете, краката… Цялото му тяло се покри с мехури. Когато въртеше главата си, на възглавницата оставаха снопчета коси… А всичко такова едно мое. Любимо… Опитвах да се шегувам: „Даже е удобно. Няма нужда от гребен“. Скоро ги подстригаха всичките. Него аз сама го подстригах. Всичко исках да му правя сама. Ако бих могла да издържам физически, не бих се отделяла от него по двадесет и четири часа. Яд ме беше за всяка минутка… И минутката ми се свидеше… (Закрива лице с ръце и мълчи). Пристигна брат ми и се уплаши: „Няма да те пусна там!“ А баща ми му вика: „Такава можеш ли да удържиш? Тя през прозореца ще се вмъкне! По пожарната стълба!“

Отидох някъде… Връщам се – на неговата масичка портокал… Голям, но не жълт, а розов. Усмихва се: „Почерпиха ме. Вземи си“. А сестрата през екрана маха, не трябва да се яде този портокал. Ако е полежал до него известно време, той вече не за ядене, ами дори само да се докоснеш до него е страшно. „Е, хапни си – моли ме. Ти така обичаш портокали“. Вземам портокала в ръка. А през това време той затваря очи и заспива. През цялото време му правеха инжекции, за да спи. Наркотици. Сестрата ме гледа ужасена… А аз? Аз съм готова да направя всичко, само и само той да не мисли за смъртта… И за това, че болестта му е ужасна, че аз се страхувам от него… Откъси от някакъв разговор… В паметта ми… Някой ме увещава: „Не трябва да забравяте: пред вас вече е не мъжът, не любимият човек, а радиоактивен обект с висока плътност на заразяване. Вие не сте самоубийца. Вземете се в ръце“. А аз като луда: „Обичам го! Обичам го!“ Нося съдовете: „Обичам те!“ Припомнях си как живеехме с него по-рано… В нашето общежитие… Той заспиваше нощно време само като ме хване за ръката. Такъв навик имаше: в съня си ме държи за ръка. Цяла нощ.

А в болницата аз го хващам за ръка и не пускам…

Нощ. Тишина. Сами сме. Поглежда ме внимателно и изведнъж казва:

– Така ми се иска да видя нашето детенце. То как е?

– А как да го кръстим?

– Е, това вече сама ще измислиш…

– Защо сама, нали сме двама?

– Тогава, ако се роди момченце, нека бъде Вася, а ако е момиченце – Наташка.

– Как така Вася? Аз вече си имам един Вася. Ти! Друг не ми трябва.

Още не знаех колко го обичам! Той… Само той… Като сляпа! Даже не чувствах тласъците под сърцето. Макар че вече бях в шестия месец… Мислех си, че тя вътре в мен е мъничка и е защитена. Моята мъничка…

За това, че прекарвам нощите при него в барокамерата не знаеше никой от лекарите. Не се досещаха. Пускаха ме сестрите. На първо време също ме уговаряха: „Ти си млада. Какво си намислила? Това вече не е човек, а реактор. Ще изгорите заедно.“ А аз, като кученце, бягах подире им… С часове стоях пред вратата. Молех се, умолявах. А те тогава: „Върви по дяволите! Ти си ненормална“. Сутринта преди осем часа, когато започва лекарската визитация, ми правят знаци през екрана: „Бягай!“ Бягам за един час в хотела. А от девет сутринта до девет вечерта имам пропуск. Краката ми до коленете бяха посинели, подпухнали, толкова се уморявах. Душата ми беше по-силна от тялото… Моята любов…

Докато бях с него… Не го правеха… Но когато си отивах, го фотографираха… Без дрехи. Гол. Само едно леко чаршафче отгоре му. Аз всеки ден го сменях това чаршафче, а до вечерта то цялото е в кръв. Повдигам го, а в ръцете ми остават парченца кожа, залепват. Моля се: „Миличък! Помогни ми! Опри се на ръка, на лакът, колкото можеш, за да ти оправя постелята, да не слагам отгоре шева, ръба“. Всяко шевче – за него това вече е рана. Изрязах си ноктите до кръв, за да не го одраскам някъде. Никоя от сестрите не се решаваше да се доближи, да се докосне, ако има нужда от нещо, викат мен. А те… Те фотографираха… Казваха, за науката. А аз всичките бих ги прогонила оттам! Крещяла бих, била! Как могат! Ако можех само да не ги пускам там… Ако можех…

Изляза от стаята в коридора… И отивам до стената, на дивана, защото нищо не виждам. Спирам дежурната сестра: „Той умира“. – А тя ми отговаря: „А ти какво искаш? Получил е хиляда и шестстотин рентгена, а смъртоносната доза е четиристотин.“ На нея също ѝ е жал, но по друг начин. А всичко това е мое… Всичко е любимо.

Когато умряха всичките, в болницата направиха ремонт… Изстъргаха стените, разглобиха паркета, изнесоха го… При дърводелците.

А после – краят… Помня само откъси… Всичко се размива…

През нощта седя до него на столчето… В осем сутринта: „Васенка, аз ще отивам. Малко да си почина.“ Отваря и затваря очи – пуска ме. И тъкмо стигам до хотела, до моята стая, лягам на пода, на кревата да лежа не мога, така ме болеше всичко, а там вече чука санитарката: „Ела! Бягай при него! Вика те безпощадно!“ А в това утро Таня Кибенок така ме молеше, викаше: „Ела с мен на гробищата. Без теб няма да мога“. В това утро погребваха Витя Кибенок и Володя Правик. С Витя те бяха приятели, семействата ни бяха сприятелени. Ден преди взрива се снимахме заедно в общежитието. Какви красиви са там, нашите мъже! Весели! Последният ден от нашия живот… Дочернобилския… Ние сме такива щастливи!

Върнах се от гробищата, бързичко звъня на поста на сестрата: „Как е той?“ – „Умря преди петнадесет минути“. Как? Цяла нощ бях при него. Само за три часа се отделих! Застанах до прозореца и се развиках: „Защо? За какво?“ Гледах към небето и крещях… Из целия хотел… Страхуваха се да се приближат до мен… Опомних се: да го видя за последен път! Да го видя! Хвърлих се към стълбите… Той още лежеше в барокамерата, не бяха го изнесли. Последните му думи били „Люся! Люсенка!“ – „Само за момент си отиде. Ей сега ще дойде“, успокоявала го сестрата. Въздъхнал и затихнал.

Повече не се отделих от него… Вървях с него до ковчега… Макар и да съм запомнила не самия ковчег, а голям полиетиленов пакет… Този пакет… В моргата ме попитаха: „Искате ли да ви покажем в какво ще го облечем“. Искам! Облякоха го в парадната униформа, сложиха фуражката на гърдите му. Обувки не сложиха, защото краката му се бяха подули. Бомби вместо крака. Парадната униформа също разрязаха, не можаха да му я облекат, вече нямаше цяло тяло. Всичко – една кървава рана. В болницата през последните два дни… Повдигам ръката му, а костта се клати, люлее се костта, телесната тъкан се отделила от нея. Парченца от белия, от черния дроб излизаха през устата… Задавял се е от собствените си вътрешности… Увивам ръката си в бинт, пъхам я в устата му, изгребвам от него всичко… Това не може да се разказва! Това не може да се описва! И дори да се преживее… Всичко е толкова скъпо… Толкова… Нито един номер обувки не можеха да се обуят… Положихме го в гроба бос…

Пред очите ми… В парадна униформа го напъхаха в пластмасова торба и го завързаха. А торбата я сложиха в дървен ковчег… А ковчега в още един чувал… Полиетиленът прозрачен, но дебел, като мушама. А всичко това вече го сложиха в цинков ковчег, едва го побраха. Отгоре остана само фуражката.

Събраха се всички… Неговите родители, моите… Купихме в Москва черни забрадки… Прие ни извънредна комисия. На всички казваха едно и също, не можем да ви дадем телата на вашите мъже, вашите синове, те са силно радиоактивни и ще бъдат погребани на московско гробище по специален начин. В заварени цинкови ковчези, под бетонни плочи. И трябва да подпишете този документ… Нужно е вашето съгласие… Ако някой се възмущаваше, искаше да вземе ковчега, го убеждаваха, че те, значи, са герои и вече не принадлежат на семейството. Те вече са държавни хора… Принадлежат на държавата.

Седнахме в катафалката… Роднините и някакви военни хора. Полковник с радиостанция… По радиостанцията предават: „Изчакайте нашите указания! Изчакайте!“ Два или три часа се въртяхме около Москва, по околовръстното шосе. Връщаме се обратно в Москва… По радиостанцията: „Не разрешаваме достъп до гробищата. Те са атакувани от чуждестранни репортери. Почакайте още“. Родителите мълчат… Забрадката на мама черна… Чувствам, че губя съзнание. Обхваща ме истерия: „Защо трябва да крием мъжа ми? Той какъв е? Убиец? Престъпник? Углавен? Кого погребваме?“ Мама: „Тихо, тихо, миличка“. Глади ме по главата, взема ме за ръка. Полковникът предава: „Разрешете достъп до гробищата. Жената е в истерия.“ На гробищата ни обкръжиха войници. Вървяхме под конвой. И ковчега под конвой носеха. Никого не пуснаха да се прости… Само роднините… Засипаха го моментално. „Бързо! Бързо!“, командваше офицерът. Даже не дадоха да прегърна ковчега.

И веднага в автобусите…

Мигновено ни купиха и донесоха обратни билети… За следващия ден. През цялото време с нас беше някакъв човек, цивилен, с военна стойка, не позволи даже да излезем от хотелската стая и да си купим храна за из път. Не дай Боже да заговорим с някого, особено пък аз. Сякаш можех тогава да говоря, вече дори и да плачех не можех. Дежурната, когато си тръгнахме, преброи всички кърпи, всички чаршафи… Веднага ги слагаше в полиетиленов чувал. Вероятно са ги изгорили… За хотела си платихме сами. За четиринадесет дни…

Клиника по лъчевата болест – четиринадесет дни… За четиринадесет дни човек умира…

Вкъщи заспах. Влязох и се свлякох на кревата. Спах три денонощия… Не можеха да ме вдигнат… Пристигна „Бърза помощ“. „Не, казва лекарят, не е умряла. Ще се събуди. Това е такъв страшен сън.“

Бях на двадесет и три години…

Спомням си съня… Идва при мен умрялата ми баба, в същите дрехи, в които я погребахме. И украсява елхата. „Бабо, защо имаме елха? Нали сега е лято?“ – „Така трябва. Скоро твоят Васенка при мен ще дойде“. А той е израсъл сред гората. Помня аз… Втори сън. Вася идва в бяло и вика Наташа. Нашето момиченце, което още не съм родила. Тя вече е болна, а аз се учудвам: кога е пораснала толкова? Той я подхвърля към тавана и двамата се смеят… А аз ги гледам и си мисля, че щастието е толкова просто. Толкова просто! А после ми се присъни… Ние бродим с него по водата. Дълго-дълго вървим… Молеше ме, навярно, да не плача. Даваше ми знак оттам. Отгоре. (Замлъква задълго).

След два месеца пристигнах в Москва. От гарата – на гробищата. При него! И там на гробищата ми започнаха контракциите. Едва заговорих с него… Извикаха „Бързата“. Дадох им адреса. Раждах пак там… При същата Ангелина Василиевна Гускова… Тя още тогава ме предупреди: „Да раждаш идвай при нас“. А къде другаде да отида такава? Родих две седмици преди срока…

Показаха ми я… Момиченце… „Наташенка, – повиках я. – Татко те нарече Наташенка“. На вид – здраво детенце. Ръчички, краченца… А в черния дроб – цироза… В дроба – двадесет и осем рентгена… Вроден порок на сърцето… След четири часа ми казаха, че момиченцето е умряло. И пак – няма да ви я дадем! Как така няма да ми я дадете? Аз на вас няма да ви я дам! Вие искате да я вземете за науката, а аз я ненавиждам тази ваша наука! Ненавиждам я! Тя ми прибра отначало него, а сега чака и… Няма да ви я дам! Сама ще я погреба. До него… (Минава в шепот).

Все ви говоря не каквото трябва… Не такива думи… Не бива да викам след инсулта. И да плача не бива. Но искам… Искам да знаят… Още на никого не съм разказвала… Когато не им дадох нашето малко момиченце. Нашето момиченце… Тогава ми донесоха дървена кутийка: „Тя е там“. Погледнах: повили я в пелени. Лежи в пеленки. И тогава заплаках. „Положете я до краката му. Кажете, че това е нашата Наташенка“.

Там, на гробчето, не е написано: Наташа Игнатенко… Там стои само неговото име… тя беше още без име, без нищо… Само душа… Душата там и погребах…

Отивам при него винаги с два букета: един – за него, втори – в ъгълчето, слагам за нея. Пълзя около гроба на колене… Винаги на колене…(Несвързано). Аз я убих… Аз… Тя… ме спаси… Моето момиченце ме спаси, тя прие целия радиоудар върху себе си, стана като приемник на този удар. Такава мъничка. Трошичка. (Задъхвайки се). Тя ме опази… Но аз ги обичах и двамата… Нима… Нима може да се убие от любов? Такава любов!! Защо са така близо една до друга? Любовта и смъртта. Винаги са заедно. Кой ще ми обясни? Кой ще ми разтълкува? Пълзя около гроба на колене… (Затихва задълго).

… В Киев ми дадоха жилище. В голяма сграда, където сега живеят всички, които си заминаха от електроцентралата. Всички са познати. Жилището е голямо, двустайно, за каквото си мечтаехме двамата с Вася. А аз в него полудявах! Във всеки ъгъл, където и да погледна – навсякъде той… Очите му… Започнах ремонт, само за да не седя, само да забравя. И така две години… Сънувам сън… Вървим с него, а той бос. „Защо винаги си необут?“ „Ами защото нищо нямам“. Отидох в църквата… Отецът ме научи: „Трябва да се купят чехли голям номер и да се положат в нечий гроб. И да се напише бележка – че са за него“. Така и направих… Отидох в Москва и – право в църквата. В Москва съм по-близо до него… Той там лежи, на Митинското гробище… разказвам на служителя, че, така и така, трябва да предам чехли. Пита: „А знаеш ли как трябва да се направи това?“ Още веднъж обясних… И внесоха веднъж да опяват възрастен старец. Приближавам се до ковчега, повдигам покривалото и слагам чехлите. „А бележка написа ли?“ – „Да, написах, но не съм указала на кое гробище лежи“. – „Те всичките там са в един и същи свят. Ще го намерят“.

Нямах никакво желание за живот. През нощта стоя до прозореца, гледам небето: „Васенка, какво да правя? Не искам да живея без теб“. През деня минавам покрай детската градина, застана и стоя… Гледам и гледам децата… Полудявах! И започнах нощно време да го моля: „Васенка, искам дете. Вече се страхувам да бъда сама. Не мога да издържам повече. Васенка!!“ А друг път така се моля: „Васенка, не ми трябва мъж. По-добър от тебе за мен няма. Детенце искам.“

Бях на двадесет и пет години…

Намерих мъж… Всичко му разказах… Цялата истина: имам само една любов, за цял живот. Всичко му открих… Срещахме се, но никога не съм го викала при мен вкъщи, вкъщи не можех. Там е Вася…

Работех като сладкарка. Правя торти, а сълзите ми текат. Не плача, а сълзите текат. Единственото, за което молех момичетата: „Не ме жалете. Ако ме жалите, ще се махна“. Исках да бъда като всички. Не трябва да ме жалят… Някога бях щастлива…

Донесоха ми ордена на Вася… Червен… Не можах да го гледам дълго. Сълзите текат…

… Родих момченце. Андрей. Андрейчо… Приятелките ме възпираха: „Не трябва да раждаш“, и лекарите ме плашеха: „Организмът ви няма да издържи“. А после… После казаха, че щял да бъде без ръчичка… Без дясна ръчичка… Апаратът показвал… „Е и какво? – мислех си аз. – Ще го науча да пише с лявата ръчичка“. А се роди нормално, красиво момченце… Учи се вече в училище, само шестици. Сега вече си имам някого, за когото да живея и да дишам. Светлина в живота ми. Той прекрасно разбира всичко. „Мамо, ако замина за два дни, при баба, ти ще можеш ли да дишаш?“ Няма да мога! Страхувам се и само за ден да се разделя от него. Вървяхме по улицата… И чувствам, падам… Тогава ме разби първият инсулт… там, на улицата… „Маменце, да ти дам водичка“. – „Не, стой до мене. Никъде не отивай“. И го хванах за ръката. После не помня… Отворих очи в болницата… Но така съм го хванала, че лекарите едва успели да ми разтворят пръстите. Ръката му дълго време беше синя. Сега излизаме от къщи: „Мамо, само не ме хващай за ръка. Аз от тебе няма да се отделям“. А той вече боледува: две седмици в училище, две у дома с лекаря. Така и живеем. Боим се един за друг. А във всеки ъгъл Вася… Неговите фотографии… Нощем с него разговарям и разговарям… Случва се, помоли ме в съня: „Покажи ми нашето детенце“. Отиваме двамата с Андрейчо… А той води за ръка дъщеричката. Винаги с дъщеричката. Играе само с нея…

Така и живея… Живея едновременно в реалния и нереалния свят. Не знам къде ми е по-добре… (Става. Приближава се до прозореца). Ние тук сме много. Цяла улица, нея така я и наричат – чернобилска. Целият си живот тия хора са работили в централата. Много от тях и досега пътуват дотам, за да стоят на вахта, сега централата я обслужват по вахтовия метод. Никой вече не живее там и никога повече няма да живее. Всички те имат тежки заболявания, инвалидност, но работата си не захвърлят, страхуват се дори да помислят за това. За тях няма живот без реактора, реакторът е техният живот. Къде и на кого инак са затрябвали? Често умират. Умират мигновено. Умират, вървейки – вървял и паднал, заспал и не се събудил. Носил цветя на медицинската сестра и сърцето му спряло. Стоял на автобусната спирка… Те умират, но още никой не ги е разпитвал истински. За това, което преживяхме… Което видяхме… За смъртта хората не искат да слушат. За страшното…

Но аз ви разказах за любовта… Как обичах…“

Людмила Игнатенко, жена на загиналия пожарникар Василий Игнатенко.

Източник

Светлана Алексиевич (род. 1948) е белоруска писателка, отличена с множество международни награди.

Коментари (17)

- 07-04-2011|Златко

Не знам на какво точно се дължи това, но от известно време насам няма никакви коментари. Ако проблемът е нещо техническо (примерно: опитате да пишете, но по някаква причина не се получава), то моля някой да ми се обади.

- 08-04-2011|Румен Здравков - Коментарът е излишен!

Толкова е силно, че няма какво да се допълни и коментира!

- 10-04-2011|Дедо Йоцо - Благодарност

Благодаря ти, Златко!

Много е жестоко, но за хората, изглежда, няма по – добър лек от чуждата болка.

- 10-04-2011|stan

Това сме го чели хиляди пъти. Четвърт век мина оттогава. Сега е актуално за Япония. Там как се справят хората, как го преживяват ?

- 10-04-2011|Керана Ангеова

Тъкмо този текст – как да бъде коментиран! Потресаващо…

- 10-04-2011|mira d.

покъртителна история, хвана ме за гърлото…

- 10-04-2011|Дедо Йоцо

Малко пъти си го чел, Стан. Или това, което четеш, не досига до тебе. Какво общо има тук Япония?!?

- 10-04-2011|stan4ov - komentar

wylnuwahsta tworba i aktualna sys swojata tema kakwo ni dawa tehnizacijata i kakwo ni otnema.

- 14-04-2011|genmila

Жестоко… Светлана Алексиевич има куража да се „потопи“ в страданието, в болката, не за първи път. „У войны не женское лицо“ е документален разказ за опита на жените във войната. И сега ни предлага целия ужас на Чернобилската катастрофа през погледа на една млада жена, загубила любовта на живота си. Потресаващ разказ за любовта. Тези неща трябва да се четат, за да държим жив рефлекса си за съчувствие, за състрадание, но хората днес като обезумели се стремят към лековати неща, към забавления и …бягат от страданието. А то е наоколо, ето – днес е в Япония.

- 21-04-2011|me - nechoveshko……

naistina…kakvo da se komentira. tolkova e bezumno i bolezneno… gospodi, kakvo sa prejivqli tezi hora……

- 27-04-2011|Ман - -----

Силно и разтърсващо! Човешка трагедия, описана с толкова подробни детайли и така силно въздействаща! Жалко, че това не е част от измислен роман (авторско творчество), това е човешка/ки съдба/и! Жалко!

- 29-04-2011|кардашев

какво да коментираш. то всичко е казано.

- 24-05-2011|daniel - …

много гадно чернобир ще го помним всичкии ето една любовв която е била между двама човека и на края как сваршва мнн тажноо ……

- 27-04-2014|Диана - …

Това трябва да се помни! Документалните кадри не могат да достигнат до хората така, както историята на отделния човек!

- 27-04-2014|Пламен

есента на 2004 ни поканиха в педагогическия институт на Мазы́р, Беларус. Цяла катедра в института се занимава с физиотерапия за трето поколение жертви. Нямах представа. Историите, които разказваха… Фукушима не може дори да се сравни с руските реактори и въпреки това се случи.

Разликата между комунистичексия елит от времето на Чернобил и сегашните политици е несъществуваща, това са същите отрочета, генетично или интелектуално. Те ще натискат за Козлодуй, защото като се случи ( а то е неминуемо), отрочетата дори няма да се качат в планината, както техните комунистически прадеди, аз ще се изнесат за St. Tropez…

- 07-05-2014|Янко - …

Наистина голяма трагедия…Но не мислете че последствията от чернобил са свършили, доколкото ми е известно и при леко облъчване, проявления може да има и много години след това…

- 12-05-2014|Михаил

Как да доведем този разказ до съзнанието на радетелите за отваряне на закрите блокове на АЕЦ Козлудуй и носталгиците по Живковото време? Всеки, който се интересува, знае за мащабите на техническата и екологичната катастрофа, но всяка една лична съдба (а те са стотици хиляди) е много по-разтърстваща. Разкази като този трябва да се четат публично всяка година на 26-и май, както на 2-ри юни се четат имената на героите.

Дигиталният пробив

Автор: Ерик Шмид

Възходът и мощта на свързващите технологии – инструменти, които свързват хората с огромни количества информация, но и едни с други – ще превърне двадесет и първия век във век на изненадите. Правителствата ще бъдат заварвани неподготвени когато голям брой от гражданите им, въоръжени буквално само с мобилни телефони, започнат да вземат участие в мини-бунтове, поставящи под въпрос властта им. За медиите, новинарството все повече ще се превръща в съвместно начинание между традиционните новинарски организации и бързо растящия брой на гражданите-журналисти. А технологическите компании ще се оказват все по-често надхитрявани от конкуренцията и изненадвани от потребителите, притежаващи само малко лоялност и никакво търпение.

Днес повече от 50 процента от населението на света има достъп до някаква комбинация от мобилни телефони (пет милиарда потребители) и Интернет (два милиарда). Тези хора комуникират вътре в и между различни граници, оформяйки виртуални общности, които усилват властта на гражданите за сметка на правителствата. Нови посредници правят възможно създаването и разпространението на медийни съдържания през старите граници, намалявайки бариерите, затрудняващи участието на хората. Докато традиционната преса се нарича четвъртата власт (четвъртото съсловие), това ново пространство може да се нарече „свързаното съсловие“ – едно място, където всеки човек, разполагащ с достъп до Интернет, независимо от жизнения му стандарт и националност, разполага с глас и сила да променя нещата.

За най-могъщите страни в света, възходът на свързаното съсловие ще създаде нови шансове за растеж и развитие, както и огромни предизвикателства пред установените начини на управление. Комуникационните технологии ще създадат пространства както за демокрация, така и за авторитаризъм, и ще позволят на хората да вършат както добро, така и зло. Държавите ще си съперничат в опитите да контролират въздействието на технологиите върху своята политическа и икономическа власт.

Някои страни, най-вече основните свързани сили като Съединените щати, страните-членки на ЕС и мощните азиатски икономики (водени от Китай и в по-малка степен от Индия) ще успеят да регулират свързаното съсловие вътре в собствените си граници по начини, които подсилват съответните им ценности. Но не всички страни ще успяват да контролират или обхванат засилената власт на индивидите. Свързващите технологии ще увеличат трудностите на по-слабо развитите общества – принуждавайки ги да станат по-отворени и отговорни, и същевременно давайки на правителствата нови инструменти за удържане на опозицията и по-силно затваряне и потисничество. Ще има постоянна борба между онези, които се борят за „свободата да се свързват“ (по думите на държавния секретар на САЩ Хилари Клинтън) и другите, които виждат тази свобода като неблагоприятна за политическото им оцеляване.

Изправянето пред тази дилема ще постави специфични предизвикателства пред демократичните държави, които споделят общите принципи на откритостта и свободата. Техните идеали ще се окажат не винаги съвместими с добре разбираеми съображения за национална сигурност. За да избегнат отдаването на предимство на страни като Китай, опитващи се да разпространят своите ценности на контрол и цензура, страните като САЩ и членовете на ЕС ще трябва да се придържат стриктно към ценностите на свободата и откритостта.

Демократичните правителства най-вероятно ще бъдат съблазнени от възможността да подсилят националните си интереси чрез някаква комбинация от отбрана, дипломация и развития, на които те се осланяха по време на Студената война и последвалите я десетилетия. Но тези традиционни инструменти няма да бъдат достатъчни: макар и да си остава неясно до каква степен разпространението на технологиите ще промени управлението, то все пак е ясно, че старите решения няма да функционират в тази нова ера. Правителствата ще трябва да създават нови съюзи, които отразяват възхода на властта на гражданите и променящото се естество на държавата.

Тези съюзи ще трябва да отидат далеч отвъд междуправителствените контакти. Те ще трябва да обхванат гражданското общество, некомерсиалните организации и частния сектор. Демократичните държави трябва да разберат, че начините, по които техните граждани използват технологиите, може би ще бъдат по-ефективни от правителствените инициативи при разпространението на ценностите на свободата, равенството и човешките права по земното кълбо. Хард- и софтуерът, създаден от частни компании в свободни пазари се оказват по-полезни за гражданите в чужбина, отколкото е държавното подпомагане или дипломацията.

Макар и да е вярно, че правителствата и частният сектор ще продължават да упражняват най-голямата власт, всякакви опити да се удържат политическите и икономически предизвикателства, създавани от свързващите технологии, ще пропадат без задълбочено участие от страна на другите надигащи се сили в това пространство – а именно, неправителствените организации и активистите. Реалното действие при свързаното съсловие може да бъде открито в препълнените офиси в Кайро, във всекидневните стаи и частните домове в цяла Латинска Америка, по улиците на Техеран. По тези и други места, активистите и технологическите магьосници създават „моментални тълпи“ (flash mobs), които разтърсват потисническите правителства, създавайки нови инструменти за прескачане на защитни стени и цензори, съобщавайки и създавайки новата онлайн-журналистика, пишейки новата Харта за правата на човека в ерата на Интернет. Взети сами за себе си, тези усилия може и да бъдат разглеждани като нереалистични или незначителни, но взети заедно, те представляват значителна промяна в демократичния процес.

Революцията ще бъде излъчвана в подкаст[75]

Идеята за това, че технологиите дават на гражданите сила за добро или зло не е нещо ново, нито пък липсват прецеденти за това как правителствата се опитват да се справят с този феномен. Появата на печатаната преса през петнадесети век е интересен в това отношение случай. Макар че изобретението на Йохан Гутенберг е истински революционно, възможностите за неговото използване за повишен достъп до информация са били ограничени от ония, които са притежавали пресите и са решавали какво и къде да бъде публикувано. Нещо повече – потисническите правителства и организации са разполагали с възможността да използват печатаната преса като инструмент за контрол (създавайки пропаганда) или потисничество (поставяйки извън закона антиправителствени или антицърковни писания).

В двадесети век, с появата на радиото и телевизията, нациите – или хората, достатъчно богати или могъщи, за да получат достъп до етерното пространство – можеха да контролират и дори да диктуват голяма част от онова, което се слушаше и гледаше. Радиото и телевизията се оказаха могъщи пропагандни средства за държавите, които знаеха какво да правят с тях. Северна Корея – където хората могат да гледат единствено държавни канали – е модерна версия на онова, което беше най-обичайно в източна Европа допреди падането на Берлинската стена. Дори когато се появи нелицензираното радио, в първата половина от Студента война, и сателитната телевизия – във втората – само малко хора разполагаха с хардуера, познанията или експертизата, за да си създадат собствени програми, камо ли пък да си осигурят студио за излъчване или време в етера.

Но въпреки тези ограничения много хора предпочитаха да гледат и слушат информация, предавана от независими източници, които преди това бяха недостъпни за масите. Сред тези слушатели и зрители бяха и мнозина, работещи за правителствата – често излагащи се на значителни рискове. Подобни неща се случват в наши дни по места като Иран и Сирия, където държавните чиновници, търсещи неподправени новини от света отвъд техните граници, използват така наречените прокси-сървъри и други подобни технологии, за да стигат до собствените си акаунти във Фейсбук или в електронната поща – платформи, които техните правителства постоянно блокират.

Иранската революция от 1979 представя нагледно изместването на разпръскващите (broadcast) медии по посока към друг набор от комуникационни инструменти. Разбира се, през седемдесетте години в Иран се намираха в движение огромни социални сили и напрежения, включително недоволството от корумпирания и потиснически режим на шаха, както и натискът от страна на международната общественост. Но много историци смятат, че един от ключовете към разбирането на революцията е способността на аятолах Рохола Хомейни да разпространява посланията си, използвайки едно много просто средство: магнетофонната касета. Използвайки широка мрежа от сътрудници, Хомейни е разпространявал записи на речите си в повече от 9.000 джамии. Както се казваше в една статия на списание Тайм, „78-годишният свят мъж си живееше в едно парижко предградие и управляваше революция, ставаща на 4000 километра разстояние, също като военен командир, атакуващ някой хълм.“

Правителството на САЩ се отнасяше с недоверие към силата на магнетофонната касета в Иран, първо, защото тази технология беше прекалено трудна за контролиране и, второ, защото очите на Вашингтон бяха фиксирани върху Съветския блок и възможността технологията да бъде използвана като средство за разпространяване на комунистическа пропаганда. Пропускайки да използва това средство, САЩ пропуснаха голяма възможност за представяне на собствените си ценности и политики, както и за подпомагане на по-слабо известни демократични водачи. В средата на 1970-те производителите на касети се бяха впуснали в новопоявилите се пазари, и внезапно нещото, започнало като устройство за развлечение, беше се превърнало в ефективен инструмент за комуникация.

В десетилетието, което последва, технологията помогна да се направи друга важна стъпка по посока намаляване участието на посредници и заобикаляне на режими, опитващи се да заглушат опозиционни гласове. Активистите и защитниците на човешките права в Съветския съюз и източна Европа използваха копирни и факс-машини, за да разпространяват собствените си послания и да разпалват недоволство. А днешните технологии обещават много повече: да се сравнява несигурното набиране на факс-машината със скоростта на днешните мобилни устройства е все едно да се сравнява някой корабен компас с мощта на глобалните позициониращи системи.

Залезът на посредниците

Днес хората се оплакват много повече от необходимостта да сортират прекалено много информация, отколкото от липса на такава. Може би най-революционният аспект на тази промяна е в наличието и разнообразието от платформи, позволяващи на отделните личности да консумират, разпространяват и създават свое собствено съдържание, без правителствен контрол. Това разбира се не означава, че посредническите страни внезапно са станали незначителни. Компаниите, предоставящи достъп до Интернет или до софтуерни програми са критично важни за обмена на информация, а правителствата или държавно притежаваните компании си запазват властта да блокират достъпа. Но тази власт намалява, защото дори правителствата не могат да спират, контролират или шпионират всички източници на информация през цялото време. А междувременно участието на диаспорите при внасянето на промени в родните им страни се е увеличило в огромна степен, създавайки нови източници на финансова подкрепа и международен натиск. Вече се появява и цяла една надомна индустрия, занимаваща се с откриването и създаването на дупки в порестите защитни стени.

Комбинацията от тези нови технологии и желанието за по-голяма свобода вече променя политиката по някои от най-неочакваните места по света. В Колумбия през 2008, един безработен инженер на име Оскар Моралес използва Фейсбук и свободната телефонна услуга на Скайп, за да подготви масивна демонстрация против Революционните въоръжени сили на Колумбия. Той успя да организира най-големия протест против някоя терористична група в цялата история – един силно видим удар, който никой колумбийски президент не беше успявал да направи през последните четиридесет години. В Молдавия през 2009, млади хора, разочаровани и сърдити от разпадащата се икономика и общество, се събраха по улиците на Кишинев след поредните фалшифицирани избори. Те използваха съобщения по Туитър, за да направят глобално събитие от един малък протест, в който участваха около 15.000 души. С нарастването на международния и вътрешен натиск, фалшифицираните избори бяха отменени и едно ново гласуване доведе на власт първото некомунистическо правителство в Молдавия от повече от 50 години насам. А миналата година в Иран, с помощта на видеоклипове по Ютюб, съобщения по Тутър и групи във Фейсбук, активистите и гражданите успяха да разпространят информация, с която директно се противопоставиха на резултатите от президентските избори.

Но въпреки всички вдъхновяващи истории и моменти на надежда, появила се чрез използването на свързващи технологии, потенциалните възможности те да бъдат манипулирани или използвани по опасни начини не трябва да бъдат подценявани. Най-потисническите режими и насилнически международни групи по света – от Алкайда и мексиканските картели на дрогата, до мафията и талибаните – вече ефективно използват технологиите, за да набират нови членове, да държат в ужас местните населения и да заплашват демократическите институции. Мексиканските картели на дрогата, за да покажат какви ще бъдат последствията от съпротивата срещу тях, разпространяват видеоклипове, показващи обезглавявания на хора, сътрудничещи на властите; Алкайда и нейните поддръжници заснемат подобни клипове, показващи убийства на чужденци, държани като заложници в Ирак.

Същите шифрови технологии, използвани от дисидентите и активистите за прикриване на частната им кореспонденция и лични данни от държавата, се използват и от терористи и престъпници. С проникването на пазара на все по-евтини шифрови технологии, остава само малко място за съмнение относно това, че те ще бъдат използвани от автократи и хакери. Намирането на баланс между защитата на дисидентите и създаването на нови възможности за престъпниците ще бъде изключително трудно.

Телекомуникационните мрежи в Афганистан дават полезен пример за това как технологиите могат едновременно да помагат и навреждат на една страна. Откак САЩ и НАТО започнаха първите военни операции там през 2001, мобилният телефонен достъп в страната е скочил от нула до тридесет процента. Този растеж има ясно видими положителни последствия: програми за мобилни телефони позволяват на жени да работят в центрове за телефонни услуги от собствените си телефони, стават възможни медицински диагнози от разстояние, а селяните получават информация за цените на културите в реално време. А онези 97 процента от афганистанците, които нямат банкови сметки, могат да пестят и теглят пари с мобилните си телефони. Заплатите на 2.500 офицери от Афганистанската национална полиция в провинцията Вардак се превеждат чрез тази технология, което им позволява да превеждат пари на семействата си, използвайки СМС.

В същото време талибаните започват да стават все по-сръчни при използването на мобилните технологии за злосторни и смъртоносни цели. Те използват мобилни телефони за да координират атаки, да заплашват местните жители и да държат бизнесите под свой контрол – или чрез взривяване на телефонните кули, или като ги принуждават да спират работа между 6 вечерта и 8 сутринта – времето, в което те провеждат нощните си операции. През февруари 2009, талибански затворници от кабулския затвор Поличарки, са използвали мобилни телефони, за да координират няколко атаки срещу афганистански министерства. В Афганистан, а също и в Ирак, не е никаква рядкост да се използват мобилни телефони за дистанционно взривяване на бомби.

Котки и мишки

Реалистите описват международните отношения като анархистки и доминирани от егоистично настроени държави. Макар и да има само малко съмнения относно доминантната роля, която играят, и би трябвало да играят, държавите по света, налице са големи дебати относно колко точно доминантни те ще са в бъдеще. През 2008, в същото това списание (ForeignAffairs, бел. пр.), Ричард Хаас, президентът на Съвета за международни отношения, описа един „неполярен свят“, който е „доминиран не от една или две, или даже няколко държави, а по-скоро от десетки действащи лица, притежаващи и упражняващи различни видове власт.“ При свързаното съсловие, в едно виртуално пространство, ограничавано от различни национални закони, но не и от национални граници, не може да има някакъв еквивалент на Вестфалския договор – онова споразумение от 1648, което сложи край на Тридесетгодишната война и направи възможно създаването на модерната система от национални държави. Вместо това, правителствата, частните лица, неправителствените организации и частните компании, ще балансират взаимните си интереси.

Не всички правителства ще успеят да се справят еднакво добре с турбуленциите, оставащи в резултат от западането на държавната власт. Много неща си остават неясни, разбира се, но изглежда ясно, че свободните пазари и демократичните правителства ще се намират в най-добра позиция за справяне с този водовъртеж. Най-голямата заплаха по отношение на Интернет, идеща откъм тези страни – може би най-доброто им определение е като членове на Организацията за икономическо сътрудничество и развитие – ще бъде прекаленото регулиране на технологическия сектор, който досега се разрастваше бурно на основата на предприемачески инвестиции и отворени мрежи.

Може би никоя страна не е обмисляла по-внимателно последствията от даването на свободен достъп до свързващи технологии за гражданите си от Китай. Целите на режима са ясни: да контролира достъпа да съдържания в Интернет и да използва технологиите, за да изгражда собствената си политическа и икономическа власт. Пекин арестува онлайн-активисти и използва силно развитите комуникационни форуми (bulletin boards), за да разпространява пропагандата си. Всичко това е част от стратегия, която трябва да направи така, че технологическата революция да разшири, а не да разруши, еднопартийната държава и нейната ценностна система. Навсякъде по света, китайският модел за контрол над Интернет се копира от страни като Виетнам и активно се популяризира в азиатските и африкански страни, в които Китай инвестира солидно, най-вече в природни ресурси. Освен това Пекин активно прониква в международни институции, като например Международния съюз за телекомуникации, за да спечели доверие по целия свят и да получава съюзници в опитите си да контролира комуникацията на гражданите си.

Но благодарение на работата на активисти и неправителствени организации, действащи вътре и вън от Китай, Пекин разбира, че опитите му за установяване на тотален контрол върху Интернет няма да бъдат винаги успешни. В последно време режимът беше изненадан от използването на мобилни телефони, блогове и онлайн-видеоклипове, за да се насърчават протести на работници, да се съобщава за индустриални аварии, екологически проблеми и случаи на корупция. Демонстрациите на етнически уйгури в Синджян от юли 2009 привлякоха вниманието на международните медии, дори и след като Пекин прекрати всички Интернет-връзки в този регион. Уйгурските активисти използваха социални мрежи и така наречените микро-блогове, за да разпространяват новини зад граница, включително и сред уйгурската диаспора. Тези игри на котка и мишка без съмнение ще продължават, но в краткосрочна перспектива няма съмнение, че опитите на Пекин да контролира достъпа до информация ще бъдат в повечето случаи успешни.

Пресичането между свързващите технологии и държавната власт играе голяма роля и в другите три BRIC-страни: Бразилия, Индия и Русия. Във всяка от тези страни желанието да се приветстват новите технологии в услуга на икономическия растеж по принцип надмогва страховете от това, че Интернет може да бъде използван от престъпници, терористи или политически нарушители на спокойствието. Но не винаги. През миналата пролет например, Алексей Димовски, полицай от южна Русия, беше арестуван след като качи в Ютюб един откровен видеоклип, разкриващ размерите на корупцията сред руските полицейски сили.

Приемането, или неговата липса, на свързващите технологии, може да варира и вътре в самите правителства и демокрации. Турция е типичен пример за това. Съдебната власт в страната блокира Ютюб, но президентът се изказа против забраната. Съдебното решение беше предизвикано от една серия от статии в блогове и видеоклипове, описващи основателя на турската държава, Кемал Ататюрк, по обиден начин. Този вътрешнотурски спор повдига въпроса дали отделните страни могат да продължават да защищават собствените си версии на исторически събития в епохата на свързаното съсловие.

Международните наблюдатели трябва да следят внимателно и една друга, малка група от хипер-свързани страни – Финландия, Израел и Швеция, плюс още няколко – които имат сравнително силни централни правителства, стабилни икономики и силни технологически и новаторски сектори. Тези нации вече са демонстрирали способността си да се възползват от технологиите и да инвестират в широколиниеви комуникации и изследвания. Бюджетите им за развойна дейност и изследвания са изключително високи като процент от националния БВП. Държавите, които инвестират в изследвания и инфраструктура, ще печелят най-много в бъдеще.

На върха на цунамито

Държавите от развиващия се свят – наричани тук „частично свързани“ – са изправени пред един по-различен набор от шансове и предизвикателства, когато става дума за възприемането на свързващите технологии. Залозите са особено високи за ония от тях със слаби или нефункциониращи централни правителства, слабо развити икономики, населения, които са непропорционално млади и безработни, а културите им са склонни към насърчаване на опозиция и разкол. Същото се отнася и за ония, които се противопоставят на силни външни влияния, идещи от големи и ангажирани диаспори, живеещи в технологически напреднали нации. Внезапното нахлуване на свързващи технологии в такива общества ще застраши статуквото, оставяйки слабите правителства в потенциално нестабилни ситуации.

От друга страна, разпространението на технологиите в частично свързани страни като Египет разрушава традиционните бариери на възраст, пол и социално-икономически статус. Това се дължи най-вече на разпространението на мобилни телефони, които притежават потенциала да извършат в новия век един еквивалент на зелената революция от миналия – използването на модерни селскостопански технологии, с чиято помощ се постигна революционно увеличаване на добивите по цял свят. В Пакистан например, през 2000-та година е имало само 300.000 потребители на мобилни телефони; през август 2010 броят им наближаваше 100 милиона. Такива драматични промени в свързаността имат огромно въздействие върху средата. В Кения например, една фирма на име Сафариком е създала програма за превеждане на пари с помощта на мобилни телефони, с което драстично е намаляла цената на преводите, разширил се е достъпът до банкови услуги за цели групи от населението, ускорил се е процесът на микро-финансиране.

В някои частично свързани страни, като Брегът на слоновата кост, Гвинея, Киргизстан и Пакистан, свързващите технологии променят, макар и бавно, природата на гражданското общество. Все повече активисти работят анонимно и на ограничено работно време; уебсайтове започват да заместват физическите офиси; местните групи използват безплатни платформи, вместо да очакват помощ от чужди донори. В същото време нови местни фирми запълват празнините, оставени от правителствата, предлагайки услуги по изучаването на езици, финансови услуги, здравни грижи и др. Днешните активисти са локални, но в същото време високо глобални: те внасят за собствените си цели инструменти от чужбина, като същевременно изнасят собствените си идеи. С продължаващото разпространение на технологиите, множество правителства в частично свързани общества започват да виждат в тях повече разходи, отколкото ползи. Това е отчасти вярно за онези, които се борят да запазят политическата си легитимност. Всичко, което поставя под въпрос статуквото, властващата партия или фасадата на стабилност, представлява заплаха. За такива правителства – включително авторитарните, силно корумпираните и нестабилните – възможността за бързи и неочаквани мини-бунтове е особено заплашителна. В много случаи единственото, което задържа опозицията, е липсата на организационни и комуникационни инструменти, които новите технологии заплашват да доставят евтино и нашироко.

През последните няколко години режимите, които преди провеждаха груби мерки за потушаване на всяка съпротива, вече са станали по-ловки и изкусни. Действията на иранското правителство около изборите от 2009 са типичен пример за това. В седмиците, предшестващи гласуването, Техеран спорадично блокираше определени уебсайтове, нарушаваше достъпа до СМС-услуги и забавяше скоростта на Интернет-връзките. В самия ден на изборите режимът прекрати всякакви форми на дигитални връзки и задържа нещата така в продължение на дни и дори седмици (макар че някои от активистите успяха да използват прокси-сървъри и други технологии, за да заобикалят прекъсването). Членове на местната Революционна гвардия се представяха за активисти и се опитваха да хванат онлайн-дисидентите на „местопрестъплението“. И, което е може би най-зловещо, ирански държавни служители, използващи анонимни инженери и адреси, създадоха уебсайтове, насърчаващи хората да публикуват снимки на протестиращите. След това тези сайтове бяха използвани за идентифициране, издирване и, в някои случаи, арестуване на протестиращи.

Дали частично свързаните страни ще последват иранския пример може би ще зависи от баланса между вътрешната политическа стабилност и необходимостта от икономически растеж. За страните, изправени пред необходимостта да поставят в ход или поддържат стагниращи или бавно растящи икономики, е по-вероятно да позволят на гражданите и бизнесите си възприемането на нови технологии, както и достъпа до свободна информация, който е от решаващо значение за външните инвеститори.

Технологии, по границите

Една друга, също толкова голяма група от развиващи се нации, са „свързващите се страни“ – места, където технологическото развитие все още е в зародиш и където както правителствата, така и гражданите все още опитват инструментите и тяхното потенциално въздействие. В тези страни свързващите технологии все още не са достатъчно разпространени, за да предоставят някакви сериозни шансове или предизвикателства. И макар че те без съмнение ще достигнат статуса на частично свързаните, все още е прекалено рано да се каже какво ще означава това за гражданите, техните правителства и съседните страни.

Някои от тези страни, като Куба, Мианмар (Бирма) и Йемен, се опитват да предотвратят напълно достъпа до технологии. Например, те ограничават достъпа до мобилни телефони единствено до елитите си; това обаче води до появата на черни пазари за комуникации, които най-често се използват за ежедневно общуване, но крият и потенциална възможност за подстрекаване на опозиция. Активистите в тези страни и в техните диаспори – като онези, които работят по границата на Мианмар с Тайланд – се опитват ежедневно да пресичат информационната блокада. В краткосрочен план, режимите, управляващи тези страни, ще направят всичко възможно, за да поддържат монопола си върху средствата за комуникация.

Една още по-голяма група от тези свързващи страни могат да бъдат наречени „отворени по задължение“ – тоест, страни, които са по принцип отворени за вноса и използването на свързващи технологии, но чиито правителства могат периодично да въвеждат ограничителни мерки, подклаждани от параноични елити, бюрократична корупция, въображаеми заплахи за сигурността или други фактори. Тези страни, намиращи се из цяла Африка, централна Америка и югоизточна Азия, са потенциални селскостопански износители и места за лека промишленост. Напълно възможно е да си представи човек, че за правителствата на тези страни, желанието да се създадат стабилни, разнообразни и по-отворени икономики, често ще надделее над страховете, че опонентите, въоръжени с мобилни телефони, ще поставят под заплаха собственото им оцеляване.

И накрая, съществува и една малка, но глобално значима група от нации – така наречените пропаднали държави – за които са характерни хаосът и неспособността да действат последователно дори и по най-важните въпроси. Такива държави са естествени пристанища за престъпни групировки и терористични мрежи, които имат местни недоволства, но хранят регионални и глобални амбиции.

Сомалия е един от видните примери за тази динамика. Макар че голяма част от дейността на местните бунтовници и метежници са насочени към цели вътре в границите на Сомалия, някои от тях предлагат на международните терористични мрежи, търговци на оръжие и лордове на дрогата, територия за набиране на последователи или за разпространяване на идеологиите им. И макар че свързващите технологии могат да служат като отдушници за гражданското новаторство в такива страни, те също предлагат и възможността за износ на тероризъм и престъпност.

Разрушете тази стена

Усилията на демократичните правителства да насърчават свободата и инициативата биха били далеч по-силни, ако те биха осъзнавали жизнено важната роля, която технологиите могат да играят при опитите на техните граждани да разпространяват тези ценности – и че технологиите в най-голямата си част биват предоставяни от частния сектор.

Компаниите, чиито продукти или услуги се въртят около информационните технологии – били те производители на мобилни телефони, на рутери, които са основата на всички защитни стени, или доставчици на Интернет-платформи – търгуват със стока, която е по същество политическа. В интерактивния свят на Web 2.0, най-важната мисия на някои от най-бързо растящите компании от технологическия сектор, е да предоставят презгранични връзки. Едва ли е за учудване, че официозите от старата гвардия, които доминират потисническите режими, виждат в лицето на тези компании нещо като нови търговци на оръжие в ерата на комуникациите. И, докато правителствата на САЩ и други страни могат публично да предупреждават китайските чиновници да се придържат към международните споразумения за човешките права, компаниите могат да действат реално – като например показват открито начините, по които правителствата по целия свят цензурират информации или просто откъсват гражданите си от света. Фирмите за мобилни телефони играят особено важна роля при тези усилия, защото в много места по света мобилният телефон е едно от малкото средства, които местните хора могат да ползват, за да се противопоставят на неправдите.

Некомерсиалният сектор и отделните активисти по света също са изправени пред нови шансове. При свързаното съсловие, те ще продължават да оформят правителственото и фирмено поведение, насърчавайки свободата на словото и защищавайки гражданите от заплахите на правителствата. Но понякога ще им се налага да променят тактиката си, за да я направят по-подходяща за новите обкръжения, в които действат. А това означава (макар и не само): да работят така, че усилията им за разкриване на нечии престъпления да не подпомагат правителствата, склонни да си служат с националистически апели; да работят зад сцената, когато това се оказва по-бързата и по-добра тактика; да използват технологиите, които частния сектор създава за собствените си цели. Един уебсайт на име Herdict, например, събира информация за блокирани сайтове в реално време, създавайки публичен списък от прекъсвания на свободния поток от онлайн-информация и позволявайки безпрецедентно ниво на създадена от самите потребители прозрачност.

Както за фирмения, така и за некомерсиалния сектор, свързаното съсловие предлага място, където те могат да обединят усилията си в нови съюзи. Един пример за това е Глобалната Мрежова Инициатива – една организация, събираща в едно компании от областта на информационните технологии, групи за човешки права, социално отговорни инвеститори и хора от академичните среди, в един опит да се насърчава свободата на словото онлайн и да се защищава личното пространство (Гугъл е един от основателите на инициативата).

Коалиции на свързаните

Постоянното новаторство – и все по-увеличаващото се население на свързаното съсловие – ще поставят нови, трудни предизвикателства пред хората и правителствата по целия свят. Дори най-информираните и най-активни потребители на технологии ще се оказват понякога уловени във въртопа от нови устройства и услуги. В една ера, в която властта на личностите и групите нараства ежедневно, правителствата, които успяват да се носят върху технологическата вълна, със сигурност ще са в най-добри позиции за утвърждаване на влиянието си. А онези, които не успяват, ще се оказват в конфликт с гражданите си.

Демократичните държави, които са изградили коалиции от военните си сили, притежават способността да направят същото и със своите свързващи технологии. Това не означава, че свързващите технологии могат сами да променят света. Но те предлагат един нов начин за упражняване на дълга за защита на гражданите по целия свят, които са насилвани от собствените си правителства или нямат възможност за свободно изразяване на мненията си.

Изправени пред тези шансове, демократичните правителства имат задължението да се обединят, като същевременно зачитат силата на частния и некомерсиален сектор да осъществява промени. Те трябва да слушат хората, намиращи се по технологическите граници и да разбират, че начините, по които гражданите им използват технологиите, могат да бъдат ефективни средства за разпространяването на ценностите на свободата, равенството и човешките права по целия свят. В една нова епоха на споделена власт, никой не може да осъществява прогреса сам.

Copyright © 2002-2010 by the Council on Foreign Relations, Inc.

Източник

Ерик Шмид е председател и главен мениджър на Гугъл.

Коментари (1)

- 05-02-2013|Историк

Малей, какви хималайски висоти на самозаблудата се достигат тук: „намаляване участието на посредници и заобикаляне на режими, опитващи се да заглушат опозиционни гласове“…

Реалността е точно обратната: новите технологии засилиха и без това доста силната консумативна нагласа на хората – а както показа и статията на Иван Кръстев за новите авторитаризми, „заглушаването на опозиционни гласове“ вече на практика не се налага да се прави от страна на разните „режими“ – самите тези „опозиционни гласове“ с лекота сами напускат страната (например, Русия) – и така сами се „самозаглушават“…

Циганите мюсюлмани –

неудобното за комунистическия режим в България малцинство

Автор: Анастасия Пашова

Веднага след 9 септември 1944 година циганите[76] стават обект на етническа, религиозна и културна асимилация от страна на държавната малцинствена политика, която през различните периоди има различни форми и се провежда с различни средства. Тя се люшка между двете крайности: „И циганите са хора“ и „Няма такива хора“. Политиката на управляващата партия – БРПк, а след това БКП, цели тяхното религиозно, културно и етническо претопяване под лозунгите на „модерността“ и изграждането им като „граждани на новия социалистически живот“.

Доколко условно може да се разграничи тази политика в различни периоди и какви документи са запазени в държавните архиви от отделните периоди, е обект на друго изследване.[77]

На този етап в научната литература в България няма самостоятелно изследване в архивите, чийто обект са взаимоотношенията между държавните институции и циганите мюсюлмани.[78]

Целта ми в случая бе да открия как циганите мюсюлмани като етническо и религиозно малцинство присъстват (или отсъстват) в официалната институционална история, която се съхранява в ЦДА (според документите от фондовете на бившия Централен партиен архив)[79] и какво официално е запазено за тях, което би могло да ги направи част от националната история, свързана с така наречения „Възродителен процес“.[80]

Първоначално работата ме насочи към хипотезата, че поради липса на институции те са „отсъстващото малцинство“ в архивните документи.[81] Но отчитайки факта, че така или иначе заедно с другите малцинства те са били обект на специален партиен и държавен контрол, насочих вниманието към ЦДА в София, където се пазят партийните документи (документите на бившия Централен партиен архив). Предположих, че през комунистическия период Партията е тази, която задава и чертае най-общите и важни идеологически насоки на държавата и затова очаквах, че именно в нейните структури и звена биха могли да се открият и документи, свързани с основните насоки за работата по отношение на циганите мюсюлмани.

Отдели и звена към ЦК на БКП

Кои са тези партийни структурни звена и отдели, които се занимават с малцинствата и в частност с циганите християни и мюсюлмани?

Отдел „Масов“

Още на 17.10.1944 г. (само един месец след 9.09.1944) Политбюро взема решение за създаването на отдел „Масов“[82], като одобрява към отдела 8 комисии. Осмата е малцинствената – със задача: да наблюдава националните малцинства и разработва политиката на партията сред малцинствата в България. Във фонда на отдела има 8 архивни единици, свързани с малцинствата, и само една от тях касае циганите.[83] От архивите на фонда е видно, че акцентът е върху турците, българомохамеданите, евреите и македонската емиграция.[84] Документът, който се отнася за циганите, е част от Доклад на зав. -отдел „Масов“ до ЦК на БКП за необходимостта от създаване на организация на циганите. От него става ясно, че не циганите са инициатори за създаване на своя организация, а структурите на ЦК са инициирали нейната поява.

За тази организации може да се търсят масиви от данни само за първия период, който разкрива отношението на държавата към циганите. Този период започва веднага след 9 септември 1944 година, продължава много кратко и през 1951 г. по предложение на НС на ОФ се иска разпускане на Централния инициативен комитет и циганските организации по места. Препоръчва се това да стане на национална циганска конференция, на която да се даде разпореждане за включването на циганите в организациите на ОФ.[85]

Самата „Общоциганска организация за борба против фашизма и расизма и за културното издигане на циганското малцинство в България“ с председател Шакир Пашов[86] се основава на 6. ІІІ.1945 г. по инициатива на ЦК на БРП/к/. Организацията по поръчка на НС на ОФ разкрива свои дружества в почти всички окръжни и регионални центрове.[87] През 1946 година започва да се издава вестник „Романо еси“ (Цигански глас), чийто главен редактор е Шакир Пашов, а през 1947 година в София е създаден цигански театър „Рома“.[88]

На 2-3 май 1948 се провежда и първата национална циганска конференция с делегати от цялата страна.[89] В писмо от организацията до Околийския комитет на ОФ – Горна Джумая се споменава, че през 1948 г. циганите в страната са повече от 300 000 души[90].

Взаимоотношението между циганите и официалната власт през този етап условно може да се обозначи като „насърчаване“ на тяхната циганска идентичност в противовес на процесите на „турчеене“ сред тях.[91] На пръв поглед, ако се видят правителствените постановления, може да се остане с погрешното впечатление, че тоталитарната държава: „Води политика за утвърждаване на циганите като равноправна и самобитна етническа общност в състава на българската нация, като им признават определени права и свобода на организиране. Дадена им е дори ограничена културна автономия“.[92]

Реално обаче целта на официалната власт е чрез създадените цигански организации да се „държат под око циганите“ и ограничат процесите на турчеене сред тях.[93]

Малцинствена комисия към Секретариата на ЦК на БКП

Изборите за ВНС през 1946 са спечелени от кандидатите на ОФ и комунистическата партия – над 90%. Пълната изборна победа на комунистите им дава основание веднага да започнат кадрови и административни промени. Имено във връзка с това отдел „Масов“ е разформирован през същата година и веднага на 28 май 1946 към Секретариата на ЦК се образува малцинствена комисия, която поема ръководството на работата сред националните малцинства, женските организации, съюза за закрила на децата, съюза на многодетните и т. н. Задачата е: „Да следят и подпомагат работата на тези организации в рамките на решенията и директивите на ЦК.“[94]

Веднага след това, през 1947 година държавната власт обнародва Закон за трудово мобилизиране на безделниците и празноскитащите.[95] Чрез този закон се цели да се ангажират с общественополезен, т. е. държавен труд, всички групи от населението. Към този закон излиза и Окръжно № 2410 от 25 юли 1947 г., в което се казва: „Особено лошо впечатление прави обстоятелството, че често се забелязват здрави и работоспособни мъже и жени да подлагат ръка за милостиня, когато при днешния трудов подем във връзка с провеждането на двегодишния стопански план и другите инициативи на правителството те имат пълна възможност да вложат своите сили в производството и с честен и достоен труд да изкарват прехраната си. Ето защо, абсолютно необходимо е към такива лица да бъде прилаган Законът за трудово мобилизиране на безделниците и празноскитащите, за да бъдат приучени към полезен труд и за да се премахне у тях привичката към просия“. За никого не е тайна, че тези хора са били цигани, които като гледачки, мечкари и дресьори на животни са си изкарвали прехраната. Просията е забранена и с Наредбата-закон за общественото подпомагане от същата година, в чийто чл. 47 пише: „Просията по цялата територия на страната под каквато и да била форма се забранява. Заловените лица в просия се въдворяват на местожителство“.[96]

Този закон също пряко касае циганите, макар че в него те не са споменати персонално. Законът и наредбите имат репресивен характер и затова санкциите на нарушителите са предоставени на местните административни и милиционерски власти и на областните началници по обществените грижи.

В докладна записка от 02.08.1952 г. до Секретариата на ЦК на БКП се споменава за повече от 10 000 цигани скитници, „които се делят на няколко групи: катунари – кошничари, занимаващи се с кошничарство, гребенарство, калайджийство; катунари – калдараши, занимаващи се кражба на коне, врачуване и просия; и хърцари – изработващи вретена, лъжици, корита и пр“.[97] И за необходимостта да се настанят на работа в производството и селското стопанство. Веднага след това Секретариатът излиза с решение [98] да се вземат необходимите мерки „За вмъкването на циганското население в производството… за включване на циганските деца в основното образование… мерки за ликвидиране на неграмотността… стипендии за младежи цигани“. И сякаш съвсем безобидно на последно място – т. 9, е решението „Съществуващите досега цигански организации и комитети да се саморазпуснат, а цялата работа сред циганското население да се извършва от другите обществени организации.“[99]

Интересно е защо изведнъж обособените цигански организации и комитети в страната се оказват заплаха за режима и в най-бързи срокове е необходимо да се разтурят. По всяка вероятност ситуацията в страната е по-сложна. В този контекст не може да не се отчете фактът, че през 1950 -1951 г. по подписано споразумение с Турция започва изселване на част от турското население от България. С паспорти и визи се снабдяват и част от циганите, които „административно“ са определени като турци. „С политиката на форсирано модернизиране на българското общество посредством колективизация и индустриализация и с издигането на Вълко Червенков на върха на партията и държавата настъпва промяна – поне временна – и в политиката спрямо малцинствата. Една от първите прояви на смяната в курса е изселването на част от турското малцинство през 1950/1951 г. Сред турските преселници тогава се намират и около 100 роми, заради които турското правителство затваря границата. Дали ромите са били принудени от българското правителство да напуснат страната, не може да се каже.“[100]

В началото на декември 1951 г. Секретариатът на ЦК издава нареждане за пресичане всякакви опити за изселване.[101] Изселването на циганите в Турция не би било реалност, ако не е била противоречивата и непоследователна политика на Партията към тях. От една страна, в протововес на тенденциите на турчеене сред тях държавата ги насърчава да поддържат циганската си идентичност, като почти насила ги кара да се включват в циганските организации по места, а от друга – през 1950 г. „административно“ ги обявява за турци. „Държавата прави първи опит да се регистрират ромите с „фалшива“ националност. Най-зловещата мярка от този род датира от 1950 г., когато отдел „Регистрация“ на Министерство на вътрешните работи изпраща до адресните служби писмо, в което се настоява ромите и татарите да бъдат регистрирани като турци. Около 130 000 души е вероятният брой на засегнатите. Според мен обаче това писмо и регистрацията като турци нямат нищо общо с политиката по смяна на имената. Много вероятно е по това време определени кръгове в ръководството да са имали друг план: да използват предстоящата изселническа вълна сред турското малцинство, като пратят заедно с тях и тези прясно „потурчени“ лица за Турция.“[102] Циганите по места, възползвайки се от вменената им административно[103] турска идентичност, също правят опити за изселване в Турция. Явно явлението е имало доста широк характер, защото местните партийни власти са предприели репресивни мерки за неговото ограничаване.[104] В Доклад от 5 август 1950 г. до ОК на БКП в Благоевград[105] се казва: „Настроението сред циганите в Сандански и околните села е лошо. Между тях широко се разпостранява вражеска агитация за изселването им в Турция. Много пъти са ходили делегации при турския консул, който им е обещал, че ще уреди тяхното изселване. Около 90% от циганите в Сандански и с. Джигурово са се записали за изселване, между които и членове на тяхната организация, а същевременно и членове на партията. Още по-лошо е, че това става пред ОК и той досега не е взел никакви мерки освен това, че когато искат да пътуват, милицията не им дава открити листове. Но въпреки тия мерки има случаи, когато те, идвайки до Симитли, пак отиват в София в турската легация.“[106] От документа става ясно, че в самите организации има „вражески елементи, които подстрекават другите и правят многократни опити на всяка цена да си уредят изселването в Турция. Срещу подстрекателите се вземат мерки на ниво ОК на БКП.“ Предлагам: 1. Най-късно до 5 септември ОК или ГК да изпратят другар в циганската махала, който да направи публично събрание и разобличи вражеските сили; 2. Най-късно до 5 септември да се изключат от редовете на Партията виновниците за подстрекаване на циганското малцинство за заминаване в Турция – Сюлейман Муртев, Гога Абдулов, Мехмед Юсеинов, Демир Махмудов, Динка Сулю и Алиша от с. Джигурово; 3. Добре да се проучи въпросът и ако има и други подстрекатели, и те да се изключат от Партията; 4. Да се провери и по другите села, където живеят цигани, и ако има подобни настроения, да се вземат съответни мерки и се проведе разяснителна работа.“[107]

От документите се вижда, че случаите на „турчеене“ и желание за изселване в Турция на циганите мюсюлмани от Благоевградския регион са масови и организирани. Вероятно те не са изолирано явление за страната, тъй като за подобни процеси в други райони, където живеят цигани мюсюлмани, също се споменава в документите.[108]

По интересен е фактът, че от този момент проблемите на религиозната идентичност на циганите мюсюлмани става основен проблем при работата на партията и държавата с тях. Завоалиран зад „грижите“ за тяхното образование, социален и икономически статус, той присъства в множество архивни документи от този период и пронизва като червена нишка всички партийни документи, независимо от какъв характер – инструкции, решения, доклади, отчети и т. н.[109]

Може би това обяснява и факта, че малцинствената комисия работи до 1951 г., когато се създава Отдел за работа сред турското население[110] към ЦК.

Отдел „За работа сред турското население“

Създава се по решение на пленума на ЦК на БКП от 23 април 1951 г. с цел подобряване работата на партията сред турското население. С решение на Политбюро на ЦК № 103 от 26 април 1951 г. към ЦК се създава отдел, а към НС на ОФ – сектор „За работа сред турското население“. Със същото решение към ЦК на ДКМС – „За работа сред турската младеж“. Такива отдели и сектори се създават също към ОК на БКП в Шумен, Русе и Хасково. Към Женотдела при ЦК на БКП се създава сектор „За работа сред жените туркини“. При партийното издателство се създава турски отдел за печатни издания на турски език. Задачата на отдела е: партийна просвета; образование и политически школи; читателски групи към ОФ; подобряване работата в турските училища; издаване на марксистко-ленинска литература на турски език. Освен турското население обект на възпитание и превъзпитание са и циганите и българомохамеданите. Общото между трите групи е, че изповядват ислям, а голяма част от циганите и българомохамеданите се „турчеят“, което за Партията е знак за тревога.“Отделът организира партийно-политическата, културно-масовата и разяснителната работа сред турското и циганското население, а също и сред българомохамеданите, оказва помощ на ОК на БКП, ДСНМ и ОФ…; следи отблизо работата на ЦК на ДСНМ и НС на ОФ сред турското население и особено за подобряване работата сред туркините, за ликвидиране на неграмотността, с предразсъдъците и старите навици в живота. Той контролира как се изпълняват партийните и правителствените решения, отнасящи се до турското население.“[111] Във фокуса на партийната политика този път стоят и циганите.[112]

Отдел „За работа с националните малцинства“

С какво може да се обясни този интерес към циганите?

От 1957 с решение на Политбюро № 290 от 24.10.1957 г. – „Отделът за работа сред турското население“ е преустроен в „Отдел за работа сред националните малцинства“.[113] Вероятно тази промяна показва новата линия на партията и към циганите, които вече не са в една група с турците, а са разглеждани като отделно малцинство. В архива на отдела изключително много е застъпена работата с циганите по две причини:

Първата причина е свързана с „новата държавна политика“, която се обединява около идеята на така наречената „културна революция“, планираща мерки за промяна на бита и начина на живот на циганите. Във връзка с това се приема Програма за заселване, която се включва в Постановление № 1216 на Министерския съвет от 17. Х.1957 г. „За решаване въпроса с циганското малциство в България“[114], с което на практика се забранява чергарството. В дълбоката си същност това постановление е цялостна партийна Програма за въдворяване по местоживеене и месторабота на циганите чергари. По същество Програмата е отрицание на циганския традиционен начин на живот – динамизма и пътуването. Номадството е разгледано като скитничество, а то за властта е девиантно поведение и затова индивидите, които го упражняват, трябва да бъдат нормализирани и реинтегрирани към социума. Още от 1957 г. ЦК на БКП започва и провеждане на широка агитационно разяснителна работа за смяна на турско-арабските имена на циганското малцинство и подмяна на народността им от циганска на българска на различни нива.[115]

С цитираното постановление се подготвя и издаването на Постановление № 258 на Министерския съвет от 17. Х.1958 година „За уреждане въпросите на циганското население в България“[116]. С него се забранява „скитничеството и просията“ и всички граждани се задължават „да се занимават с общественополезен труд и да работят според своите сили и възможности.“.

В Постановлението № 1216/ 8.10.1958 г. се набелязват и конкретни мерки, които са насочени към решаване „въпросите на циганите чергари“. Не подлежи на никакво съмнение репресивният им характер. В Постановлението се предвиждат и мерки „за подобряване бита и културата на циганското население… за урегулиране, благоустрояване и хигиенизиране на циганските квартали“.[117]

Начало на „Възродителния процес“

Тази демострирана грижа за циганите катунари е придружена и с едно друго „добро“ дело за тях – усядайки, да си сменят турско-арабските имена и народността – от циганска в българска.[118] В партийния архив има много документи, от които се вижда, че това е най-важното, което трябва да се направи – „да се улесни процедурата за онези трудещи се цигани, които се чустват българи и искат да заменят мохамеданските си имена с български“[119]

От анализа на документите в партийния архив се вижда, че започва да се подготвя началото на процеса на преименуване на циганите и смяната на народността им от циганска в българска. На заседание на Политбюро на ЦК на БКП от 31. Х.1959 г. се взима решение: „Министерството на правосъдието да внесе в едномесечен срок предложение за изменение правилника за водене на регистрите за гражданското състояние, в смисъл да се даде възможност на народните съвети да извършват промени в глава „произход“, по писмена молба на трудещите се от националните малцинства, които жеаят да се регистрират като българи.“[120] Решението е взето върху основата на внесена докладна от Иван Господинов, който е завеждащ отдел „За работа с националните малцинства“ и в която „процесът на приобщаване на циганите“ е представен като „доброволен и желан от тях“: „Много от тях са приели български имена, женят се за българи и българки, чувстват се българи… Известна част от циганите мохамедани през 1946-1947 г. се регистрираха като турци, но като се има предвид по-ниската култура на турското население… това задържа развитието на тези цигани и част от кадрите сред тази категория също поставя въпрос да се регистрират като цигани или българи… Пречка в това отношение е фактът, че промяна в гражданското състояние може да се извърши само по съдебен път.“[121] През януари 1960 г. постановлението за облекчената процедура на преименоване и смяна на народността става юридически факт.[122] През същата година и партийните органи по места „достигат до идеята“ за необходимостта от разкриване на общежития – пансиони за турчетата и циганчетата.[123]

В докладна записка до Политбюро на ЦК на БКП от 21 ноември 1961 г. от зав. -отдели „Пропаганда и агитация“ и „За работа с националните малцинства“ отново се поставя въпросът за „турчеещите“ се цигани, които са се „регистрирали“ като турци: „Само през периода от 1947 г. насам са се записали като турци над 130 000 цигани. За тази масова „промяна“ на народността на циганите до голяма степен е спомогнало писмо № 5-434 от 11. V.1950 г. на отдел „Гражданско състояние“ на МВР, което гласи, че всеки гражданин, след като удостовери с двама свидетели, че изповядва мохамеданска вяра и говори турски език, може с молба до местния народен съвет да се запише като турчин.“[124] В докладната тези факти вече се определят като „ненаучни“ и „вредни“. За първи път в документалните извори се говори открито за започналата смяна на имената и народността на циганите. „В резултат на извършващата се културна революция и сред циганите много от тях се приобщават към българската нация. Около 107 000 цигани, от които 45 000 турчеещи се доскоро, приеха български имена и българска национална принадлежност. Но на редица места все още се подценява политическото значение на това движение и не се противодейства достатъчно на тенденциите на турчеене.“[125]

Началото на Възродителния процес по отношение на циганите е определен като „културна революция“. В случая става дума не за изолирани случаи, а за масово започнало „движение“. Като резултат от внесената докладна Политбюро на ЦК на БКП излиза с Решение относно: мерките против тенденциите на турчеене на цигани, татари и българи мохамедани.[126] В Решението се подчертава фактът, че партията и народната власт ще вземат специални мерки за „бързо ликвидиране на голямата икономическа и културна изостаналост на турското и циганското население“[127] Още тук се вижда, че току що стартиралият „възродителен процес“ при циганите се „скрива“ зад социални по характера си лозунги. На „успешно осъществената културна революция“ при циганите се противопоставят някои „отрицателни тенденции“ – „Значителна част от циганите, татарите и българите мохамедани под различни форми все още се турчеят, като използват за това мохамеданска религия и турско-арабски имена… Над 130 000 цигани и десетки хиляди татари и българи мохамедани в много райони на страната са се регистрирали като турци… Това турчеене обективно се подпомагаше в някои селища от изучаването на турски език от децата цигани, татари и българи мохамедани в общи паралелки и пансиони съвместно с турчетата… Неблагоприятно се отразява върху националното и патриотичното възпитание на младежите цигани, татари и българи мохамедани и събирането им с младежите турци в общи роти и взводове на армията и Трудовата повинност.“[128]

За да се пресекат споменатите вече отрицателни тенденции на турчеене, „които по същество водят до асимилиране на българи мохамедан, цигани и татари от турцизма и за да се засили още повече патриотичното им възпитание, Политбюро на ЦК на БКП решава…“[129]

Набелязани са и конкретни мерки за изпълнение на призива за „единна нация“, които пряко засягат и циганите.

За решаване на главната задача за пресичане тенденцията на турчеене се е разчитало изключително много на: партийните комитети и организации; ДКМС, професионалните съюзи; други обществени организации; органите на министерства и ведомства, народните съвети и стопанските организации. На Министерството на правосъдието съвместно с народните съвети се вменява задача: „…да изработят инструкция за приложение на чл. 16 от Правилника за водене регистрите за гражданско състояние, като се осигури правилна регистрация на населението по национален признак.“[130]

В решението е предвидена и „широка разяснителна работа“ сред татарите, циганите и българите мохамедани, регистрирани като турци „с оглед същите да се регистрират по действителната им народностна и национална принадлежност… с изключение на случаите, регистрирани вече като българи“[131]

Предвидени са и други мерки: да не се допуска преселването на цигани и българи мохамедани в населени места с компактно турско население; да не се изучава турски език от деца на цигани; да не се назначават учители турци в училища, където преобладават деца на цигани; децата да не учат в паралелки с турчета и да живеят в общежития заедно с тях.

Освен това Министерството на народната отбрана и Главно управление на трудовата повинност получават указание да следят за разделянето на съответните етнически групи в поделенията на Строителни войски, като „осигурят благоприятни условия за правилното възпитание на младежите българи мохамедани, цигани и татари… които се турчеят“[132]

Планираната асимилация се свързва и с конкретни практически мерки.

На комитета по въпросите на българската православна църква и религиозните култове при Министерството на външните работи[133] се нарежда да вземе мерки за правилното изясняване на българомохамеданския, циганския и татарския въпрос сред духовните лица на мохамеданската църква: „…да се следи за спазване на социалистическата законност от страна на ходжите и мюфтиите и да не се позволява провеждането от тяхна страна на каквато и да било реакционна пропаганда в полза на турчеенето, особено при религиозните обреди; да не допуска назначаването на религиозни служители турци в селата с компактно циганско и татарско население и сред българите мохамедани“[134]

От особен интерес е онази част в документа, която се отнася до Българската академия на науките: „…да изпрати комплексни експедиции от историци, етнографи, филолози и други за всестранно проучване на народностния произход и принадлежност на населението в съответните райони в страната, които да установят етническия произход и народностните особености, по-специално на турци, татари, цигани, живеещи в България. Да продължи проучването на историческото минало на българите мохамедани в Родопите, Ловешки окръг и други райони на страната, с оглед да се разкрие още по-добре историческата истина за резултатите от асимилаторската политика на турските поробители, за масовите и единични помохамеданчвания. За резултатите от проучването да се внесе доклад в ЦК на БКП. Към Института по българска история при Българска академия на науките да се създаде секция за проучване на историческото минало на българите мохамедани. При отдел „Пропаганда и агитация“ на ЦК на БКП да се създаде комисия, която да изучава проблемите и разработва мероприятия за националното осъзнаване и комунистическото възпитание на българите мохамедани. За тази цел в отдела да се назначи инструктор за работа сред българите мохамедани.“[135]

Държавно насилие при смяната на имената

В този период (1960 – 1961) започват и насилствени действия от институциите циганите мюсюлмани да приемат български имена.[136]

В ЦДА (в масива от документи на бившия Централен партиен архив) – фонда на партийния архив, има няколко масива с документи, които недвусмислено доказват, че процесът на смяната на имената и народността на циганите не е бил в никакъв случай доброволен и безпроблемен за властта и хората.[137]

Най-ранният документ е от 23.06.1960 г. и е молба от двама цигани от гр. Омуртаг, които пишат до ЦК на БКП от името на съгражданите си: „Като нас има много в град Омуртаг, които ние искаме и сме натоварени да представляваме с тази си молба“[138]. В молбата на първо място те се самоопределят като турци, говорещи турски език и имащи мохамеданска вяра. Представят се и като завършили турска прогимназия и като потомци на родители турци: „Навсякъде досега сме минавали за турци, такива са и нашите бащи и пр. Казахме по-горе, че завършихме турско училище. В ГНС град Омуртаг сме записани като турци, също и бащите ни. Това се вижда и от личните ни паспорти, където също е отбелязано, че сме турци. Имаме и множество други документи.“ На второ място молителите се определят като трудови хора, включени активно в мероприятията на народната власт, членове на Отечествения фронт, които активно работят в него. Оплакват се, че: „Последните няколко дена от ГНС ни се оказва давление да подадем декларации, с които да си сменим имената, собствените, от турски на български имена. Ние считаме, че това може да стане само ако ние желаем това, по наше искане. Ние сме убедени, че ще бъдем правилно разбрани, тъй като сме членове на това наше социалистическо общество и че вие ще наредите веднага на ГНС – град Омуртаг да променя имената ни само при доброволно съгласие. Молим на тази молба да ни се отговори.“ Следват датата и собственоръчните подписи на двамата молители. Следващите запазени молби от този период са за времето от 8.02 до 30.07.1961 г.[139] Молбите жалби са запазени, защото по всяка вероятност са влезли в междуведомствено обръщение между приемната на Президиума на НС и ЦК на БКП, отдел „За работа с националните малцинства“. В архивната единица има запазени 10 индивидуални молби и три колективни – от членовете на ХІ ОФ район в Несебър, от с. Зидарово, Бургаско и от гр. Пазарджик. Само 4 от молбите са ръкописни, а останалите са напечатани на машина и по всяка вероятност са писани с адвокатска помощ, защото са юридически обосновани – цитират се точно чл. 15 и чл. 56 от Правилника за водени на регистрите за гражданското състояние, публикувани в „Известия“, бр. 2 от 05.01.1960 г., в който правилник изрично се подчертава доброволният характер на смяната на имената и народността както на децата при раждане, така и на техните родители.[140] Като цяло молбите повтарят цитирания по-горе модел, но има повече информация за начина, по който насила са сменяни имената. В едни от случаите се е използвала неграмотността на хората: „На 15. ІІ.1961 г. бях повикан от др. пълномощника на кв. „Победа“ Бургас в Пълномощничеството и ми предложиха да подпиша декларация, без да ми обясняват, без да ми я прочетат, тъй като аз съм самоук. На 16-и същата година бях повикан в ГНС – Бургас, като искаха със себе си да нося и паспорта си, уж за военна справка. След като ми отнеха паспорта, ми казаха тогава за покръстването, като ме слагат в категорията на циганското малцинство… Аз заявявам, че не произхождам от циганско малцинство, а съм чист турчин, още от прадядо, което може да се удостовери от данни и официални документи, които мога да представя веднага.“[141] Много по-драстичен е случаят, който се описва от двама жители на с. Стефан Караджа, Силистренски окръг: „Жители сме на с. Стефан Караджа, Силистренски окръг, български граждани, по народност турци. В началото на този месец бяхме извикани от партийния секретар на местната първична партийна организация в селото – др. Цаньо Йорданов, който ни каза, че ако желаем, можем да си променим мюсюлманските имена с български. След като му обяснихме, че не желаем да сторим това поради обстоятелството, че за нас промяната на имената значи покръстване и че ние искаме да си запазим старите имена, той ни увери, че повече няма какво да се безпокоим по този въпрос. Непосредствено след това обаче от страна на местните органи на властта в селото бяха взети някои мерки, чрез които се цели да бъдем принудени да си променим имената. Така бяхме лишени от правото да купуваме хляб от обществената фурна в селото, да посещаваме и правим покупки от магазина в Селкоопа, като успоредно с това ни бе забранено да ходим на работа в стопанството дотогава, докато не се съгласим да си променим имената.“[142] Заплахите за изгонване от работа присъстват във всички подадени молби жалби. „След излизане на указа за сменяне на имената от цигански произход аз бях поканен да си сменя името, като си избера друго подходящо име, за което аз се противопоставих. От ГС в гр. Варна обаче бях повикан и ми се каза, че задължително следва да си подам декларация, че желая да си сменя името. Освен това съпругата ми, която работеше в отдел „Чистота“, също е била викана и заставена да промени името си и когато тя не се е съгласила, ѝ е било казано, че ще бъде отстранена от работа. Тя е продължила да отказва и е била връщана в продължение на 3 дни от работ, за които отсъствия не ѝ е била начислена надница. Под така упражнения върху мен и съпругата ми натиск аз се видях принуден да подам декларация пред ГНС – Варна, че съм съгласен да си променя името, поради което ни бяха отнети паспортите, за да се издадат нови, след като се установим на името, което ще си избереме.“[143]

В някои от молбите драматично са описани мъките на хората, които са принудени да си сменят имената. „Знаете ли, че нашите жени и деца плачат денем и нощем… разбрахме, тази работа се отнася само за тези, които не знаят откъде са и нямат работа… спряха парите на старите хора, за да станат българи наложително… хората плачат като деца… И ние не можим доживя, тъй като ни тормозят защо не ставаме българи и ние мислехме какво да направим… И седнахме колективно едно оплакване да напишем… Очакваме всеки момент и всеки час за отговор.“ Следват подписите на 7 души.[144]

Във всички молби сторената по отношение на тях несправедливост приемат като недоразумение или грешка на общинските управи по места, като същевременно подкрепят партийната идея за промяната: „Това като идея е много добро… прекрасно. Ние и лично аз не правим никаква критика на това законно положение, но ние заявяваме, че поне засега не желаем да изменяваме както имената си, така и религията си, вярата си, разните адети, които имаме и които са ни останали от нашите родители, деди и прадеди.“[145] Молят да им се върнат насила написаните молби за смяна на името и вероизповеданието и да не се поставя повече пред тях този въпрос, като в замяна обещават и в бъдеще да служат на народната власт.[146] Молбите са изпълнени с приветствия към властта. „Другарю Живков, в навечерието на Първи май – бойния празник на труда на всички прогресивни народи от целия свят, ние, турското население, живеещи в гр. Несебър, тази новина не можахме да я посрещнем с радостни сърца. Понеже накърнен е нашият национален престиж от местните наши ръководители на града ни. И Първи май ще посрещнем така, понеже акцията не е спряна още. Ние не сме цигани и не желаем да ни сменят родните имена. Бяхме изпратили делегация от трима души на 14.04.1961 г. и … до ден-днешен никакъв отговор не сме получили.“ Следват няколко лозунга и другарски поздрав до Т. Живков от „Единадесети ОФ район при турското население в гр. Несебър“.[147] И от другите молби се вижда, че те са носени лично в Президиума на НС в София, тъй като датите на завеждане на документите съвпада по време с тяхното получаване, а при колективните молби са изпращани „делегации“, които са изчаквали отговор на място (т. е. в София). Разбира се, такъв те не са получавали, което по-късно е отчетено като слабост на работата сред тях.[148] В същата архивна единица са запазени писмата и на ОК на партията в Сливен, с. Келифарево, Великотърновско, и Пазарджик до ЦК на БКП, отдел „За работа с националните малцинства“, в които се искат подробни указания за процедурата около циганските малциства по места. „Интересува ни как бихме постъпили и може ли в съвета при раждането на деца от този произход да пишем турски цигани или каквото пожелаят родителите. И на второ място, можем ли в регистрите да коригираме и как въобще да постъпим за узаконяване истинския им произход?“[149] Завеждащият отдела „За работа сред националните малцинства“ по това време Иван Господинов им отговаря с общи фрази, като ги отпраща към писмо № 809 от 17.06.1958 г. на ЦК на БКП: „Неправилни са тенденциите на част от циганите мохамедани да се турчеят. Неправилно е обособяването на циганското население в отделни квартали и махали… Трябва да се води системна и убедителна политическа работа сред циганското население за неправилността на турчеенето и по доброволен път да се регистрират като българи и да записват новородените си деца като българи.“[150] Доколко процесът е доброволен, личи и от писмо на ОК на БКП в Сливен, в което се казва: „Другари, в Нова Загора няма изволнени работници от циганското население поради това, че не приемат български имена. Случаят с Е. Юмеров е следният. Същият е направил опит да излъже директора на СП „Комунални услуги“, че не е циганин, а е турчин и не може да приеме българско име. Директорът на предприятието му отговаря, че не иска работници да го лъжат.“ Така или иначе, случаят не е изяснен, но малко след това в писмото (за първи път срещано в документи) се говори за унищожаване на цигански гробища: „Гробището на циганското население се намира в съседство с животновъдната ферма на Селскостопански техникум – гр. Нова Загора. По решение на сесията на ГНС гробището се предава на техникума за ползване, обаче същото не е изместено още…“[151]

Репресивната малцинствена политика по отношение на ромите за смяна на техните имена и народност – започнала 1958 г. с единични случаи на насилствена смяна на турско-арабските имена на циганите – с пълна сила продължава и в началото на 60-те години. Държавата тръгва към открита асимилационна политика. Именно във връзка с нея съществуващият отдел „За работа с националните малцинства“ се закрива и цялата дейност на 26.11.1962 по решение на Политбюро № 327 преминава към отдел „Пропаганда и агитация“ като сектор „За работа сред националните малцинства“. По места работата се води от същите отдели, но ситуирани към ОК на БКП по места.[152]

Информационно-социологически център на ЦК на БКП

По отношение „Възродителния процес“ сред циганите в Партийния архив е запазен и друг голям масив от данни, свързан с работата на Информационно-социологическия център на ЦК на БКП.[153]

За нуждите на ЦК на БКП през 1971 г. Центърът прави социологическо проучване на циганите по населени места.[154] Между многото информация, която се обработва и предоставя, е и броят на преименуваните и непреименуваните цигани по окръжни центрове. В материал от 1973 г. Центърът докладва: „Налице са данни за турчеене сред една част от циганското население особено в окръзите, където преобладава население от турски произход (Разградски, Търговишки, Шуменски, Варненски и др.). Причините са много и най-различни: понякога циганите се срамуват да се наричат цигани; другаде често срещат трудности при обслужването в търговията, транспорта, гражданските служби или пък просто изпадат под влияние на заобикалящите ги традиции, обичаи и бит на населението от турски произход.“[155]

Видимо за период от 12-13 години държавата и партията не са успели да приключат успешно „Възродителния процес“ сред циганите, тъй като в предоставена карта на страната от 1976 г. от Информационно-социологическия център на ЦК на БКП се вижда, че в повече от половината от окръзите в страната циганското население е склонно към турчеене (запазили са си имената и религията).[156] Подобни данни има и в по-късните отчети.[157] През 1980 г. към Информационно-статистическия център на ЦК на БКП се сформира група, която има за задача да проведе изследване по проект на тема: „Утвърждаване на социалистическия начин на живот сред българските граждани от цигански произход.[158] В Доклада на групата се посочва, че 31% от изследваната съвкупност посочват, че не принадлежат към никоя религия. Констатирана е и висока непосещаемост на църкви и джамии (80,94%). Религиозните обреди са силно съкратени, като по-голяма консервативност и устойчивост показват обичаите при погребение. „От останалите обреди голяма устойчивост проявява обрязването, спазвано сред циганското население, изповядващо ислямската религия“[159] Резултатите от изследването, които отчитат силно намаляване на религиозноста на циганите, влизат в противоречие с два основни документа девет години след това.[160]

Резултати от „Възродителния процес“

Близо 30 години след началото на „Възродителния процес“ сред циганите в официални документи се посочва: „…около 44%-45% от българските цигани официално принадлежат към мюсюлманството… като цяло са слабо религиозни… Не е правилно да се смята, че всички цигани мюсюлмани се турчеят. Турчеят се част от тях… В новите условия на работа (приключило преименуване на помаците – 1972-1974 и на турците – 1984 г., бел. А. П) следва да се отчитат някои обстоятелства, характерни за циганите, които се турчеят… Турчеенето им има не политически характер – влиянието на анкарската пропаганда…, а в основата си има емоционален характер: циганите мюсюлмани, приели с религията и съответните арабски имена, искат да се регистрират турци, а не цигани, защото терминът „цигани“ е синоним на нещо обидно, оскърбително, срамно. Бягство от обидното и оскърбително „цигани“ има и сред част от циганите християни, особено тези с високо образование и култура, които се „българеят“ – срамуват се да обявят циганския си произход и търсят начини да се регистрират като българи.“ Какъв цинизъм по отношение на тези хора, като се има предвид фактът, че официалната партийна политика през целия период е насочена към религиозната и народностна асимилация на тези хора! В документ от 1982 година по окръзи се прави справка за циганите с нови имена и паспорти.[161] От справката се вижда, че на насилствена политика на смяна на имената и народността са подложени 217 651 души – обозначени като български цигани със стари имена. Отчита се, че са сменени имената на 208 208 души, или това са 95,66% от циганите с турско-арабски имена. В справката е отчетен и броят на хората със сменени паспорти – 100 933.[162] През 1989 г. продължава да се отчита фактът, че: „В България има значителна група българско население от цигански произход. Нашата партия винаги е полагала грижи и внимание към това население. В последните години има редица партийни и държавни документи за работата сред българските цигани. След решението на Секретариата на ЦК на БКП № 1360 от октомври 1978 (става въпрос за решение преди 10 години) и след подмяната на турско-арабските имена се извърши немалко работа и се постигнаха значителни изменения сред това българско население.“[163]

В документа, който има характер на партийна директива – недвусмислено е посочена целта на работата с циганите: приобщаване към българския народ и формиране у тях на национално българско съзнание. Отчитат се новите условия и постановки „за единение на българския народ и нация“. Отчитат се и допуснатите грешки, които трябва да се коригират. „С тревога следва да се отбележи, че в последните години голямата и сложна работа по Възродителния процес се отрази неблагоприятно в работата на партията с българските цигани, в смисъл, че цялото ни внимание беше насочено към потомците на ислямизираните българи и практически с циганите престанахме да работим… Следва да отбележим и факта, че много държавни и партийни организации в център и по място недооценяват проблема на българските цигани. В решението на ПБ на ЦК на БКП за единението на българската нация въпросът за циганите има своето място. Той е сложен въпрос и с всяка измината година все повече ще се усложнява, защото броят на това население непрекъснато и бързо расте. Преди 10 години българските цигани бяха 6%, от цялото население, а сега са над 7%.“[164]

Подробно цитирах част от документа по две причини:

На първо място, наложената в научната литература идея, че „…не религиозният маркер е най-определящ за мерките спрямо тази общност, а етнокултурната специфика в този случай ( с циганите) най-често се поставя във връзка с опитите за решаване или просто игнорирането на определен кръг от остри социални проблеми.“[165] Част от цитираните документи от партийния архив доказва точно обратната теза.[166] Ромите в България са част от националната история, свързана с така наречения „Възродителен процес“, който в научната литература се разглежда най-вече свързан с турците и помаците, а по отношение на ромите бегло се определят като решаване на социални проблеми.

На второ място, смятам, че не е редно когато става въпрос за религиозната – мюсюлманска идентичност, на толкова много хора в страната – 208 208 и за политиките към тях на комунистическата власт, които политики трайно променят живота и съдбата им, да се гледа на тях „отвисоко“ и религиозните им проблеми да се „подменят“ със социални.

В заключение бих искала да подчертая, че целта на разработката е да посочи част от документите, които се съхраняват в ЦДА (ЦК на БКП) и които по някакъв, макар и косвен начин, са свързани с различните моменти и етапи на отношение на комунистическата власт към ромите мюсюлмани в България в периода 1944-1989 г.

Смяната на имената на ромите мюсюлмани в началото на 60-те години е първата стъпка на комунистическата власт за осъществяване идеята за „единна нация“. Чрез нея се цели тяхната религиозна и етническа асимилация. Както се вижда от документите, този процес не е бил „доброволен и безпроблемен“ за хората, които са били негови жертви.[167]

В заключение може да се обобщи, че политиката на тоталитарната държава към ромите свързана с промяната на тяхната мюсюлманска идентичност е важен за държавата експеримент, който след това ще се пренесе и интитуционализира и по отношение на други две етнорелигиозни общности – помаци и турци.

Анастасия Пашова е преподавателка в Югозападен Университет„Неофит Рилски“.

Коментари (3)

- 05-04-2011|Златко - За липсващия feedback

Понякога именно коментари като този ме убеждават, че работата ми има смисъл:

Цитат:

Уважаеми г-н Енев,

Известно време ми изпращахте Вашето ел списание, сега ще Ви се реванширам с мои и чужди текстове. Те са по-различни от Вашите публикации. Не искам повече да получавам Вашето издание. То ме обижда като българин, потомък на два стари възрожденски рода – единият с родословие още от 14 век /сред предците ми е Йосиф Брадати, също революционери, книжовници и др. /

Сега, при тази ужасяващите по своите мащаби турцизация и циганизация на България, да се пускат подобни текстове, е меко казано: неуместно. Може би не сте идвали скоро в България / нямам предвид София и големите градове /, за да видите, че вече близо една трета от нея е под турска власт…Това е ново турско робство – икономическо, вътрешно политическо и културно. Турците вече искат отцепване на Югоизточна България. И не на шега! Достатъчен ни беше „Митът Батак“ на продалата се на Берлин и Анкара Мартина Балева. Която се оказа и Ваша авторка! Защо пускате антибългарски текстове, а не такива за робството, за ислямския фундаментализъм, за неосманизма на днешна Турция, за доктрината Юзал, за грубата намеса на Турция и САЩ в нашата не само външна, но и вътрешна политика, за Геноцида, за Батак, за турцизацията? Защото на Вашите спонсори от Берлин няма да се харесат, нали? Те искат да се оплюва България. Тогава дават пари, нали?! Считате ли това за морално? Това в една Унгария, Румъния, Полша, Франция, а и в останалите европейски страни – никога няма да се допусне. Там интелектуалците държат първо на своя род и родина. Не държа да ми отговорите. Просто прочетете тези текстове и си помислете Вие какво правите за България.

Огнян Стамболиев

- 17-04-2011|Punch

Демократическия характер на ЛП предполага да пуснеш някой от тези текстове. Лично аз съм любопитен да науча повече какво прави Огнян Стамболиев за България. Какво е правил се досещам. Както и да прочета коментариите за дейността му.

- 17-04-2011|Златко

Хм, не съм съвсем уверен. Демокрация и тюрлю-гювеч май са две не съвсем еднакви неща. Бяха смесени текстове – от едно историческо изследване за съдбата на българите от едно тракийско село (това все още върви, ако и да се питам колко още време нашите хора ще хокат съседите за неща, извършени преди век(ове), а ще се спотайват за собствените героични дела отпреди двадесет и пет години), та чак до изрезки от жълтата преса за това как турците ни превземат отвътре. Нормалната смрад, общо взето.

Странно нещо, това настояване на „демокрация“, когато всъщност се има пред вид всеядност. Може би съм прекалено тесен в хоризонта, не знам (при всички случаи е така), но все пак…

Винтенето на езика

Автор: Йордан Ефтимов

Емил Трифонов -Кембълът*

(19 юни 1964 – 17 март 2007)

Дори вестник „Труд“ отбеляза смъртта му. Кембълът, пилот от формула едно на езика, си отиде, след като автомобилът, в който се возел в събота рано сутринта се блъска с може би 150 км/ч в микробус, превозващ цветя.

Веднага се нароиха дописки, в които го наричат „българският Хауърд Стърн“, сравняват го със съфамилника му Слави Трифонов, говорят за телевизионните му и радио-пародии „Кембългария“ по радио НЕТ, „Говорилня“ и „55 минути“ по BBT. Добре, че е НетИнфо – една от последните медии, които могат да изградят малко по-читав портрет на българските интелектуалци. Кембълът бе точно това – един от интелектуалците, избрали за свое поле най-вече телевизиите и радиата. Той обиколи много от тях – колкото по-маргинални, по-добре. Радио „Експрес“ и телевизия „7 дни“ например.

Музикалните му проекти нямат край – от „Тутакси“ с ироничните шедьоври, касетъчните албуми „Нейсе“ и „Бива“, и особено – „Туй цък ON уй цък“, посветен на Франк Запа и напомнящ по концепцията си на „Леле, како“ на „Контрол“. Който иска, може да пита китариста и поета Петър Чухов имал ли е Кембълът желание да прави точно музика. Нали раздялата им стана точно когато музикантите, записвали за „Тутакси“, поискаха най-сетне групата да запише нещо музикантско. Кембълът обаче точно от това едва ли е имал нужда. Ето защо и последният му проект – „Термус“ – отново е повече хепънинг, отколкото музикален експеримент, както се привидя на някои. Като поведение Кембълът си остана в онзи модел на публична изява, който културните антрополози наричат „уличен философ“, един жител на съвременния голям град, който се подиграва на великите постижения на „цивилизацията“.

Но сцените, на които заставаше, бяха непредвидени – гост вокал на „Хиподил“, водещ на „Полет над нощта“ по БНТ, дори регистриран чатър в сайта за запознанства „Сладур“. На последното място е публикувана и една от типичните му речи:

„Гаджето ми не е ревниво. Тя просто е олицетворен на джеластивието. Споменавам я не случайно. Да е ясно отначало. В пълна сила ми е инъф една Проклетия. Както ù е Секънд Нейма. В предния, естествено, изтрит от нея профил, бях написал горе-долу следното. Че и ние, и вие сме тук поради една нарочност. И не си правете труда да играете Единствената и Неповторимата. Както, за съжале, ви е приучила мама. Колкото тя е Невъзможната и Небивала незаменимост, толкова и вие. Тук сте, защото иде реч за надрапването. На кекерицата. От която и гледна точка да погледнеш, и от мъжката, и от женската – тя е напред. Не тоя, който я драпа. ‘Ма ний, завалийките, все си мислим, че Невърмайнда тъдява, при мисленето ш’дойде овреме. Та тъй, успешен лов, пичове! Момичета, я се огледайте! Не бягате ли прекомерно бърже?“

В интервю за лесбийски сайт ръси остроумия без всякаква политическа коректност и на ръба на нонсенса: „Не познавам жени, които бият гората. Лес Бийки.“ И: „Сумистите си бръснат нозете. За де не ги бъркат с феминистките.“ На някои въпроси отговаря с: „Поникога.“

Всъщност речта му беше речта на гимназисткото неподчинение – пълен със съкращения и неологизми. Неологизмите му често ползваха морфеми от различни езици, а шегите – невинаги с ясна цел и посока.

Със сигурност не беше типичен автор, макар че с името му излязоха три смешни книги – „Нещо за четене: Кембълът“, „Нещо за четене 2: Ледоход“ и „Как свалих 24 килограма без диети и глад“. За една от книгите си казва: „Книгата ми не е точно автобиография, или е хипер страшно, такова дрехонастръхвателно или е супер смешно. Не е номерът да изкарам кинти от това. То е като с музиката. Имам издадени 7 албума, два пъти съм бил най-продаван в България, какви ли не класации съм печелил. Пиша музика, текст и аранжимент, пея, от време на време и свиря на който инструмент искам. Значи като направя едно парче, вече не ме интересува неговата съдба, то не е мое. Знаеш ли, среща ме някаква в Созопол и ми казва: „Тая песен, благодаря ти за нея, е написана за мен.“ Значи тя е нейната песен, не е моята.“ На друго я определя като нещо средно между Бранислав Нушич и Стивън Кинг.

Беше един от виртуозите на каламбура – сякаш тренираше обстойно всяко мускулче на езика си. В интервюта обясняваше прякора си с бутафорни етимологии („Като играех футбол и бях дебел, ме наричаха Ш…кембъл… Ш… кембъл…“)

Затова не е странно едно мнение, изказано във форума на „Дума“ ден след смъртта му: „Четох във вестниците, че до последно се е шегувал, дори с лекарите в „Пирогов“, когато са го питали къде го боли, малко преди да почине! Бог да те прости! Беше истински…!“

Йордан Ефтимов е български поет, литературен историк и критик. Главен асистент по теория на литературата в Нов български университет, София. Доктор по история на българската литература с дисертация на тема „Проблеми на символизма в творчеството на Иван Андрейчин, Иван Грозев, Димо Кьорчев и Димчо Дебелянов“ (2008). От 1993 г. с прекъсвания е редактор на независимото седмично издание за култура „Литературен вестник“. Автор е на стихосбирките „Метафизика на метафизиките“ (1993), „11 индиански приказки“ (1997), „Африка/Числа“ (1998), „Опера нигра“ (2001) и „Жена ми винаги казва“ (2005), а също и на научнопопулярните книги „Антична литература“ (2001) и „Модернизъм“.

Коментари (1)

- 09-04-2011|Анелия Шишкова

Беше интересна персона. Чешит. Хареса ми определението на Йордан Ефтимов „уличен философ“. За съжаление в мен не успя да породи симпатия, но може би не е и искал.

Дарина: „дух и очи“

Автор: Неда Антонова

Дали защото излъгах мама, че заминавам с приятели за десетина дни на Мальовица, или може би съдбата не беше съгласна да предприема обещаното ми от Асенов годежно пътешествие до Египет (сватбеното засега се отлагаше поради нежеланието на Асенова да даде развод на мъжа си) таксито, с което летях към аерогарата неочаквано катастрофира. Останах жива, но ме извадиха от колата в насипно състояние. След като проявиха необясним за мене ентусиазъм, лекарите успяха да сглобят доста добре пъзела на красивото ми – дотогава – тяло, да го положат благоговейно в чисто ново гипсово корито и да ме успокоят, че се налага да остана напълно неподвижна едва девет месеца. „Само някакви си 270 дни. Но не мисли, че изцяло сме те приковали към гипса. Не. Очите и устните си ще можеш да движиш.“

Мама се опитваше да споделя нещастието ми – напусна работа и се превърна в моя прислужница, болногледачка и бодигард: хранеше ме, миеше лицето и достъпните части на тялото ми, пускаше музика, цензурираше телефонните ми повиквания (вече познаваше гласа на Асeнов) и любезно отклоняваше молбата на състудентите ми за посещение. Изключение правеше само за Делян. Той единствен от университетските ми приятели получаваше стипендията „Конрад Аденауер“ и това силно го издигаше в очите на мама.

В началото Дельо идваше у дома, сядаше до леглото, разказваше ми вицове или имитираше преподаватели, но после изведнъж изчезна, пропускайки да ми спомене – навярно от деликатност – че като член на международна студентска експедиция заминава на разкопки някъде в Месопотамия.

Всичко започна с това, че ми се искаше да умра. Никой не подозираше желанието ми и не можеше да му влияе. Затова аз спокойно – в продължение на две-три седмици – всеки ден си представях как в точно избран от мене момент рязко напускам леговището си, („три, две, едно, старт!“ ), как рухвам на пода и се разпадам на части, как душата ми кръжи над частите, а после свободна отлита в небитието, където нямаше да има ни болка, нито грозните като на робот движения, които знаех, че ме очакват след оздравяването, за което никой обаче не даваше гаранция.

Виждах и погребението си: мама се опитва да побере в дрехите ми наръчът стърчащи кости; цялата нощ след това плаче, но на сутринта все пак ме гримира; после някой просва върху лицето ми бяло платно и ме оставят да лежа в ковчега, затрупана с пръст и да чакам плъховете да изгризат малкото останала по костите ми плът…

Толкова често и така подробно си представях собствената си смърт, че взех да приемам видението си като спомен.

По едно време най-неочаквано стигнах до прозрението, че щом тъй и иначе ще трябва да лежа сама и на тъмно, защо да не го правя в коритото си, щом става дума само за някакви си 270 дни…

Помня, че се събудих като човек, който след като вече е умирал веднъж, не намира достатъчно основателен повод да го направи отново. Така че ми оставаше единствената възможност: да живея. Усетих бодрост, необясним прилив на сили и бурно – почти вдъхновено – желание да действам. Имах на разположение цялото време на света и можех да го посветя само на себе си.

Тогава реших през тези девет месеца принудителна и пълна неподвижност да … обиколя света.

Щях да започна от Египет и да се движа по часовниковата стрелка, докато отново се върна там – в курорта „Шарм ал шейх“ край Червено море, където искаше да ме заведе Асенов.

Отделих известно време да начертая маршрута. Разполагах с доста информация за историята и географията на любимите си места и държави – винаги съм била любопитна към всичко съществуващо – и с въодушевена лекота скрепявах във фантазията си пейзажи, случки, чувства, образи на хора, които никога не съм виждала, но бях сигурна, че те някъде съществуват…

Първата седмица от околосветското си пътешествие посветих на куфарите и покупките: настоявах будилникът да ме вдига още в шест сутринта, за да имам на разположение поне двадесет часа на ден за обиколка из моловете. Мислено навличах удобни дрехи, нахлузвах леки обувки и хуквах из града: пресичах на червено, отвръщах на шофьорски псувни, усмихвах се на случайно срещнат мъжки поглед… А вечерта се прибирах натоварена с пакети и вмирисана на пот и козметика. Мятах си един душ и щастлива се просвах в леглото…

Вече знам: видяното чрез въображението може да бъде по-осезаемо от физически преживяното.

След един такъв фантазен рейд по магазините през нощта усетих лека топлина да се разлива по окованото ми в гипса тяло. Дишането ми започна да се променя – представях ли си, че тичам по кръстовищата или след потеглящия автобус, усещах как дъхът ми се учестява, лека пот избива по челото ми и ме спохожда едно от най-редките ми дотогава състояния: огладнявах. Мама се радваше на апетита ми, но не можеше да си го обясни.

Тя дори не подозираше, че сега аз живеех толкова наситено и енергично, както никога преди това.

И така – още втория месец си купих билет за Кайро, метнах раницата на гръб, повлякох куфара на колелца, пофлиртувах с митничаря на летището и вечерта на другия ден вече се друсах в автобуса към западния бряг на Нил.

Гиза, пустинна нощ, луна и пирамиди… И мургав екскурзовод, чийто магнетофонен разказ бе предназначен за неинформирания турист. Отделих се от групата защото имах нужда да видя невидимото:дълбоката и здрачна душа на вековете, където се мержелееха хилядите изпечени тела на древни каменоделци, оформящи блоковете на пирамида само с медни длета и чукове от базалт. Виждах светлината на маслените лампи с ленен фитил, под чиято трепкаща светлина те работят и нощем, и въпреки примитивните си инструменти – дърводелски ъгълник, отвес и връв – работата им се отличава с точност до милиметри… Чувах ритмичните удари на скала о скала и нисък протяжен звук, подобен на песен със стиснати устни… В далечината проблясват огньовете на временните им села, струпани край строежа, където клетниците угасваха на пределната възраст 37 години…

И ме лъхва студеният предутринен дъх на пустинята…

Дните, прекарани около пирамидите, се оказаха толкова изтощителни за крехката ми физика, че една сутрин мама изплашена поднесе към лицето ми огледалото: „Погледни се! Стопила си се! Само дух и очи! Какво става с тебе!“

Засмях се и поисках двойна закуска. Как да ѝ кажа, че вече пътувах към Великденските острови.

Пътувайки на ум, човек понякога изпреварва времето. А много е досадно да седнеш и да чакаш времето да те настигне. Усетих тази досада заедно с една лека спазма, преминаваща напоследък все по-често по цялото ми тяло. Или по-скоро сърбеж. Все едно тялото ми казваше, че има нужда от промяна. „Направи нещо!“ – молеше ме то.

Много преди да изтекат обещаните от лекарите девет месеца аз усетих непреодолимата необходимост да стана и да вървя. Наистина. Физически. Просто тялото ми настояваше за правата си.

Лекарите се съгласиха – отначало със съмнения, а после с изненада. Те имаха своите научни обяснения за чудото на моето възстановяване, но само аз знаех истината: не позволих на нещастието да промени мислите ми! Защото приех за шанс онова, което ми се случи!!

С тази констатация миналата седмица започнах книгата, описваща боледуването ми. Вчера се видях се с Делян и му дадох да прочете първите десетина страници – разказ за пътешествието ми в Египет. Той не можеше да повярва:

– Ей! Ама ти наистина си била там?!

Сигурна съм в едно: човекът може да бъде навсякъде, където поиска, стига да знае къде иска да бъде!

Неда Антонова е завършила Института за култура в Санкт Петербург. Работила е като журналист; редактор в художествената редакция на Военно издателство „Св. Георги Победоносец“; писател в групата на военните писатели и композитори при МНО. Основател на сп. „Отечество“. Член на СБП от 1983 г. Автор на стихосбирката „Повторими неща“; на тетралогия исторически романи „Памет“: „Войната свърши в четвъртък“, „Не умирай вместо мен“, „Ангела“, „Приют за щастливи“, както и на други романи.

В очакване на курвата

Автор: Светослав Терзийски

В магазина за електроматериали имаше продавачка, старец и младеж. Старецът стоеше между младежа и продавачката, страшно загледан в някаква крушка и беше там само за да пречи. Продавачката гледаше през него по посока на младежа и от няколко дълги секунди вече знаеше, че е хубав. Тя беше тъпа, самата тя казваше, че е тъпа, но готина и затова за простите неща не бъркаше. Имаше нещо сбъркано във вида на младежа. Беше облечен с работен гащеризон на БТК, който му беше голям – ръкавите и крачолите бяха навити и по всичко си личеше, че отдолу е чисто гол. Все едно тайно се беше намъкнал в чуждата дреха и елегантният му врат учудено се проточваше над яката. Отдолу, през крачолите, се подаваха тънки загорели глезени с тъмноруси косъмчета, а на краката имаше странни кожени сандали, каквито, според нея, би трябвало да носят норвежките педераси. В желанието си да ускори изчезването на стареца продавачката се облегна на масата и гърдите ѝ застанаха под носа му, задавайки въпроса „кво?“. А гърдите ѝ бяха толкова кръгли, издаваха една приятелска покана да ги хванеш в шепи и да ги държиш дълго време, затворил очи. И така нямаше да видиш малките ѝ очета и голямата месеста уста, която непрестанно помръдваше по един вулгарен начин, дали от дъвченето на дъвката, дали като четеше някой етикет. Ако не беше толкова забързан и притеснен, младежът наволя щеше да съзерцава това устище и сигурно би го оприличил на някакъв втори, по-малък задник, в горната част на тялото.

Но младежът, който се казваше Емил, наистина бързаше и, леко избутвайки стареца, попита:

– Извинете, имате ли мултицет?

– Мултицет ли? Ами не знам… Я чакай малко.

Тя изчезна в друго помещение откъдето се чуваше как говори с някой по телефона, питайки какво е мултицет. Отчайваща работа. Емил се надяваше, че в магазина ще намери мултицет и че някой ще му обясни с две думи за какво служи и как се работи с него. Като човек на изкуството той презираше всички джунджурии с копчета и жици и подценяваше тяхното коварство. Той измърмори нещо от рода, че няма нужда и понечи да си ходи, но продавачката го спря и продължи яростно да издирва мултицет, от което си пролича, че изобщо не е безкористна. Когато не се намери мултицет в магазина тя се ангажира да поръча от някакъв склад и беше толкова властна в намерението си, че накрая Емил взе листчето с телефона, което тя написа, мърдайки огромните си влажни устни. Така се случи поредното глупаво и ненужно събитие в този несмислен ден.

Емил излезе набързо и се запъти към апартамента на Курвата без мултицет и без никакъв план за действие.

Нека сега отговорим на наболелите въпроси – коя е курвата, за какво е мултицетът и за какво изобщо става въпрос в това литературно произведение.

Курвата е любовницата на господин Бастун, а господин Бастун е нещо като съквартирант на Емил, а Емил е на двадесет и шест години и това лято завърши Художествената академия. Като млад, човек обикновено е хубав, но Емил беше още по-хубав. Всичките му части бяха правени с едно особено внимание и сглобени с лекота, така че не се набиваше на очи, но минавайки покрай хората той оставяше приятно чувство, като аромат на ментова дъвка, боров терпентин и изпрана риза. Беше източен, с тесни стъпала, но дланите му бяха здрави, заради работата с чука и длетото. На фона на цялата тая идеалност единствени не се връзваха очите му и не защото бяха грозни, напротив – те бяха излишно, женствено красиви и не можеха да се сравнят с нищо друго, освен с очите на сърна. Това всъщност е тъпото.

Емил много обичаше да ходи по гащи или завит с парче чаршаф и да шляпа бос по каменните плочи в коридора. Плочите бяха наистина древни, на повече от сто години и толкова мръсни, че тяхната мръсност прехвърляше смисъла на думата, така че това бяха най-съвършените плочи в най-древната студентска бърлога в София. Къщата беше едноетажна, с високи тавани, строена около 1890-та и незнайно как оцеляла до сега. Стоеше сбутана в дъното на голям двор, с два мощни ореха, които я криеха от погледите на нечестивите. Освен орехите имаше някакви храсталаци и няколко криви плодни дървета, поливани от древността до сега само с пикня. Вътре къщата се състоеше от коридора с каменните плочи, по протежение на който имаше осем врати, зад които имаше осем стаички, където осем пъти по осем се бяха сменяли различни хора, все млади. Нито един човек не беше остарял в тази къща, не я бе заразил с миризмата си на тление, така че дори от най-прашасалите древни ъгли струеше аромата на предстоящ, неупотребен живот. Мишките, голите охлюви и дори хлебарките отдавна бяха потърсили други по-перспективни домове и освен действителните квартиранти, къщата се обитаваше единствено от духовете на млади мъже с остри адамови ябълки и девойки с много косми под мишниците. И от господин Бастун понякога.

Когато преди няколко години Емил се нанесе в къщата, неговият предшественик му завеща всичко, което имаше в стаята, сиреч почти нищо освен триножника, големия таблен креват и стотината празни бутилки. Само една вещ изглеждаше подозрително нова и изправна, една електрическа печка – печката на господин Бастун. Емил прие печката и задължението всяка сряда да отключва съседната стая и точно в 10 часа да включва печката. В стаята имаше легло, сгъваема масичка и два стола. Пердетата бяха плътни, никога неотваряни, а матракът на леглото гол и изпънат. Приличаше на последната обител на наскоро починал отшелник. Древният дъсчен под беше смразяващо чист и вътре не миришеше на нищо. Нищо! Затова Емил никога не се заседяваше в стаята, само включваше печката и бързо излизаше. Защо трябваше да пуска печката и през лятото това не го вълнуваше, това беше част от вечния ритуал на къщата и не подлежеше на коментар и промяна.

В дванайсет часа пристигаше самият господин Бастун, а след десет минути и неговата любима – госпожа Бастунеса. Тези хора бяха наистина удивителни заради неподходящия начин, по който изглеждаха. Не е нужно да се описват и двамата, защото си приличаха, все едно са мъжкия и женския вариант на едно същество. Господин Бастун винаги носеше костюм, всъщност той беше един вървящ костюм и не беше много сигурно има ли човек вътре. Вървеше бързо, но поради високия си ръст изглеждаше флегматичен и крайниците му май не се прегъваха там, където трябва. Освен това беше леко кривоглед, така че създаваше усещането, че отива някъде другаде. Но имаше пригладена, акуратна коса и много хубави лъскави обувки, също така и много големи. Разбира се, този човек нямаше определена възраст, като чичовците от картинките в детските книжки. Ако попитаме някое дете това добър чичко ли е или лош, детето би се зачудило, защото господин Бастун не ставаше за мразене също толкова, колкото не ставаше и за обичане. Поне на външен вид. Облечете господин Бастун в женски дрехи, но не му слагайте никакви гърди и ще получите госпожа Бастунеса.

Ето тия две същества се срещаха всяка сряда, всеки месец, всяка година, откакто Емил живееше в къщата. В началото той се ослушваше да дочуе звуците на страстта – скърцане на креват, грухтене, пъшкане или поне разговор, но от съседната стая не се чуваше абсолютно нищо, както и не се откриваха никакви следи от човешко присъствие, след като любовниците си тръгнеха. Дали всъщност бяха любовници? Можеше да са извънземни или членове на някаква много малка секта само от двама члена, които всяка сряда извършваха своя ритуал. А те си тръгваха точно в четири часа – първо госпожа Бастунеса и пет минути по-късно – господин Бастун.

Емил бързо свикна с техния ритуал и престана да им обръща внимание. Той имаше да рисува, да изучава сексуалното поведение на жените чрез експерименти и да допълва колекцията от празни бутилки. С други думи Емил трябваше пълноценно да изживява студентския си живот. Някъде по средата на същия този студентски живот Емил разбра, че не може да носи много на пиене, не можеше да спи с някое момиче, с което се е запознал същия ден, изобщо не беше човек, създаден за бурно веселие. Не беше лаком. Самият той беше направен с по-малко месо, с повече кост и сухожилия, което му позволяваше дълго време да стои в някоя неудобна за хората поза и да съзерцава нещо. Но не беше някой мистичен сухар. Обичаше да направи много палачинки и да седне с гаджето си на масата в двора, да мажат палачинките с мед, с течен шоколад, по някой път и с майонеза или топено сирене и бавно да ядат, говорейки си за маловажни неща. Обичаше да гледа как се свечерява, когато навън е топло и бученето на големия град полека заглъхва, а в душата му не се обаждаше нито един тревожен глас. В сърцето му, малко над палачинките, се настаняваше спокойствието на щастливеца, който е толкова млад, че е практически безсмъртен и единственото, което чакаше, бе да падне пълния мрак, така че почти да не се виждат и да се чува само ленивия глас на девойката. А тя се хвалеше, че е убила комар.

Хората като Емил обикновено са ранобудни, но той не беше като тия хора. Когато нямаше работа ставаше към единайсет и шляпаше бос по каменните плочи на коридора. Тяхната студенина го събуждаше, а това, че бяха излъскани от хилядите боси стъпки преди него, му вдъхваше оптимизъм, че животът ето сега започва. Къпеше се със студена вода, после се изтриваше с чаршаф, навличаше дънки и риза и отиваше по-надолу по улицата да пие кафе. Обикновено си носеше скицник и дебел молив, за всеки случай, ако му се дорисува. Така както си седеше, Емил изглеждаше по-хубав, отколкото е необходимо – като изпрано светло петно от мръсната шарена риза на околния свят. Но така както не беше лаком за удоволствията на живота, така не беше и особено суетен, и затова не усещаше погледите на жените, които го стрелкаха косо. Емил си седеше и нещо си мислеше. Мислите му бяха предимно ведри. Само това последно лято в мислите му започна да се промъква и малко безпокойство, защото големият живот най-накрая трябваше наистина да започне. Трябваше да се раздели с любимата си стая в старата къща и май затова му беше мъчно най-много. Лятото отиваше към края си и всеки ден беше златен, удовлетворяващ, засищащ като палачинка, намазана с прозрачен мед.

И ето, че в сряда беше станало вече един и нещо, а Емил още пиеше кафе и си бърбореше с барманката. Ами печката на господин Бастун? Даде си сметка, че нито веднъж не беше пропуснал да изпълни задълженията си, а ако му се налагаше да отсъства, оставяше печката на някой от съквартирантите. За какво всъщност им е тая печка? Вярно, че в къщата дори през лятото беше хладно… Скоро Емил забрави за господин Бастун. Мислеше си, че днес може би е най-хубавият ден от лятото. Времето сигурно щеше да се разваля и на хоризонта застана прашна ивица, която щеше да стане пурпурна на залез. Всичко беше толкова просто и красиво, че Емил реши да не мърда от стола. Целият огромен свят, с цялата си светлина, шумове и миризми, беше дошъл при него, така че Емил нямаше къде да ходи. Ако имаше още два лева нямаше да си тръгне и щеше да дочака залеза да оцвети с могъщата си червенина прашния край на света.

Реши да прескочи за някой лев до вкъщи и да се върне.

Тъкмо беше намерил някакви смачкани левчета в един джоб, когато чу първия шум от стаята на господин Бастун. Първоначално не разбра какво е, но скоро осъзна, че оттатък някой плаче. Не просто плаче, някой ридаеше – безкрайно, горчиво ридание, прекъсвано от хълцане и секнене. И гласът беше мъжки. Ако оттатък не се беше настанило някое привидение, то значи ридаеше господин Бастун.

Емил понечи веднага да отиде в другата стая и да види какво става, може би да помогне, но после се спря. Не знаеше какво може да види вътре, всъщност какво право имаше да влиза? Това си е тайният живот на господин Бастун. Но вече не му се ходеше да гледа залеза. Мъчителното ридание на господин Бастун го притегли към себе си и не го пускаше да излезе. Емил взе скицника, тръшна се на леглото и започна да си драска безсмислици.

Всъщност чакаше да стане нещо и то стана. На вратата се почука и преди Емил да каже „да“, се появи самият господин Бастун във вид, в който Емил не можеше да си представи, че ще го види. Господин Бастун беше без сако, с разкопчана риза, извадена от панталона, а отдолу по потник. Потникът беше накапан от сълзи и лиги, а под мишниците на ризата имаше два полумесеца пот. Потта миришеше на мъка, на нещо интимно и непристойно, което не е за показване – натрапчива телесна миризма, която обгражда отвсякъде и те прилепва към себе си.

– Приятелю, имаш ли да ми дадеш една цигара – помоли господин Бастун и се подпря на вратата.

Емил затършува из някакви кашони и намери смачкано Виктори. Докато подаваше цигарите на господин Бастун, забеляза, че той всъщност не е толкова слаб, имаше цицки и малко шкембенце, смъкнато под колана. С разкопчаната риза и потника изглеждаше разгулно разсъблечен.

– Може ли да поседна при тебе да си изпуша цигарата – каза господин Бастун и седна в края на леглото с чинно прибрани крака в големите лъскави обувки.

– Извинявай, мойто момче, но какво мойто момче си ти, ти си голям мъж вече и прощавай, че ме виждаш в това състояние, но аз съм разбит човек. Аз съм един разбит човек. Тази мръсна курва ме разби. Мръсна курва. Тя ми еба майката. Чудиш се как мога да я наричам така? Аз искам да я нарека с ней-долните и най-гадни имена. Искам някак си да я наплюя, да я принизя, да стане едно малко нещастно курве, парцал, боклук. Не може повече тя да е най-важното нещо за мене. Не може тя да е всичко за мене, целият ми живот. Това ли ми е отредено. Курва мръсна…

Понеже не знаеше какво да направи, Емил бръкна под кревата и намери половин шише забравена водка.

– Това сигурно е мойта присъда, приятелю. Това е мойто наказание. Ето там в оная стаичка аз да разбера какво е любовта. Ето там през ония изкорубен таван аз можех да се качвам на небето и да се разхождам, там беше мойта стартова площадка за излитане в космоса. Събличахме се чисто голи и лежахме на голия матрак един до друг, а на тавана ми се прожектираха най-хубавите филми в целия живот. Това, приятелю, са мечтите.

– А нищо друго ли не правехте – попита Емил и изведнъж се почувства много глупаво.

– Ами правехме. За секса говориш, нали. То всички правят. Все едно е задължително. Но ние можеше и да не правим. Не разбирахме кога правим и кога не правим. Това е любовта. Секс през цялото време, всичко е секс и яденето на семки също.

Докато Емил наливаше водка, през ума му мина баналната поговорка – по дрехите посрещат… Значи освен, че в костюма на господин Бастун имаше човек, но и в човека имаше страсти и мъка.

– Всичко свърши, мойто момче, всичко свърши ето сега, ето в тоя момент. Защото тия неща са трошливи. Както любовта изглежда вечна, така свършва в един следобед, умира за десет минути с пяна на устата. Ти знаеш ли, че ние никога не сме се уговаряли за тия срещи, може би само в началото, първите една-две години. Нямаше нужда от наговаряне, защото самата любов е заговор… Всъщност случвало се е един или два пъти тя да не дойде, но аз знаех, убеден бях, че е имало някаква важна причина. На детето ѝ вадиха сливиците веднъж, а другия път не помня какво беше… А мойта жена е много разбрана. Всъщност не съм си задавал въпроса дали жена ми нещо знае, дали нещо усеща. Аз съм много точен човек и много внимавам – сигурно за това никой нищо не е разбрал… Нали знаеш колко са гадни хората. Какво им влиза в работата на хората да ме следят какво правя. Това си е моят таен живот. Тая стаичка оттатък е моята единствена територия. Никой няма право да влиза на мойта свещена територия. Никой!

Емил видя, че господин Бастун си е изпил водката и му наля още. Искаше да направи нещо, да отвлече вниманието му, така че да не говори повече. Също му се искаше по някакъв начин да му помогне. Може би не само от съчувствие, а повече от погнуса, така както би настъпил гърчещ се умиращ червей – да прекрати мъките му, но и да не го гледа как се гърчи.

– Може би нещо пък ѝ се е случило, затова не е дошла – каза Емил, като пак го споходи усещането, че говори пълни глупости.

– Не, мойто момче. Не е. Всичко усещам аз. Ти знаеш ли как я познавам тази жена. Майка ѝ не я познава така. Тоя, който обича, знае едни неща, които за другите са невидими. Оставила ме е мръсницата, гадната курва, оставила ме е…

– Но защо я наричате така, все пак…

– Ох приятелю, какво разбираш, ти… То и аз какво разбирам от тоя живот, ама ти. Моля ти се, не ми се сърди. Може ли още малко водчица.

Господин Бастун се напиваше бързо, както се напиват отчаяните, само че при него изглеждаше по-неприятно. Емил не можеше да го гледа повече как седи превит надве в края на леглото и леко се поклаща. Освен съчувствието и погнусата Емил изпитваше и още нещо, и то беше възмущение. Не можеше това да е животът, не можеше това да е любовта. Ситуацията се нуждаеше от спешен ремонт, и планът за този ремонт за миг се очерта в главата на Емил.

– Слушайте, намислил съм нещо. Ще отида и ще и кажа, че я чакате.

– Изключено, тя си е в къщи, мъжът ѝ е там, не прави глупости!

– Все ще измисля нещо, кажете ми адреса!

– Момче, не се забърквай в този ужас, това си е моят ужас, мойто наказание. Тези неща не се оправят, не се лекуват. Ако отидеш ще наруша мойта част от договора – никога никой външен да не се намесва.

– А пет години кой ви пускаше печката – каза Емил и тропна празната бутилка на масата.

Господин Бастун се прекърши още повече – явно споменаването на печката разрови спомените. Взе дебелия черен молив и скицника, и начерта една наистина акуратна карта.

Нататък нещата тръгнаха лесно. Съседът по стая след лекции работеше за БТК и имаше фирмен гащеризон, стълба и куфар с инструменти. След половин час Емил, екипиран като телефонен техник, стоеше пред вратата на госпожа Бастунеса и се канеше да позвъни. Беше решил да импровизира и не мислеше, че ще е трудно. Заради приятната външност хората винаги му се доверяваха. Всъщност трябваше само за момент да доближи госпожа Бастунеса и да мушне в ръката ѝ предварително написаната бележка.

На вратата се появи едър приличен мъж с дебели очила и с добродушно хитър вид. Определено изглеждаше по-симпатичен от господин Бастун. Човекът любезно повдигна вежди и цялата стратегия на Емил стана на пух и прах. Никога не се беше чувствал толкова неудобно. Изведнъж се видя отстрани в големия гащеризон с навитите крачоли и екзотичните сандали на босо. Какъв смях! Стоеше на стълбата и развиваше капака на някаква кутия на стената в коридора, която беше пълна с жици. Внимателният домакин крепеше с една ръка стълбата, а с другата поемаше винтчетата от Емил. Скоро щеше да настъпи мигът на истината.

Всъщност не мога ли да зарежа всичко, да грабна стълбата и да побягна – си помисли Емил. Но не можеше. Сам се набута в тая история. Господин Бастун, който седеше сега пиян на леглото му и го чакаше, беше го предупредил да не се меси.

Емил отвори капака и се загледа в жиците, които му заприличаха на червата на изкормена животинка. Мъжът също гледаше ту в отворената кутия, ту в Емил.

– Младеж, нямаш ли някакви други инструменти в куфара. Според мен за тази работа трябва поне един мултицет.

– А, долу в колата е май, ще сляза да потърся – избърбори набързо Емил и затича надолу по стълбите. Това за мултицета беше истинско спасение, имаше спешна нужда да си събере мислите. Според Емил мултицетът представляваше някакъв вид отвертка и можеше да се намери в близката железария. Той изтича дотам, но както заем вече, мултицет не се намери. Тръгна обратно към дома на госпожа Бастунеса. Улицата изведнъж му се видя ужасно прашна и самотна, а той, предрешен като глупак, отиваше да довърши започнатата глупост. Какво ли правеше клетият пътешественик из космоса – господин Бастун.

Благородните начинания обикновено прекъсват по средата, докато идиотските са карат докрай. Емил нахълта в апартамента на Бастунеса без никакви идеи, но изпълнен с решителност. Може ли до тоалетната? Може. Мъжът на Бастунеса скоро щеше да даде дефект и Емил трябваше да побърза. Минавайки покрай кухнята съзря Бастунеса в облак пара. Тя го позна веднага и нямаше нужда да предава бележката, само прошепна с устни – той чака. После Емил избърбори някакво извинение, прибра си багажа и затича надолу по стълбите.

Свобода, свобода, свобода! Само миризмата от потта на господин Бастун да не го преследваше.

Емил вървеше бързо, а стълбата го удряше в глезените. Здрачът прииждаше и един неочакван, студен вихър хвърли в лицето му шепа прах и няколко жълти листа. Не беше ли рано за тези жълти листа или всъщност вече му беше времето? И какво ли правеше сега господин Бастун. Какво ли?

Когато Емил отвори вратата на стаята, видя точно насреща си господин Бастун напълно облечен, с акуратен възел на вратовръзката и леко червени очи. Интересно, но по костюма му нямаше нито една гънка.

– Извинявай приятелю, че стана свидетел на тази грозна сцена, не съм очаквал от себе си такова нещо. Изчаках те, за да се извиня, сигурно няма да се видим повече. И да ти благодаря за водката. Тая водка май ме спаси, тая водчица… Време е да си тръгвам. Прибирам се при семейството. Тука свърши. Времето за мен тука свърши…

– Но оная жена след малко ще дойде. Какво да я правя като дойде?

– Ех, момче, нали ти казах да не се бъркаш, нали ти казах, че това е само мое наказание. От такава ситуация никой не излиза чист…

Господин Бастун извади портфейла си, защипа няколко банкноти и ги остави на кревата.

– Вземи да се почерпиш, както ти ме почерпи с твойта водка. Тя ме спаси. Или я по-добре си вземи гаджето и заминавай за морето. Времето още е хубаво. Замини, човече, замини наместо мен, направи това, което аз не направих…

Всъщност господин Бастун не беше толкова трезвен, колкото изглеждаше. Гласът му накрая затрепери, а очите пак се наляха със сълзи. С него повече не можеше да се говори. Емил се отмести от вратата и покрай него прошумя костюмът заедно с покъртения си обитател.

Емил бавно премина по коридора, прекоси градината и излезе на тротоара пред разбитата порта. Господин Бастун се отдалечаваше надолу по улицата и се беше смалил до размерите на рисувано човече от книжка с комикси. Краката му се прегъваха напред, но и малко назад, което е забележително и рядко срещано явление. Не беше ли чудно, че по същото време, на същата улица, се появи още една такава походка.

Не, не беше чудно. Просто от другия край на улицата се задаваше госпожа Бастунеса.

Време за губене нямаше. Всеки момент Бастунеса щеше да дойде, а Емил по никакъв начин не искаше да я среща. Набързо метна в раницата си малко дрехи, скицника и дебелия молив, и друго какво… Всъщност триножника е редно да го остави. И печката на господин Бастун също трябва да остане. Парите, оставени на леглото, прибра в джоба си.

Емил не се и замисляше какво всъщност прави, защо си събира багажа като за напускане. Просто трябваше да тръгва, не можеше да седи повече в любимата си стая. Стаята беше заразена от натрапчивия мирис на Бастуновата пот, подът беше накапан с лиги. Времето му в тази стая, колкото и хубаво да мина, беше изтекло.

Тръгна напряко през квартала по уличките с високи, почернели от времето кооперации. Преди пет години, когато дойде в София, тия сгради го привличаха магнетично и същевременно го изпълваха с боязън, а сега Емил вече ги познаваше. Прозорците светваха един след друг, а вътре някакви хора четяха вестници, млади жени по хавлии притичваха към банята, немлади жени носеха тенджери. Кой ли ще е моят прозорец – си мислеше Емил. Когато стане на годините на господин Бастун, сигурно ще има прозорец, а може би и костюм. Би могъл да се зарече цял живот да ходи завит с парче чаршаф, но знаеше, че няма да стане. Човек отстъпва пред живота, по някое време се предава и после се прибира за вечеря. При семейството.

Накъде сега, си мислеше Емил. Да се обади на гаджето си – не!

Да хване влака за Бургас, да си намери компания и да се напие – не. Да обикаля безцелно по улиците – той всъщност това и правеше. От известно време пръстите му мачкаха едно листче, мушнато заедно с дребните банкноти в джоба. На листчето, освен номера, пишеше – железария, мултицет, цеци. Железария, мултицет, цеци. Емил може би не знаеше, но краката му вече вървяха натам. Дали щеше да се обади? Със сигурност!

Хладният вятър побутна Емил в гърба и го накара да се забърза. Той вървеше с леките си крачки, с празна глава и единственото, което си представяше, беше как членът му потъва в огромната уста на цеци.

Между многото си други ангажименти Светослав Терзийски пише и проза. Автор е на сборника разкази „Безпризорни ангели“ (изд. „Жанет 45“, 2008), части от който представяме тук.

Читателят, който не чете

Автор: Владимир Трендафилов

От 1989 г. ни делят вече почти две десетилетия, а литературата ни избягва да погледне сериозно на важните си въпроси. Или ги заобикаля, или предпочита дребните отговори. Така че въпросите си стоят и наедряват. Какво става в българската литература оттогава насам? Става ли нещо? Чете ли я някой? Има ли я въобще? И малко по-детайлно: Пише ли се в момента у нас голяма или поне добра литература? Колкото по-дълго време минаваме без добри отговори на първия от тях, толкова по-склонни ще сме да отговаряме на останалите с по едно драматично „не“. Свикнем ли с драматизма, следващата стъпка ще е апатията.

Горните думи звучат може би малко апокалиптично, като извадка от кредото на главния герой в „Разруха“ на Владимир Зарев, но ги нямам предвид в тази светлина. Първо, литературната ни ситуация е преходна, а апокалипсисът, знаем много добре, чертае финален период, не преходен. Второ, факт е, че българска литература продължава да се пише. Издава се. При това с по-голяма гъстота и на повече места, отколкото преди. Трето, няма беда, ако у нас все по-често се говори и за „български литератури“, вместо само за „българска“ или „българската“. Това са просто три възможни погледа към един и същ писмен фонд.

Проблем е не точно литературата, а организацията на литературното поле. Едно от най-сигурните неща, които могат да се кажат за тази организация, е, че лошото ѝ състояние влияе зле не само върху разгласата и разпространението на отделните произведения, но и върху самия им текст. Някои дори проваля, а на други им пречи да се оптимизират докрай.

До преди 1989 г. нещата бяха по-ясни, поради държавно-идеологическия регламент, който подреждаше всичко под себе си и го разпределяше по разни оградени места. Институти, творчески съюзи. Белене. Класиката беше в учебниците. Кандидат-класиката на съвремието се изказваше по телевизията и залежаваше в книжарниците. Тук-таме изникваха и въплъщения на неофициалната („истинската“) класика, които се преписваха, конспектираха или внасяха на риск от чужбина. Животът на всички тези литератури течеше основно в центъра на София, но оттам тръгваха бързи нишки към останалите квартали на столицата и градове на страната. Самата централизация на системата осигуряваше светкавично разпространение и на неординерната мисъл или творба.

Известно ни е, че политическата промяна в края на 80-те не доведе просто до смяна на властта. Тя удари в сърцето организацията на властта. И я разсипа. И тъй като литературата повтаряше в общи линии тази организация, промяната удари и нея. Да вземем само институциите (за които вече накратко стана дума). Единният Съюз на българските писатели, който дотогава узаконяваше присъствието на отделния писател върху литературната ни сцена, изгуби монолитния си патент и скоро се разпадна на Съюз и Сдружение, а те на свой ред се сбиха помежду си както основните антагонистични партии в парламента. Тук-таме изникнаха и други писателски образувания. Но делът им от литературната карта на страната не достигна дори процентния дял на парламентарното присъствие вън от водещите две партии.

Превръщането на литературата в поле на групови битки с политико-партиен оттенък активира донякъде едно разнообразие от заглавия, идеи, стилове, критерии, оценки. Разби се на групи, обаче, и литературната комуникация – обменът на актуална информация, възгледи и текстове между писатели и писатели, писатели и читатели, читатели и читатели. Този обмен заописва затворени кръгове, престъпвайки много рядко границите на съответната група.

Ето част от недъзите на днешното състояние на нещата. Поради това, че литературата съществува главно в затворени враждуващи групи, малък е шансът на интересуващия се човек да добие по-широк поглед върху нея – всяка от групите си прави своя класика и я представя за единствената. Пак поради същата причина, минимални са възможностите за разгласа на отделното произведение, което трудно добива чуваемост вън от кръга си. Съвсем е деградирала литературната рецензия, която представлява много рядко нещо друго, освен реклама на съответната книга, ако е на човек от кръга, или остра критика, ако е на човек от съседния кръг.

И най-вече, писателят общува преди всичко с писатели, а не с читатели. Принадлежността му към един или друг кръг му дава по-голям шанс да издаде поредната си книга. Но същевременно затваря потреблението на книгата пак в рамките на кръга. Свежда ѝ излъчването предимно до професионалната сфера и фактически я превръща от нормално общуване с читатели в експертно занятие за свръхпосветени.

Но защо в новия период литературата изведнъж загуби значение? И дали е така? Може би е загубила легитимитет поради обслужването си на тоталитарната власт? Може пък и нещо друго да се е случило?

Две са основно нещата, от които българските писатели не се уморяват да се оплакват до ден днешен: че (1) държавата не полага грижи за културата (респективно за тях); и че (2) българинът не чете. Двете са всъщност свързани, защото ако държавата се грижи за тебе, тя налага името ти в публичното пространство и при всяко положение ти увеличава публиката. Ако пък имаш достатъчно читатели, държавните грижи са само въпрос на време. Държавата скоро ще тръгне след теб, ще се старае да те цитира, награждава и ангажира в свои дейности и структури. Защото ще разчита на твоята репутация за подпълване на своята.

Около горните оплаквания има някои неща за уточнение. Всъщност българинът чете. Но не винаги точно българска литература. И не винаги точно „литература“, според както се възприема у нас значението на тази дума.

Ще започна с втората теза. Въпреки многото апокалиптични съждения напоследък за „криза в литературата“, при това не само у нас, но и в световен мащаб, такава криза според мен не се наблюдава. Чете се както винаги, може би дори повече от всякога. В криза е по-скоро дефиницията за „литература“. Тя като че ли се разширява. Традиционно в нея сме свикнали да включваме само поезията и художествената проза. Но това в последно време става все по трудно, особено под напора на кризата в хуманитарното образование по света, процеса на преразглеждане на литературното наследство (който в САЩ и Европа трае вече над три десетилетия) и особено разгръщането на Интернет.

Що се отнася до българската литература, проблемът е по-деликатен. Дори на своя територия тя никога не е можела да се мери по популярност, например, с преводната литература. Нито сега, нито през социализма, нито преди социализма. И тъй като тук на преден план излиза отношението на читателя, ще предложа за каузата на по-нататъшното разсъждение две, по моему, аксиоми на читателския интерес:

1. Читателят се интересува повече от актуалност, отколкото от вечност, от съвременни четива, отколкото от класика. Ако дадено четиво не му въздейства, значи нещо му е попречило да го припознае за актуална литература.

Ако първото условие е удовлетворено (и само тогава),

2. Читателят се интересува повече от родна, отколкото от вносна литература. В контекста на днешния глобализиращ се свят това би могло да се преформулира и като „повече от близка, отколкото от далечна литература“.

Изводът е следният. Ако българският читател има доверие в принципната актуалност на родната му литература, той ще предпочита да я консумира нея, въпреки инцидентните разочарования. Но тъй като случаят не е този, значи читателят няма доверие в актуалността на българската литература. При това с основание, защото няма как да е иначе. Излиза, че читателят е изпреварил писателя.

Владимир Трендафилов е роден във Варна през 1955 г. Завършва английска филология в СУ „Св. Климент Охридски“, където преподава до 2001 г. Работи като редактор в „Народна култура“ (1981-1983) и главен редактор в „Български текст“ ЕООД след 2001. От 2005 г. е доцент по английска литература в ЮЗУ „Н. Рилски“, Благоевград.

Коментари (7)

- 31-03-2011|Самолет 005 - Изглежда не разбрах шегата с аксиомите…
„И тъй като тук на преден план излиза отношението на читателя, ще предложа за каузата на по-нататъшното разсъждение две, по моему, аксиоми на читателския интерес…“

На кой читател?

Има необразовани по литературност читатели – инженери, лекари, академични хора, шивачки, магазинерки, счетоводителки и т. н. Те четат забележете! - книги… Има образовани по литературност читатели, които четат литература. Това според мен е важно разграничение, защото поставя въпроса в обучеността на гражданите и селяните да четат литература, а не книги… В смисъл – не поставям четенето на литература като по-висше занимание от четенето на книги. Само казвам, че имат различна специфика. Оттук идва и неправилността на аксиомата, че читателят се интересувал повече от актуалност. Не виждам верификацията на такъв извод! Кой читател, пак да уточним, защото ние за литература ли ще си говорим или за книги?

- 10-04-2011|Magi

Ще ми се по тези въпроси да не се говори съмо въз основа на общи субективни впечатления. За читателските интереси не би трябвало да формулираме аксиоми, а да разполагаме с данни. Няма ли социологически проучвания върху четенето у нас?

- 11-04-2011|Самолет 005 - re:
Magi писа:

Ще ми се по тези въпроси да не се говори съмо въз основа на общи субективни впечатления. За читателските интереси не би трябвало да формулираме аксиоми, а да разполагаме с данни. Няма ли социологически проучвания върху четенето у нас?

Именно затова никой не говори в тази тема. Аз попитах същото, но намерих постинга си деактивиран. Внимавайте, Маги, какво питате! „Smile“…

- 11-04-2011|Златко

Кратко уточнение: „деактивирането“ не е нищо друго, освен отражение на оценките, които читателите дават на един или друг коментар. Преобладават ли негативните оценки в отношение 200% или повече, коментарът автоматично се маркира като „нехаресван“ (става блед). Това го прави програма, а не човек. Ето сега например: след като аз щракнах „харесвам“ и резултатът на горния коментар вече не е 2:0, той автоматично си връща нормалния цвят.

- 11-04-2011|Гост - re:
Златко писа:

Кратко уточнение: „деактивирането“…

Разбирам и благодаря за уточнението.

- 11-04-2011|Татяна - za izsledvanija vurhu cheteneto

Има международни и национални изследвания. Едното международно изследване е PISA, а другото – PIRLS. Като национален научен координатор за България на PIRLS’2006, мога да посоча полезни връзки, на които да има намерена информация, включително на български и на английски език.

Има и национално изследване на Алфа Рисърч, за което се съобщава на линковете.

http://www. monitor. bg/article? id=241562

http://bulgaria. actualno. com/news_295518. html

http://dnes. dir. bg/news. php? id=6114102

http://e-vestnik. bg/856

Линкове за PIRLS’2006:

http://www. iea. nl/pirls2006. html – сайт на международната асоциация за оценяване на постиженията в образованието.

http://www. iea. nl/pirls20060. html – сайт на международното изследване PIRLS’2006 – международният доклад, рамка за оценяване, енциклопедия на изследването.

- 15-04-2011|Magi

Татяна, много благодаря за тази информация!

Съвсем друго

Автор: Никита Нанков

Една дърта-предърта проскубана кукумявка – а всяка кукумявка, навършила онзи ден 573 години е точно такава, нали?, – вместо да си лови нощем бръмбарчетата, жабчетата и мишлетата, както би подобавало на почтената ѝ възраст, причаквала зад някой ъгъл окъснели минувачи и плахо питала:

– Ей, момче, ще ми дадеш ли, баби, две/пет/двайсет/петдесет[168] стотинки за телефон?

Очите ѝ изпускали зелен фосфорен огън и затова на минувача му се сторвало, че го е заговорил газов котлон, който го кани да си свари на него яйце. Той започвал да тършува из джобовете си за яйца, но според правилото на Хомски-Чомски, гласящо, че ако търсиш едно, винаги намираш друго, вадел ту монети от две/пет/двайсет/петдесет стотинки, ту монети от две/пет/двайсет/петдесет стотинки, ту пък монети от две/пет/двайсет/петдесет стотинки.

Дъртата-предърта кукумявка отново подхващала:

– Ти, баби, може вече и на сто, двеста или триста години да си и да не си в първа младост, ама и на четиристотин или петстотин да беше, за мене щеше да си си момче. Като те гледам, можеш правнук да ми бъдеш, та ще ме прощаваш, дето те заговарям така направо. Я ми кажи, обичаш ли приказки?

През това време минувачът обръщал и последния си джоб и усмихвайки се малко виновно, разпервал ръце:

– Много съжалявам, но не ми е останало нито едно яйце. Връщам се от танцова забава и там, знаете, като ни свършиха конфетите, взехме да се замеряме с яйца. Но щом настоявате така любезно, ще нагрея върху вас две-три монети по две/пет/двайсет/петдесет стотинки и ще ги глътна вместо хапчета за изпотяване. Ще ми дойдат тъкмо навреме, защото излязох запотен от танците, а през нощите вече застудява и като нищо може да ме втресе.

Минувачът изваждал няколко монети и ги слагал на зеления фосфорен пламък. А кукумявката продължавала:

– Веднага разбрах, че обичаш приказки – то на лицето ти е написано, баби. Затуй сега ще ти разкажа една хубава приказка с щастлив край, която ще те научи на много неща:

Баба и внуче

Ръсел морис – пиърс;

емпсън остин: ричардс.

Лотман, шкловски мукаржовски

хавранек юус, малиновски?

Проп тинянов – фрай,

бюлер… Трубецкой!

Дъртата-предърта кукумявка се усмихвала благо и литвала с предъртите си крила, монетите под предъртите ѝ клепачи звънвали, а минувачът си оставал на улицата с разперени ръце и продължавал да се извинява:

– Наистина ужасно съжалявам, но не ми е останало и пукнато яйце… Свършихме конфетите и – прас! прас! – почнахме с яйцата… Иначе с най-голямо удоволствие… Но още утре аз бих могъл да намеря съвсем пресни яйца и…

Щом съмвало, дъртата-предърта проскубана кукумявка влизала в една телефонна кабина, напъхвала слушалката в предъртото си ухо и започвала да пуска от очите си не зелен фосфорен огън, а монети по две/пет/двайсет/петдесет стотинки, които телефонът лапал по-лакомо и от малко кукумявче.

Скоро около кабината се натрупвала навалица. Най-отпред заставали децата; те притискали нослета о стъклото на кабината, а в ръцете си държали кошнички с пресни яйца, грижливо покрити с бели везани кърпи. Зад тях се изправяли майките и татковците, които носели купички с майонеза, гърненца с чер пипер и сол, стъкленици с олио и връзки мерудия. Най-отзад се облизвали дядовците и бабите със салфетки на врата. Те тракали с лъжици и вилици и размахвали тави, тенджери, чинии и тигани. А най-отзад се гушело едно русоляво момче-лондончанче, което искало да изучи бита и душевността на българския народ, та затова навсякъде носело един много дебел „Българско-македонски и македонско-български речник”, от който сричало: „А: ахмак – ахмак, Б: бунак – бунак, В: варак – варак, Г: гьобек – гьобек, Д: дирек – дирек, Е: елек – елек…”

Около обяд долитала и правнучката на нашата познайница – една млада-премлада пригладена кукумявка на 321 години и четири месеца. Тя първом мятала копнежен поглед към момчето-лондончанче, а после почвала да блъска по телефонната кабина и да вика:

(вариант за деца)[169]

Стотинки дай тозчас,

предърта кукумявко,

среднощна просякиньо,

стотинки дай тозчас!

Ако се инатиш,

съдбовната ти тайна

на всички ще разкрия,

ако се инатиш!

(вариант за възрастни)

Съдбовни вощеници

Земя като една човешка кожа.

В Гранитово стоя, в Гранитово.

Пендарите и пафтите звънят.

Менци и опинци,

чакмаци и куйруци,

кобиляци и мотовиляци,

угари и Угърчини звънят на

1

6

6

!

Живожарица

и

самосъд!

Ура! – Смърт!

Ура! – Смърт!

Скулест хан на кулест кон –

Омар, Токту, Паган, Симеон –

без

билет

за Кремиковци!

Изсичането на Лонгоза

ужасно като Пиринска балада!

Като виждала внучката си, дъртата-предърта проскубана кукумявка грейвала от щастие и казвала:

– О, мила, скъпа, безценна, ненагледна моя млада-премлада, гладена-пригладена внучко-правнучко, още ли не си заспала, прабаби? Та слънчо откога изгря, палавнице, а на теб още ти се играе! Хайде ела, ела на коленете ми, прабаба да ти изпее приспивна песенчица, че скоро ще се мръкне и ще трябва да те вдигам, ама като не си заспала до това време, не знам галиба как ще те събуждам довечера.

И дъртата-предърта кукумявка запявала тихичко:

Нани-на, нани-на.

Живееше богат човек в Лион (във Лом)[170]

с добрата си жена в разкошен дом.

И тук допълваме веднага

живееше човекът в Хага (в братска Прага)

без пукнат грош, ерген и без подслон.

Нани-на, нани-на,

на, на, на.

Младата-премлада кукумявка обаче побеснявала и почвала да крещи:

Я млъквай с твойто „на”

и бързо дай стотинки,

че иначе юмручно

ще бъде мойто „на”![171]

Дъртата-предърта проскубана кукумявка пущала нова монета в телефона и се смеела добродушно:

– У-у, лудетино, заспивай мари! Е хайде, от мен да мине, ще ти кажа и една приказка, ама веднага след това ще заспиш, обещаваш ли? Слушай тогава:

Приказка за китаеца, който седял по турски

Имало едно време един китаец, който седял по турски. И както си седял по турски, китаецът си повтарял: „Китаец аз съм, а седя по турски”. Това много го учудвало и тогава той започвал да се пита: „Седя ли аз, китаецът, по турски?” И понеже бил философ, китаецът се замислял дълбоко: „Как бих могъл по турски да седя, когато съм китаец стопроцентов?” След много дълги размишления той заключавал, че си струва един китаец да седи по турски, защото след време хората ще си спомнят за него и ще си казват: „Един китаец бил седял по турски”. Ето защо китаецът, който седял по турски, най-подир облекчено извиквал: „Седи, китаецо, по турски!”

От ярост на младата-премлада пригладена кукумявка ѝ излизала пяна на човката. Тя изблъсквала баба си от телефонната кабина, скубела я по особено болезнен начин за стотинки и доста невъзпитано ѝ ревяла, та се късала:

(вариант за деца)

О, чуйте всички вий

на тази кукумявка

съдбовната ѝ тайна,

о, чуйте всички вий!

Тя слуша нещо уж,

а всъщност за прищевки

стотинките ми пръска –

а слуша нещо уж!

Защото близо век

тя нищичко не чува!

Да – глуха, глуха, глуха

е вече близо век!

(вариант за възрастни)

Космогонии

Ние – уморените от чудото,

ние – силните на нощта,

ние – ренесансовите мъже,

ние – певците на палинодии,

ние – щастливо пльоснатите в тинята,

ние – остриганите битълсоведи,

ние – мъже и съпрузи на жената Мария,

ние – неидентифицираните летящи пълзящи субобекти,

ние – славеите грачещи в търбуха на Тато,

ние – пишещите хайку за вълци,

ние – постмодернистите на пост[172] до трактористите,

ние – аз, ти, той, тя, то, ние[173], вие, те…

– Ех-ех, добри хора – оплаквала се дъртата-предърта проскубана кукумявка, докато перушината ѝ хвърчала на всички страни под ударите на младата-премлада пригладена кукумявка, – помогнете ми! Помогнете ми, баби! В чудо съм се видяла с тая пуста моя внучка – не мога да я приспивам тая сладка моя лудетина! Няма насита тя на приказки, брей! Чува, като ѝ казвам да заспива, ама хич не ще да слуша. Та затуй аз, дето вече никак не чувам, по цял ден слушам приказки по телефона и после ѝ ги разправям, белки заспи. Излиза, значи, че да чуваш е едно, а да слушаш е съвсем друго, нали, баби?

Момчето лондончанче преплюнчвало русолявия си перчем по нашенски и с вдигнат указателен пръст сричало от речника: „…Ю: юмрук – юмрук, Я: язък – язък”. Сред народа около телефонната кабина подрипвал един пастор от Източното крайбрежие и подвиквал в микрофона: „Нито един българин в ада!” А хората клатели разбиращо глави и пеели бодро на три гласа:

О, да, то се знай, съвсем друго е

варени яйца да си хапнеш

варени яйца на салатка,

варени яйца с майонезка,

варени яйца с мерудийка,

варени яйца с чер пиперец,

варени яйца със солчица,

варени яйца пърженки,

варени яйца варенки,

варени яйца на очички,

варени яйца на тавичка,

варени яйца на чинийка,

варени яйца на тиганче,

варени яйца на иху-ху,

варени яйца на иха-ха…

НИКИТА НАНКОВ

Никита Нанков е български литературовед.

Коментари (3)

- 10-04-2011|Боряна Статкова

И след 999 години вдъхновението да не те напусне!

- 10-04-2011|stan

Да, нека не те напуска вдъхновенито, само не публикувай !

- 11-04-2011|вк

Защо не го разбирам този автор?

Някой друг път

Автор: Кристин Димитрова

Размекнатият лед се лигавеше под краката им и на места обещаваше да ги подхлъзне, но вече беше загубил силата си. Двамата вървяха по една отъпкана пътека в планината, която нито се изкачваше до заснежените върхове, нито се спускаше до мърлявия град в подножието. Това ѝ беше хубавото на пътеката. И това ѝ беше лошото.

– Ако сега не вземеш решение – каза той – просто тук се разделяме. Завинаги.

– Къде, тук?

Тя посочи локвата между тях.

– Може и тук да е.

Гневът го караше да забързва крачка. Жената се стремеше да не изостава зад него, като от време на време, за да не загуби равновесие, разперваше ръце. Подметките на хлъзгавите ѝ ботуши бяха подгизнали, а водата, която на няколко пъти влезе през циповете им, отдавна се беше събрала отпред на пръстите. Искаше да се оплаче, но всеки път, когато си отвореше устата, се оказваше, че трябва да обяснява нещо друго. Беше около трийсетгодишна, малко по-висока от мъжа и фигурата ѝ изглеждаше като скроена от шивач, който не е свикнал да пести плат. Вързаната на тила коса надигаше плетената ѝ шапка като че ли отдолу имаше дръжка на кана.

– Знаеш, че не мога да направя такова нещо – каза тя като се задъхваше. – Прибирам се у дома и внезапно, без никакво предупреждение, съобщавам… Въобще, каква беше тази идея да се качим тук?

Той спря и я хвана за китките така, че да спре и тя. Лицето му беше потъмняло и вените по челото му изпъкваха на възли. Вместо тях, тя отново видя съразмерните пропорции на чертите му и морскосините очи, които всеки път ѝ напомняха, че няма друг като него. Потръпна от познатия страх, че ако той изчезне, тя никога няма да успее да му намери съвършен заместител, което не я тревожеше в такава степен за останалите хора.

– Внезапно ли? Марта, от една година обещаваш, че ще му кажеш. Омръзна ми да се крием по ъглите. Само се оглеждам като някакъв… Заради тебе! Просто това е моментът, в който ти решаваш!

Гласът му наблягаше на почти всяка сричка, разлиташе се из празната планина и някъде из далечните дървета вероятно сричките се разбиваха.

– И после?

– После…

Той тръгна, за да не би да му се наложи да я слуша, ако случайно има още нещо да му възразява. Марта го настигна с няколко крачки, залитна и се вкопчи в шубата му. Мъжът загуби равновесие, този път тя го задържа, но ботушите ѝ поеха сами настрани и падайки, завлече и него. От джоба му изскочи дебел нож с хищно извито острие и назъбена горна част. Плъзна се на пътеката и приключи с въртене на място като стрелката на компас в центъра на оживено кръстовище.

– Ти наред ли си? – извика той, за да скрие шума от въртенето на ножа. Докато тя разглеждаше измокрените си ръкавици, той тихо се протегна и го прибра. Ножът потъна без калъф в джоба на шубата му като сабя в устата на панаирджийски факир.

– Емиле, какво беше това?

– Кое?

– Нещо не падна ли?

– Ние двамата паднахме.

Той стана и опита да изтупа мокрите си панталони. Петната по тях бяха всичко друго, но не и тържествени. Подаде ѝ ръка да стане. Краката ѝ се бяха оплели на пътеката и не искаха да се сглобят в прав стоеж. Емил я задърпа нагоре. Паднала, Марта беше по-тежка от това, което изглеждаше, докато беше в движение. Устните, носа и бузите ѝ бяха зачервени от студа.

– Защо ме доведе тук? В делничен ден тук няма жива душа.

Тя се заоглежда.

– За да размислиш по-добре.

– Не мога така да мисля. Искам да се прибираме.

Бяха навлезли сред гъста гора от борове. Под клоните им повяваше студено течение. Снегът по върховете им се топеше и падаше на случайни капки, които свиреха неразбираема музика. Земята привличаше обратно всичко, което смяташе за свое.

– И как ще се приберем? Ти при мъжа си? Или двамата заедно?

– Искам да се прибираме, ти казах! Веднага!

– Оттук не можем веднага.

– Ти измисли тъпата планина. Сега измисли как да се приберем.

– Марта, зададох ти въпрос.

Той ѝ препречи пътя.

– Няма да ти отговоря! Не мога да разбера защо точно днес трябва да се вземат важни решения, които…

Докато говореше, тя се опитваше да го заобиколи.

– Така съм намислил.

Палецът му опипа отвора на издутия джоб. Разходи се по процепа. Потърси твърдия предмет на сантиметри от върха си.

– Махни се от пътя ми!

Гласът ѝ започваше да става нестабилен.

– Махай се! – развика се тя. – Какво искаш от мене? Махай се!

Емил гледаше близкото ѝ, задъхано лице, усещаше тялото ѝ, което се буташе в неговото, за да мине напред, и си казваше: „Удари ме. Удари ме. Хайде, ето сега.“ Нямаше представа, че е усмихнат.

На пътеката се появи старец. Зададе се иззад завоя на тънките си крака, стиснал в едната си ръка скиорска щека, а в другата – къса синьо-черна тръба. Приближи се до двамата с бодра крачка и им подаде тръбата, която се оказа навита на руло брошура. Емил се обърна на другата страна, но Марта я взе.

– Ето, да видите, че този живот не е последен – каза старецът.

Очите му бяха с провиснали долни клепачи, които задържаха вода.

Марта застина с въпросително изражение, но старецът се обърна и продължи по пътя си, мушкайки снега с щеката. След него остана тишина и редица от бели стъпки.

Марта се загледа в брошурата, която се оказа богато илюстриран агитационен продукт на някаква религиозна организация. На корицата ѝ имаше живописна снимка на погребение, която трябваше да настрои потенциалните читатели положително. На втора страница, до кратко тълкувание на Евангелието, неколцина умрели отваряха каменните плочи на гробовете си и разкършваха яки тела. Марта вдигна вежди и се разсмя. Емил ѝ грабна брошурата от ръцете и я мушна в джоба си. „Ау“ извика в следващия момент и бързо извади ръката си. Кокалчето на средния му пръст беше срязано и от усмихнатата уста, която се беше отворила в кожата му, бликаше кръв.

– Какво е това! – извика Марта. Извади хартиени носни кърпи и започна да увива пръста му ту с една, ту с друга. Те бързо се напояваха в червено и трябваше да се сменят.

– Забравил съм си някакъв инструмент в джоба.

– Ама как може бе, миличко. Ще се обадя на бърза помощ, ако те знаят как да дойдат…

– Глупости, драскотина.

– Ще се обадя.

– Чакай, виж – той отвори брошурата. – Виж какво има тук.

Независимо от паниката си, тя се загледа. Вътре, след още погребения, представени като илюстрация на неизбежността, имаше рисунка на хора, които се прегръщаха сред шадравани и цъфтящи храсти. Бяха разноцветни и засмени. Под тях пишеше: „Умрелите ще се сдобият с нови тела след смъртта и ще се срещнат с онези, които обичат“. Тя посочи с пръст към двама влюбени, грациозно преплетени край килната настрани надгробна плоча.

– Ей, това вярваш ли го?

По гланцираната хартия се размаза кръв от неговия пръст.

– Не – каза той.

– Пък аз го вярвам. Значи ако е вярно, ще те намеря.

– Заедно с мъжа ти ли ще ме търсите?

– Глупчо! Тук пише „онези, които обичат“. Значи ще сме заедно с тебе. Ако аз умра по-рано, ще бродя насам-натам, докато те намеря. Ти просто не можеш да се оправиш сам. Дай да го видя пак.

Тя вдигна увития му в носна кърпичка пръст към устата си и го целуна, като гледаше настрани. В другата ѝ ръка имаше джиесем.

– Ало? Кажи ми, моля те, какво трябва да се прави на отворена рана, че тук пострада нали-се-сещаш-кой? Не, не е засегнат голям кръвоносен съд, май. Обаче сме горе на планината – каза тя в слушалката, докато той се опитваше да ѝ вземе телефона, а после се обърна към него: – Спокойно глупчо, на приятелка се обаждам, медицинска сестра е. Няма да ни издаде. Да. Да. Аха – приключи тя и прекъсна връзката. – Може и със сняг, но трябва да е чист.

– Значи чак след като умреш ще дойдеш с мене, така ли?

– Да. Нали видя какво пише тука! Този живот не е последен.

– Може – съгласи се той. Бръкна внимателно в джоба си и докосна с палец отзивчивото острие на ножа. – Във всеки случай днес няма да разберем това.

– Ей, поряза се малко и вече… Отивам да потърся чист сняг – каза тя.

Леко се наведе и го целуна по бузата. След устните ѝ остана голямо кърваво петно.

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Коментари (1)

- 14-04-2011|Караулкин

О, бедни, бедни Антон Павлович, дали би посегнал ти нявга към пушката на стената, както и към перото изобщо, ако знаеше, че толкова години след кончината ти, Дворянова ще бръкне за острието в джоба на нейния хиерой и какво?! Малко кръвчица, много скука, доста претенция…Порязах се, ама слабо, много слабо…

Корените на конфликта

Автор: Умберто Еко

Всички религиозни войни, причинявали кръвопролития в продължение на векове, възникват от страстни чувства и лесни противопоставяния, като Нас и Тях, добро и зло, черно и бяло. Ако за западната култура е очевидно, че е богата, то това е защото още преди Просвещението тя се е опитвала „да разложи“ зловредните опростявания чрез изследване и критична мисъл. Разбира се, тя не винаги е успявала. Хитлер, който изгаряше книги, осъждаше „изродените“ и убиваше ония, принадлежащи към „низши“ раси, както и фашизмът, който в училище ме учеше да рецитирам „Бог да прокълне англичаните“, защото били „хора, които ядат по пет пъти дневно“, а следователно били алчни и по-малоценни от пестеливите италианци, също са част от западната култура.

Понякога е трудно да се схване разликата между идентификацията със собствените корени, разбирането на хора с различни корени и преценяването на това кое е добро и кое – зло. Дали трябва да предпочета да живея по-скоро в Лимож, отколкото, да речем, в Москва? Москва със сигурност е красив град. Но пък в Лимож ще разбирам езика. Всеки от нас се идентифицира с културата, в която е израсъл и случаите на трансплантация на корените, ако и да ги има, са малко: Лорънс Арабски се обличал като арабин, но в края на краищата се оказал обратно у дома в Англия.

Западът, често по причини на икономическата експанзия, се е интересувал от другите цивилизации. Гърците са наричали хората, които не говорели техния език, варвари, тоест „пелтечещи“, сякаш те изобщо не говорели. Но някои по-зрели гърци, като например стоиците, са отбелязали, че макар и варварите да използват различни думи, те все пак отразяват същите мисли.

От втората половина на 19 век насам, културната антропология полага усилия да смекчи усещането за вина на Запада към другите, и особено към онези други, които са били определени като диваци: обществата без история, примитивните хора. Задачата на културния антрополог е била да докаже, че съществуват вярвания, различни от ония на Запада, и че те трябва да бъдат вземани на сериозно, а не презирани или потискани. За да може да се каже дали някоя култура е по-висша от друга – както го прави понякога италианският министър-председател Силвио Берлускони – трябва да се определят параметри.

Една култура може да бъде описана обективно – тези хора се държат по този и този начин; те вярват в духове или в единично божествено същество, което обхваща цялата природа; срещат се във фамилни кланове според такива правила; намират за красиво да пробиват носовете си с пръстени (което би могло да бъде описание на младежката култура на Запада); считат свинското месо за нечисто; обрязват се; отглеждат кучета за храна по време на публични празници или, както англичаните и американците все още казват за французите, ядат жаби.

Антропологът очевидно знае, че обективността винаги е ограничена от множество фактори. Критериите за преценка зависят от нашите корени, предпочитания, навици, страсти, от нашата ценностна система. Например: заслужава ли си средната продължителност на живота да бъде увеличена от 40 на 80 години? Лично аз смятам, че да, но мнозина мистици биха могли да отговорят, че между един лакомник, който живее 80 години и Свети Луиджи Гонзага, който е оцелял само 23, именно вторият е имал по-пълноценен живот.

Смятаме ли, че технологическото развитие, разширяването на търговията и по-бързият транспорт са ценни неща? Мнозина мислят така, и преценяват нашата цивилизация като по-висша. Но и в самия западен свят има много хора, които искат да живеят преди всичко в хармония с една незамърсена околна среда, и са готови да изоставят пътуването по въздуха, колите и хладилниците, да плетат кошници и да пътуват пеша от едно село до друго, само и само да няма озонова дупка.

Така че, за да можем да определим една култура като по-добра от друга, не е достатъчно просто да я опишем (както прави антропологът), но е препоръчително и да използваме помощта на система от ценности, за които вярваме, че са незаменими. Само в такъв случай можем да кажем, че нашата култура е по-добра, за нас.

Колко абсолютен е параметърът на технологическото развитие? Пакистан има атомна бомба, не Италия. Означава ли това, че Италия е по-низша цивилизация? По-добре ли е да се живее в Исламабад, отколкото в Аркоре? И дали не е по-добре да уважаваме ислямския свят за това, че ни е дал хора като Авицена (който е роден в Бухара, недалеч от Афганистан) и Авероес, както и Ал-Кинди, Авемпаце, Авицеброн, Ибн Туфайл, или онзи велик историк от 14 век, Ибн Халдун, когото Западът счита за баща на социалните науки? Испанските араби са се занимавали с география, астрономия, математика или медицина по време, когато християнският свят се е намирал далеч по-назад в тези области.

Можем да си припомним и това, че онези араби са били доста толерантни към християните и евреите, докато самите ние сме създавали първите гета, и че Саладин, когато е отвоювал Ерусалим, е бил по-милостив към християните, отколкото самите те са били към сарацините, когато преди това завоювали града. Всичко това е вярно, но в ислямския свят днес има фундаменталисти и теократични режими, които не толерират християните, а Бин Ладен не беше милостив към Ню Йорк. Талибаните разрушиха с взривове великолепните статуи на Буда; да, но и французите проведоха Бартоломеевата нощ, което не дава никому основания да твърди, че те са варвари и днес.

Историята е двуостър меч. Турците са побивали хора на кол (и това е лошо) – но ортодоксалните византийци са избождали очите на опасните си роднини, а католиците са изгорили Джордано Бруно; сарацинските пирати са извършили много злини, но пиратите на Негово британско величество подпалваха испанските колонии в карибския регион; Бин Ладен и Садам Хюсеин са (или бяха) яростни врагове на западната цивилизация, но пък в самата западна цивилизация има хора като Хитлер и Сталин.

Не, проблемът за параметрите се поставя не в историята, а в наше време. Един от похвалните аспекти на западната култура (свободна и плуралистична – и това са ценности, които ние считаме за основни и съществени) е в това, че тук вече отдавана е прието, че една и съща личност може да използва различни параметри, които могат да си противоречат по различни въпроси. Например, удължаването на живота се счита за нещо добро, а атмосферното замърсяване за лошо, но ние сме напълно в състояние да разберем, че в големите лаборатории, където хората се занимават с удължаването на живота, сигурно функционират мощни системи, замърсяващи околната среда.

Западната култура е развила способността свободно да демонстрира противоречията си. Може би те си остават неразрешени, но пък са добре познати и признати: как е възможно да практикуваме някаква позитивна глобализация, същевременно избягвайки рисковете и несправедливостите, следващи от това; как можем да удължим животите на милиони африканци, умиращи от СПИН (заедно с това удължавайки и собствените си животи), без да приемаме една планетарна икономика, в следствие на която хората умират от глад и СПИН, и която ни предлага замърсени, некачествени храни?

Но именно тази критика на параметрите, практикувана и насърчавана от Запада, ни прави способни да разбираме колко деликатно е всичко това. Справедливо и уместно ли е да се защищава банковата тайна? Много хора мислят така. Но ако тази тайна позволява на терористи да притежават сметки в лондонското Сити, то дали и тогава тази защита на така нареченото лично пространство е нещо положително? Ние винаги поставяме под въпрос параметрите си. Западният свят прави това до такава степен, че позволява на гражданите си да се отказват от технологическите постижения и да стават будисти, или да отиват и стават членове на общности, където не се използват автомобилни гуми, даже не и за конските каруци.

Западът е решил да влага пари и усилия в изучаването на чужди порядки и практики, но никой не е дал на другите народи реален шанс да изследват западните порядки и практики, освен в училища, поддържани от бели емигранти, или позволявайки на богатите хора от други култури да следват в Оксфорд или Париж. А след това те се завръщат вкъщи, за да организират фундаменталистки движения, защото се чувстват солидарни с онези техни сънародници, които не са имали възможността да получат такова образование.

Една международна организация, наречена Transcultura, от няколко години насам се опитва да популяризира така наречената „алтернативна антропология“. Тя кара африкански изследователи, които никога преди това не са били на Запад, да описват провинциална Франция или обществото в Болоня. И двете страни започнаха да се оглеждат истински, получиха се и интересни дискусии. В момента (статията е от 2001 г., бел. пр.), трима китайци – философ, антрополог и артист) – правят пътуване по пътя на Марко Поло, но в обратна посока, което ще завърши през ноември с пресконференция в Брюксел. Представете си мюсюлмански фундаменталисти, които биват поканени да изследват християнския фундаментализъм (само че този път не онзи на католиците, а на американските протестанти, които се опитват да прочистят училищата от учението на Дарвин и са по-фанатични от аятоласите). По мое мнение антропологическото изучаване на чуждите фундаментализми води до по-добро разбиране на своите собствени. Нека дойдат тук и започнат да изследват нашето собствено разбиране за свещена война (бих могъл да им препоръчам множество интересни текстове, включително и някои доста нови). А след това може би самите те ще погледнат малко по-критично към собствената си представа за свещена война.

Ние сме плуралистка цивилизация защото позволяваме строежа на джамии в собствените си страни, и няма да престанем просто защото някой хвърля в затвора християнските мисионери в Кабул. Ако направим нещо такова, то и самите ние бихме се превърнали в талибани. Параметърът на търпимостта към разнообразието със сигурност е един от най-мощните и най-малко подлежащи на спорове. Ние смятаме културата си за зряла, защото тя е в състояние да толерира разнообразието, а онези, които твърдят, че споделят културата ни, но отхвърлят разнообразието, смятаме за нецивилизовани, точка. Ние се надяваме, че ако позволим строежа на джамии в нашите страни, някой ден ще има християнски църкви в техните, или поне статуите на Буда няма да бъдат повече взривявани. Ако нашите параметри са правилни, тоест.

Но има и много голямо объркване. Смешни неща се случват в наши дни. Изглежда, че защищаването на западните ценности се е превърнало в изключително право на десницата, докато левицата е про-ислямска. А това загърбва една историческа реалност, която всички са в състояние да видят.

Защитата на научните ценности, на технологическото развитие и модерната западна култура като цяло, винаги е била нещо характерно за секуларните и прогресивни политически кръгове. Всъщност всички комунистически режими са разчитали на идеология, свързана с технологическия и научен прогрес. Комунистическият манифест от 1848 започва със страстна възхвала на възхода на буржоазията. Маркс не казва, че е необходимо да се променя посоката или да се преминава към азиатски методи на производство. Той просто казва, че пролетариатът трябва да се научи да овладява тези ценности и успехи.

И обратно, винаги е било израз на реакционно мислене (в най-добрия смисъл на думата), поне от времето на отхвърлянето на Френската революция, да се отрича секуларната идеология на прогреса и да се защищава завръщането обратно към традиционни ценности. Само някои неонацистки групи имат митично разбиране за Запада и биха били готови да прережат гърлата на мюсюлманите в Стоунхендж. По-сериозните традиционни мислители винаги са гледали на исляма като на източник на алтернативна духовност, в добавка към обредите и митовете на примитивните народи и ученията на Будизма. Те винаги са се опитвали да ни напомнят, че идеологията на прогреса ни прави не по-висши, а ни обеднява, и че ние трябва да търсим истината в ученията суфи-мистиците или дервишите. Така че сред десницата в момента се оформя някаква много странна дихотомия. Но може би всичко това е само показателно за факта, че във времена на голямо объркване (каквото е нашето собствено) вече никой не знае къде точно се намира.

Но именно във времената на объркване оръжието на анализа и критиката доказва реалната си ценност, като бъде прилагано към собствените ни предразсъдъци, както и към онези на другите.

Източник

Умберто Еко (род. 1932) е италиански медиевист, семиотик, философ, литературен критик и романист, най-добре познат с романа си „Името на розата (1980).

Коментари (5)

- 10-04-2011|stan

Поредните потпури, ако ще да са от Еко. Галоп през 20-25 века, само да покажем на читателя колко много сме чели. От гърците през дервишите до Джордано Бруно и Авицена и задължително Хитлер и Сталин, как, може ли анализ на западното общество без Сталин !? Горката западна цивилизация, как ги изтърпя всичките тези анализи ! Горките западни читатели, как пък не им омръзна. Или им им е кеф да го четат – леле колко сме комплицирани, колко неща сме наследили, всичко това е наше, ние сме му носителите, факлоносци на културата и цивилизацията, няма друга такава, наше е призванието да го защитим и пренесем през вековете, що култура се е насъбрало, малии, глей сега, още от гърците, няма да го дадем на други, ние пък ще го носим и ще го пазим, долу ръцете от западната култура, стига сте и посягали !

- 11-04-2011|Tarkan - XXX

Поредната доза хуманистическа префърцуненост на ‚ВЕЛИКИЯ‘ Писател. Повръща ми се вече като го чета. Капацитет-добре, но какъв? Капацитет- добре, но дали?

Книжен червей, заровен по фрейзърски в прашна стаичка с книги и който за разлика от него, смуче от пръстите си овехтели хипарски мечти, които никога не са се котирали в едно здраво общество… и които само през последните 10-15 години са станали тенденциозно свръхмодерни, за да помогнат на големите корпорацийки и малките, но мощни лобита в борбата им за влияние и пазари на човешки души. Същите тези мечти на хората, които чрез идеите си за мир, любов и телесна нечистоплътност през 70те спряха войната в Афганистан и по-късно събориха комунизма на изток и на същите тези хора – които днес вече мазни чичковци и лелки, вече корумпирани и завладяни от идеите един свят, който пълзи в краката им и ги боготвори, изоставят онази идея, за да могат да подхванат друга ‘по-реална’… тази на Мамона… Не. Благодаря Ви Г-н Еко. Този път ще се въздържа от благотворителност. Предпочитам да вярвам на сърцето си, а не на поредната пропаганда, която се опитва да пороби душата ми.

Разликата Ви с Фрейзър, Г-н Еко, е тази, че последния поне не страда от арогантността на италианския неонационализъм…

Приемете поздравления от земите на ‚диваците-българи‘ – както ни нарекохте… май в ‚Баудолино‘ беше…

- 12-04-2011|Самолет 005 - … за един интелектуалски свят…

Статията е приятна за четене и най-много ми хареса заключението:

„Но именно във времената на объркване оръжието на анализа и критиката доказва реалната си ценност, като бъде прилагано към собствените ни предразсъдъци, както и към онези на другите.“

Въпросът е, че това е заключение на интелектуалец, а светът не е интелектуалски.

Човечеството се е запазило благодарение на щедростта на природата, а не благодарение на разума си.

- 25-07-2011|htt - христянския фундаментализъм

четете за догмите, религиите и религиозния фундаментализъм

http://sfera. zonebg. com/knigi. htm

- 09-02-2013|В. К.

Фактическа грешка в текста: Сталин не принадлежи на Западната цивилизация. Хитлер принадлежи, но Сталин – не.

За втори път го улавям Еко в такава. Първият е в „Името на розата“, където беше писал, че монасите през 12 век ползвали слънчогледово олио. Такива грешки правят щото и най-ерудирания ерудит да звучи галфонски. Изводът е, че ако човек иска да изглежда ерудит, трябва на истина да е такъв.

Кой би се осмелил?

Автор: Роберто Боланьо

Книгите, които си спомням най-добре, са ония, които откраднах в Мексико Сити, между седемнадесет- и деветнадесетгодишна възраст, и ония, които купих в Чили когато бях на двадесет, през първите няколко месеца от преврата. В Мексико имаше една невероятна книжарница. Казваше се Стъклената книжарница и беше на Аламеда. Стените, и дори покривът ѝ, бяха от стъкло. Стъкло и метални еркери. Отвън изглеждаше като място, откъдето е невъзможно да се открадне. И все пак предпазливостта беше надвита от изкушението да се опита – и след известно време аз направих опит.

Първата книга, която ми падна в ръцете, беше малко томче от Пиер Луис[174], със страници тънки като в Библията; вече не мога да си спомня дали това беше Афродита или Песните на Билитис. Знам, че бях на седемнадесет и че за известно време Луис се превърна в мой водач. После откраднах книги от Макс Беербом[175] (Щастливият лицемер), Шамфльори, Самуел Пепис, братята Гонкур, Алфонс Доде, Рулфо и Ареола, мексикански писатели, които по онова време повече или по-малко все още практикуваха, и които можех да срещна някоя утрин по Авенида Ниньо Пердидо – гъмжаща от хора улица, която моите днешни карти на Мексико Сити скриват от погледа, сякаш Ниньо Пердидо е съществувала единствено във въображението ми, или може би улицата, с всичките ѝ подземни магазинчета и улични артисти наистина се е изгубила, така както се изгубих аз на шестнадесет години.

От мъглите на онова време, от онези потайни нападения, си спомням много поетически книги. Книги от Амадо Нерво, Алфонсо Рей, Ренато Ледук, Гилберто Оуен, Херута и Таблада, но също и от американски поети, катоГенерал Уилям Буутс отива на небето от великия Вакел Линдзи. Но онова, което ме спаси от ада и ме запокити обратно право надолу, беше един роман – Падането на Камю. Всичко, което има нещо общо с него, аз си спомням замръзнало в призрачна светлина, тихата светлина на вечерта, макар и да го четох, поглъщах, при светлината на онези изключителни утрини в Мексико Сити, които блестят – или блестяха – в червено и зелено излъчване, обкръжено от шум, на една пейка в Алалмеда, без пари и с целия ден пред мен, всъщност целия живот пред мен. След Камю, всичко се промени.

Спомням си изданието: беше книга с много едър шрифт, като буквар, тънка, подвързана в плат, с ужасяваща рисунка на обложката, трудна за крадене книга, която не знаех дали да скрия под мишницата или под колана си, защото се подаваше под раздърпания ми студентски пуловер. В края на краищата я изнесох пред очите на всички продавачи в Стъклената книжарница – един от най-добрите начини да се краде, който научих от една история на Едгар Алан По.

По-късно, след като откраднах тази книга и я прочетох, аз се превърнах от внимателен в неутолим читател и от крадец на книги в грабител на книги. Исках да прочета всичко, което в невинността ми беше същото като да желая да разкрия тайнствените правила на късмета, които бяха принудили героя на Камю да приеме отвратителната си съдба. Въпреки онова, което може да се предположи, моята кариера на грабител на книги беше дълга и плодовита, докато един ден бях хванат. За щастие това се случи не в Стъклената книжарница, а в Книжарницата в Мазето, която е – или беше – отсреща на Аламеда, на Авенида Хуарес, и която, както подсказва името ѝ, беше голямо мазе, в което последните книги от Буенос Айрес и Барселона лежаха, натрупани на блещукащи купове. Арестът ми беше позорен. Беше така, сякаш самураите от книжарницата бяха дали награда за главата ми. Заплашиха, че ще се погрижат да бъда изхвърлен от страната, че ще ме бият в мазето на Книжарницата в Мазето – което за мен звучеше като дискусия сред нео-философи на тема разрушение на разрушението – и накрая, след дълго обмисляне, ме пуснаха да си вървя, но не преди да конфискуват всички книги, които имах при себе си, сред тях и Падането, никоя от които не бях откраднал там.

Скоро след това заминах за Чили. Ако в Мексико бих могъл да се сблъскам с Рулфо или Ареола, в Чили същото важеше за Никанор Пара и Енрике Лин, но мисля, че единственият писател, когото срещнах, беше Родриго Лира, вървящ бързо в една нощ, която миришеше на сълзотворен газ. След това дойде превратът, а след това прекарвах времето си, посещавайки книжарниците в Сантяго, като евтин начин да предотвратя скуката и лудостта. За разлика от мексиканските книжарници, ония в Сантяго нямаха служители и се държаха от по един човек, почти винаги притежателят. Там купих Obra gruesa [събраните съчинения] на Никанор Пара, а също иАртефкти, както и книги от Енрике Лин и Хорхе Тейлер, които скоро щях да изгубя и които за мен бяха важно четиво; макар и „важно“ да не е точната дума: тези книги ми помагаха да дишам. Но пък дишането също не е точната дума.

Онова, което си спомням най-добре от онези посещения в книжарниците, са очите на продавачите, които понякога изглеждаха като очите на обесен човек, а понякога бяха забулени от един вид було на съня, за което сега знам, че е било нещо друго. Никога не съм виждал по-самотни книжарници. Не откраднах никакви книги в Сантяго. Бяха евтини и ги купувах. В последната книжарница, която посетих, докато се ровех из една редица френски романи, продавачът – висок, слаб мъж на около четиридесет, изведнъж ме попита дали смятам, че е правилно някой автор да препоръчва собствените си книги на човек, осъден на смърт.

Продавачът стоеше в ъгъла, облечен в бяла риза с навити до лакти ръкави, и имаше изпъкнала адамова ябълка, която трептеше, докато той говореше. Казах му, че не ми изглежда правилно. Но за какви осъдени мъже става дума, попитах. Продавачът ме погледна и каза, че със сигурност познавал повече от един писател, способен да препоръча собствените си книги на човек, намиращ се на прага на смъртта. След това каза, че говорим за отчаяни читатели. Едва ли съм в правото си да съдя, каза той, но ако аз не го направя, то няма да го направи никой.

Коя книга бихте дали на един осъден човек, попита ме той. Не знам, казах аз. Аз също не знам, каза продавачът, и мисля, че това е ужасно. Какви книги четат отчаяните хора? Какви книги харесват? Как си представяте стаята за четене на един осъден човек, попита ме той. Нямам представа, казах аз. Вие сте млад, и това не ме учудва, каза той. И после: това е като Антарктида. Не като Северния полюс, а като Антарктида. Спомних си за последните дни на Артър Гордън Пим, но реших да не казвам нищо. Хайде да видим, каза продавачът, кой смел мъж би положил този роман в скута на човек, осъден на смърт? Той взе една книга, която се продаваше доста добре, и я подхвърли върху един от куповете. Платих му и излязох. Когато се обърнах да излизам, той може да се е засмял или да е проплакал. Докато излизах, го чух да казва: кое арогантно копеле би се осмелило да направи нещо такова? А после каза още нещо, но не можах да чуя какво.

Източник

Роберто Боланьо (1953–2003) е чилийски поет и писател, един от най-забележителните и известни представители на съвременната латиноамериканска проза.

Коментари (8)

- 10-04-2011|stan

Ама че отблъскващо ! Да парадираш с клептомания. Като няма какво друго да кажеш…

- 10-04-2011|no blonde

Ама че отблъскващо!

Да коментираш морализаторски нещо, което очевидно не разбираш, и някого, за чиято стойност дори и не подозираш. Какъв прекрасен текст! Колко жалко, че хората все по-малко умеят на четат и все повече настояват да приказват…

- 11-04-2011|Punchy

Някъде по същото време откраднах Майсторът и Маргарита от библиотеката на едно гадже, което никога нямаше да я прочете. Лошо ли постъпих? О, Стан! Върви по дяволите! Бъди сигурен, чe Боланьо си е върнал дълга към Камю и всички книжарници по света хикядократно!

- 11-04-2011|Майя Маркова - Всички трябва да умрем, но не трябва да крадем…

Да ме извинява и да ме прощава Боланьо барабар с почитателите си, но това е противно, ако е истина, и тъпо до вдлъбнатост, ако е шега. Бил си върнал дълга към книжарниците? Нима, и кога точно? Как да не си спомниш за всичките видни интелектуалци, които имали обичая да завличат нещастните си приятели (че и слугите си), вярвайки, че трудът им носи на човечеството полза, която компенсира причиненото на отделни индивиди нещастие. (Източник: Пол Джонсън, „Интелектуалците“.) Щом Боланьо е бил толкова ловък, можел е поне да връща крадените книги на място, след като ги е прочел.

- 11-04-2011|Майя Маркова - какво мисли един автор

Може би Златко знае Роз-Ан Клермон, германска журналистка и блогърка от американско-хаитянски произход. На представянето на нейна книга пилотните бройки в суматохата били откраднати. (В Германия – вече и на стереотиповете не можем да вярваме!) И представете си, вместо да се радва, че книгата ѝ намира добър прием, Роз-Ан проявява старомодност и се възмущава. Който иска да я порицае, ето му линк:

http://currentsbetweenshores. blogspot. com/2010/09/ pre-release-robbery. html

- 11-04-2011|Златко

Като човек, който е откраднал повече книги, отколкото е удобно да се признава (във всеки случай от библиотеки, а не от книжарници), няма как да не застана на страната на Боланьо. А инак възмущението е голяма сила… толкова голяма, че човек със сигурност трябва да я употребява единствено в хомеопатични дози. Да не приемаш дадено нещо е едно. Да направиш от възмущението си панаир на суетата е нещо друго…

- 21-10-2012|Ирина

Как ми се хареса това, „като човек, който е откраднал повече книги, отколкото е удобно да се признава“. И аз съм си присвоявала книги от библиотеки, с мисълта, че няма кой да ги обича повече от мен.

Неприкритостта е което ме накара да се смея.

Това не е лула

Автор: Александър Кертин

Да, това заглавие е заимствано от прочутата картина на Рене Магрит – художникът, който ни подсеща, че образите, възприемани от нас, са изрази на една несигурност, която ни обърква и с която не можем да се примирим. Защото това, което ни се показва, пречи да бъде видяно нещо друго. А когато става дума за медии, за вестници, които претендират да са трибуни на „гражданите“ и агенти на демокрацията, а в същото време гордо се наричат „четвъртата власт“, непримиримостта ни естествено се удвоява. Трябва ли да приемем на доверие картината, която рисува в. „Капитал“ във връзка със скандала около вестниците „Труд“ и „24 часа“? В добрите години на българските вестници (90-те години) войните между тях били „мастилени схватки“. И после, на 32 стр., „Капитал“ – и компетентно по отношение на техническите подробности – представя конфликта като прави извода, че вестникарският пазар може да бъде монополизиран от „политиците“. (в. „Капитал“, 2-8 април 2011 г. ) Кои са, обаче, „политиците“?

Читателят ще ме извини, но тук се налага да се върна към наскоро публикувания мой текст със заглавие „Универсализъм, популизъм, плутокрация“. Налага се да използвам развитата в него обяснителната схема, като освен това изчистя някои недоразумения, макар че те не са най-важното в случая.

В най-общ смисъл, текстът ми имаше само „историческа“ част, а за да бъде плодотворна една дискусия, тя се нуждае от теоретичен минимум, уточняване на понятията най-малкото.

Историята като „наука за културата“ изследва обекти в качеството им на исторически „индивиди“. Следователно не „популизмът“ е това, което я интересува, а един индивидуален случай на „популизъм“ в неговия контекст. Историческата част ми беше необходима, за да стигнем до едно разбиране за „популизма, свободно от негативните конотации, натрупани през тези години в българския политически контекст. Исках да покажа, в съвсем сбита форма, че „популизмът“ като стратегия за печелене и упражняване на власт: 1) е продукт на модерната демокрация и произтича от развитието на избирателното право; 2) е различен в различни национални контексти.

Не исках да натрапвам на читателя аналогии и категорични формулировки – главното беше да подскажа, че „популизмът“ като „исторически индивид“ не е нито „лош“ нито „добър“. Една власт, обоснована с универсалистки претенции (Франция) може да бъде национал-популистка поради специфичните политически условия, реторически и процедурни похвати при спечелването и упражняването на властта. В същото време всяка „демокрация“ (като формална система) може да бъде – и нерядко е – фасада за олигархично (плутократично) властване на една доминираща „фракция“ (в смисъла на Дж. Медисън. )

Основно понятие, с което се съотнася понятието „популизъм“ и с което всекидневно си служим е „демокрация“. В разбирането за „демокрация“ следвам Джовани Сартори, който мисли в перспективата на М. Вебер. Неговата постановка е следната: демокрацията и тоталитаризмът са идеално-типични понятия, двата „полюса“ на един теоретичен континуум; те не съществуват реално, а конкретните политически общества се доближават повече или по-малко до единия от двата „полюса“.

В такава перспектива връзката „популизъм“ и „плутокрация“ е винаги различна, те могат да се „съюзяват“ или да „конфликтуват“. Резултатът от това е, че дадено общество винаги се приплъзва към единия или другия полюс – на „демокрацията“ или на „тоталитаризма“. Това се опитах да покажа, разбира се, в най-общи линии, според възможностите, които ми дава една „вестникарска“ статия. Г-н Енев намеква в своя коментар, че не съм разбрал какво е „демокрацията“, а съм мислел – погрешно – че била власт на народа в съгласие в римската максима „глас народен – глас божи“, позовавайки се, вероятно, на консервативни мислители като Едмънд Бърк и Александър Хамилтън. Съгласен съм, дори мисля заедно с Джон Адамс, че „народът“ като монолитен субект е „фикция“. Затова когато приведох размислите на Джеферсън след думата „народ“ добавих „хората“, за да бъде преводът по-близък до английското значение. Г-н Енев ме иронизира със „злата плутокрация“, но за това аз не му се сърдя. Защото той пише разнообразни текстове, включително и приказки – неговото лакановско „аз“ е омотано в разнообразни езикови структури и поради това „злата вещица“ от приказките е попаднала в неговия коментар предрешена като „злата плутокрация“.

Но, не щеш ли, докато ние си говорим за Вълка, Любомир Павлов влиза в кошарата на пресгрупата „България холдинг“ и изхвърля оттам Христо Грозев и австрийския „Принтинвест“. Прави го с трик, подобен на използваните от Рокфелер през деветнадесети век. Днес го наричат „корпоративно превземане“ и някои вестници казват, че било популярно в Русия и Украйна под името райдърство. (Каква звучна славянска дума!) Любомир Павлов прави това, като ползва заем от Уникредит Булбанк в размер на 40 млн. евро. Но забележете – с договорка. Ще цитирам в. „Капитал“ от 2-8 април 2011 г. : „Условието на банката кредитор е било, че в срок от няколко месеца съдружниците ще осигурят заместващо финансиране за част от сумата, така че поетият дългосрочен дълг да не надхвърля 25 млн. евро, колкото може да понесе балансът на оперативната фирма“. За колко по-точно месеца е тази „вересия“? Може би три? Но прехвърлянето е извършено на 27 март, неделя. Защо не са оставили тази важна работа за понеделник, след като не ставало дума за печалба, а за свободата на словото? Какво ще загуби „свободата на словото“ за една нощ? Отговорът е вече известен – защото „националният бизнес“ с номенклатурно-агентурен произход може да си позволи всичко. През всичките тези двадесет години тези хора играят по всякакви начини с парите в държавата и купуват всичко – като започнем от нотариус в неделя, който си затваря очите пред това, че едната страна по сделката отсъства, и стигнем до вестниците и до цели партии, чиято функция е да събират подписи и да разнасят флашки със записи насам-натам. И това е свобода; но свобода на дезинформацията и на „черния пиар“. А ако включим в сметката и убийствата поради „бизнес-интереси“, то ние сме страната с най-развит „бизнес“ в света.

Ето, по отношение на хората от бившата номенклатурно-агентурна „фракция“ днес с чиста съвест можем да използваме определението „чиста проба плутократи“. „Чиста“, защото не е обвързана в никаква степен с ценности, религиозни (в протестантския културен кръг), или секуларни, свързани с нацията, каквито притежава, например, германския икономически елит по времето на Лудвиг Ерхард. Резултатът от действията на българския „национален бизнес“ през последните двадесет години е, примерно това, че моята съседка В., която има 37 години трудов стаж като медицинска сестра, получава 138 лв. пенсия. Кой млад човек ще иска да живее в такава бедна страна, доминирана от такива хора! Кой човек изобщо ще иска да живее в държава с две правосъдни системи – за богати и за бедни, както знаят всички българи и без да го казва публично Джеймс Уорлик! Затова през последните години населението на България намалявало с един човек на всеки осем минути, според резултатите от извършването в момента преброяване на населението. Ако това не е израз на разпадането на нацията, то какво е?

Започналата война за собствеността върху двата вестника е важен момент от нашия несвършващ „преход“. Защото става дума за двата вестника, които дирижираха общественото мнение в най-важните начални години на „прехода“. За двата вестника, които по едно време присвояваха 80% от печалбата в бранша – в същото време Комисията за защита на конкуренцията, една от институциите на „демокрацията“, бе безсилна – или не искаше – да направи каквото и да било. Става дума за вестник „Труд“, който присвояваше 50% от тези печалби по времето, когато беше пряко управляван от бившия член на Пленума на ГК на БКП в София и агент на ДС – Тошо Тошев; вестникът, който в действителност спечели изборите, когато Иван Костов ги загуби; който продължава да бъде управляван от Тошо Тошев, в качеството му на вицепрезидент на новосъздадения издателски борд; и от „развълнувания млад мъж“ Любомир Павлов, който нагло съветва Христо Грозев: „в бъдеще да говори истината, особено когато става дума за пари“. Сякаш той ни е казал истината за парите, с които се подвизава. (Вижте, впрочем, какво казват потребителите на Айтиви партнер след закупуването (превземането?) му от Любомир Павлов за поведението на Комисията за защита на потребителите и Комисията за регулиране на съобщенията – и двете публични институции, институции на „демокрацията“. )

А ето как звучи и „свободното слово“ на Огнян Донев, по адрес на Христо Грозев. „Сигурен съм, че това цветарско разхождане на Грозев като ощипана мома по медиите ще спре. Лошото е, че човек когато изглежда млад, интелигентен, с плам в очите, хората му вярват. Обикновено измамниците изглеждат точно така. Той подлъгва много хора, създава опозиции, безредия…“ (Интервю на И. Беновска по радио К-2)

Правилно, такъв хубав ред са си направили хората, защо да им го развалят някакви „измамници“ като създават „опозиции“ и „безредия“!

Можем да продължаваме в този дух, но няма смисъл. Само ще цитирам два коментара от онлайн-изданието на в. „Капитал“ от 30 март 2011 г. „Една популярна и добре изглеждаща журналистика. Една популярна и актуална за времето си политическа кауза. Кое е общото между тях? Социалната генетика ги ашладиса и се появи закономерно пъпката. Тя пък, както виждаме цъфти и връзва. А ние покорно ще чакаме и коментираме…“ И още един коментар, изпълнен със същата тежка резигнация: „А помните ли как скачахме пред БНТ и на екрана се появи Любо „пъпката“, с едно пуловерче, за да прочете обръщението на СДС? Защото и аз го помня, а и бях там (пред БНТ)! И аз скачах!“ Ще добавя и още един спомен от близкото минало, който вече е мой. Аз не бях пред БНТ; и не скачах. В този момент седях пред телевизора, и доколкото си спомням, Любомир Павлов се появи за пръв път публично в студиото на Кеворк Кеворкян. Там беше и Диляна Грозданова, която се обърна към цяла България с думите – „Ето идва един развълнуван млад мъж, който иска да ни съобщи нещо…“ По-късно разбрахме, че „развълнуваният млад мъж“, „случайно“ влязъл в студиото, е бил нейният съпруг, че Кеворк Кеворкян всъщност е агент „Димитър“, че не е имало „демократично“ начало на т. нар. „преход“; и че тези хора са участници в една „кадифена“ манипулация и в едно гигантско прехвърляне на собственост. Да, България е „свободно място“, но само по отношение на миналото. В същото време и за миг не трябва да забравяме, че дължим това – както и възможността да отидеш в чужбина, да живееш и работиш там, без да скъсваш с родината си – не на самите себе си, а най-малко пък на тези, които се разпореждаха и продължават да се разпореждат в България.

Затова държа да подчертая, че мисля плутокрацията не като зла вещица, а като форма на финансово-икономическа власт, която се характеризира с използването на спекулативно-рекетьорски похвати за натрупване на капитали. И, което е особено важно в случая, тези „капитали“, (пари), са насочвани и към упражняване на власт върху институционализираната публична власт – чрез купуване на депутати, магистрати, журналисти, вестници и цели партии. (Това е илюстрирано в една много популярна американска карикатура от началото на ХХ в., изобразяваща Сената в подножието на големите тръстове („От монополистите, чрез монополистите, за монополистите“. )

В такава посока е дефинирано понятието и от цитирания в статията ми Хенри Лойд. В Енциклопедия на социалните реформи той прави разгърнато описание на явлението като се опира и на други автори, които разбират плутокрацията като „форма на олигархично управление, противоположно на демокрацията“ (Дж. Брайс). Както писах в предишния текст, с това разбиране за отношението демокрация-плутокрация се противопоставят на корупцията „прогресивистите“ в САЩ. Те също са обвинявани в „популизъм“, тоест, в мислене и действия, насочени срещу „разума“ и „справедливостта“. Оправдавайки подкупването на институционализираната власт, противниците на прогресивистите прилагат следния логически аргумент: ако човек бъде нападнат посред нощ и даде портфейла си на грабителя, за да се спаси, то някой обвинява ли този човек в корупция? Като оправдават корупцията по този начин в публичните медии, те естествено се ползват от правото, наричано „свобода на словото“, което пък е производно на първото в Европа „политическо право“ – утвърдено с държавен закон – свободата на религиозната съвест. (Едиктът на Анри Четвърти от края на ХVI в. ) Сигурно затова Толстой казва, че истината е парадокс.

Парадокс е това, че безсъвестните най-хитро използват „свободата на съвестта“; монополистите – „свободния пазар“, олигарсите – „демокрацията“, а плутократите – „правовата държава“. Войните за термини, за думите изобщо, винаги са били войни за власт. Затова е задължително да настояваме, че вестникарските войни като тази през 90-те години не са били„мастилени войни“. Това бяха войни за власт, които засягаха и „обикновените хора“ по-дълбоко и по-всестранно от един или друг икономически проблем. Защото няма такива проблеми, които да са просто и само икономически. Всеки интелигентен човек с опит от тези години го е знае и без да е чел фон Хайек. Затова не „Двете страни на еврото“ би трябвало да стои на първа страница на в. „Капитал“, а двете страни на българските медии в годините на прехода. Това обаче поражда известно неудобство и за самия в. „Капитал“.

Би било интересно да видим дали г-н Ерик Шмид е прав в оптимизма си. Тоест, дали в този случай чрез интернет ще се оформи някакво „обществено мнение“ по този казус и каква ще бъде неговата тежест в разрешаването му.

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (2)

- 10-04-2011|Павлов Д. - и още

Междувременно Любо Пъпката стана собственик на вестниците. Общо взето се потвърждава максимата за кучетата и кервана. Наистина ли сме толкова безпомощни да наложим определени принципи?

- 10-04-2011|Колев - До г-н Кертин

Всичко е вярно г-н Кертин, но защо с толкова много думи? Да Ви припомня една мисъл на Айнщайн – “Правѝ нещата толкова просто, колкото е възможно, но не по-просто.”

Децата на революцията

Автор: Айлан Грийнбърг

Писмата-бомби, изпратени през ноември до различни посолства в Атина и държавни глави из цяла Европа, парализираха гръцките пощи и международни доставки, разпалвайки яростни улични демонстрации. Антитерористичните отряди блокираха улици, предизвиквайки в Атина апокалиптични задръствания. Терористите организираха средно по една атака месечно за последните 14 месеца, но бомбите срещу посолствата маркираха достигането на едно по-високо, по-координирано ниво на насилие – и за пръв път в историята на гръцкия тероризъм обекти на нападение се оказаха чуждестранни лидери, което дава основания да се вярва на експертните мнения, според които гръцките терористи търсят сътрудници извън страната, и правят опити да повишат международната си репутация.

Атинската полиция арестува двама гърци, за които се предполага, че са отговорни за последните атаки – и двамата безработни мъже в началото на двадесетте си години, предполагаеми членове на гръцка терористическа група, която е извършила няколко не смъртоносни атаки през миналата година. Един подозрителен пакет, доставен в унгарското посолство малко по-късно, се оказа безвреден, и Атина се завърна повече или по-малко към нормалното си ежедневие. А междувременно, преситени от случващото се, атиняните отчаяно търсят обяснения: защо става така, че недоволните френски студенти вдигат стачки, докато гръцките им колеги от средната класа изпращат бомби в посолствата?

Макар че гръцкият тероризъм избухваше повече или по-малко яростно в течение на десетилетия, недоразвитите му идеологически основания правят трудно за мнозина гърци да разберат какви са мотивите за нарастващото насилие сред младите хора в страната. Съпровождан понякога от антикапиталистически лозунги и анархистки прокламации, гръцкият тероризъм нерядко е бил пускан в ход и без каквито и да е послания.

„Ние имаме проблеми с властта“, казва Параскос Мантагос, старши инвестиционен мениджър в голяма гръцка банка, говорейки по телефона от дома си в Атина. Той прави пауза, а след това изпуска дълга въздишка. „Не мога да разбера какво става, за да бъда честен. Това е почти нещо като мода.“

Елен Папулиас, директорка на програмата Кокалис (занимаваща се с югоизточна и източно-централна Европа) в Школата за мениджъри „Кенеди“ в харвардския университет, отбелязва, че това е един страничен продукт на уникалната гръцка политическа култура. „Във Франция, политическите партии не проникват до такава степен в социалната и икономическа структура на живота, както го правят в Гърция“, казва тя в едно интервю. „Посягането към насилие може да се разглежда като отхвърляне на тази система, при която политиката е всеприсъща и диктува каква ще бъде работата ви, кои кафета ще посещавате, кои футболни отбори ще поддържате, кои вестници ще четете. Насилието е станало средство за политическо изразяване и начин за ясно отхвърляне на традиционните модели на политически живот, били те гласуване, присъединяване към някоя партия или към професионален съюз.“

При условията на дълбока финансова криза, която доведе до изключително сурови мерки за намаляване на държавните разходи, гръцките младежи от средната класа се оказват особено склонни да отхвърлят обичайната политика. Но причините за това обръщане към насилието могат да се търсят отчасти и в гръцката история от 20 век.

„Гръцката съпротива води началото си от борбата срещу немците във Втората световна война и диктатурата от 1970-те“, казва Аристотел Микопулос, директор на програмата по гръкология (Greek studies) в Елинския колеж в Бруклин, Масачузетс. „И кои са групите, най-силно склонни към съпротива? Средната и горните класи – това са хората, които губят от тази финансова криза. Не забравяйте – Че Гевара също произхожда от средната класа.“

Но нито финансовата криза, нито гръцката история могат да обяснят защо подобен вид тероризъм не се появява по други места в Европа.

Костас Бакоянис, новоизбраният 32-годишен кмет на Карпенизи, малко градче в северна Гърция, сравнява терористичните атаки от ноември смасовото убийство на ученици от училището Калъмбайн. „Това са деца от средната класа, които са изгубили всяка надежда. Това е малко като идеята от Да играеш боулинг сам“ (тук той се позовава на идеята, предложена в едноименната книга от харвардския политолог Робърт Путнам – а именно, че обществата западат силно забележимо, когато хората започнат да се отдръпват от гражданските организации.). „Институционалният живот не се докосва до тях.“ Безработицата сред гръцките младежи е най-високата в Европа, а по традиция гръцките младежи очакват работни места от правителството. Междувременно, Гърция има само малко утвърдени социални организации, които да ангажират младежите ѝ.

Действително, левичарският и анархистки тероризъм продължава в Гърция, въпреки че до голяма степен е изличен в останалите части от Европа. Доморасли, идеологически вдъхновени терористки групировки като Баадер-Майнхоф в Германия или Червените бригади в Италия бяха нещо обичайно в Европа през 1970-те и 1980-те, но тези организации прекратиха дейността си през 1990-те, благодарение на ефективните полицейски мерки, силните икономики, деполитизираните университетски култури и променящите се политически течения. Гръцките терористи обаче изглежда получават едно по-различно послание.

Изникващи като гъби войнстващи групировки са нещо обичайно в гръцките университети (с названия като от комикси: „Конспирация на огнените клетки“, „Секта на бунтовниците“, „Революционна битка“). Те извършват все по-ожесточени атаки срещу полиция, правителствени чиновници, дипломати и известни бизнес личности, откак през 2008 по улиците на Атина избухнаха бунтове, в отговор на полицейското убийство на един невъоръжен младеж.

Повечето от тези ръководени от студенти организации са нещо като наследници на групата „17 ноември“, или N17, наречена така по един студентски бунт, проведен на тази дата през 1973. Свързана с цяла поредица от банкови обири, N17 беше ожесточено антиамерикански и антитурски настроена, като същевременно заявяваше преданост към революционната марксистка догма. Най-известното ѝ нападение е това срещу шефа на местния филиал на ЦРУ, Ричард Уелч, застрелян през 1975, но групата пое отговорност за над 20 убийства, включително на американски офицери, турски дипломати и гръцки индустриалци. Успешната полицейска кампания, проведена в началото на 2000-те години, сложи до голяма степен край на съществуването ѝ.

Но след нея възникнаха други групи, най-смъртоносната сред които е „Сектата на бунтовниците“, която пое отговорност за убийствата на полицай и журналист през 2009, като отмъщение за полицейската стрелба от 2008. През миналия август групата обеща да превърне Гърция в „бойно поле“, като отговор на правителствените мерки за съкращаване на разходите и властта на големите корпорации в гръцкото общество.

Студентският живот в Гърция е изключително силно политизиран. Макар че финансовата криза действително разкъса гръцката икономика и по този начин създава по-силни предпоставки за радикализъм, местният тероризъм е дълбоко вкоренен и постоянно пораждан в държавните университети, където едно мощно студентско въстание през 1974 помогна да се свали авторитарната хунта, която управляваше страната по онова време.

„Студентите продължават да вярват в идеите и тактиката от 1974, макар че светът междувременно се промени“, казва Кириакос Пиеракакис, 27-годишният председател на Института за младежта – един от отделите на гръцкото министерство на образованието, отговорен за оформянето и координацията на политиките, насочени към младежта.

Пиеракакис посочва структурата на държавните гръцки университети (частните университети са забранени в Гърция), където политическият клиентелизъм се насърчава, а студентските общежития имат имунитет от полицейско правораздаване. Той цитира и статия 16 от гръцката конституция, която постулира като неопровержима политическата роля на студентските организации. Резултатът от това е едно увековечаване на анти-институционалната умонагласа, имаща основанията си в радикалните идеологии на младежките движения от ранните 1970 години.

„Законът постулира студентското участие в политиката, и в момента, в който постъпят в университета, студентите знаят, че трябва да играят роля, която – поради някои специфики на гръцката култура – се възприема нашироко като радикална. Това е университетска система, при която частното предприемачество се ненавижда, това е култура, насочена против частния сектор“, казва Пиеракакис.

Гръцките власти обещават бързи полицейски действия в отговор на терористическите атаки от миналия ноември, а освен това набелязват политически промени, в частност на статия 16, както и структурни проблеми в университетската система. Премиер-министърът Георгиос Папандреу, окуражен от победите на управляващата социалистическа партия ПАСОК, отправя заплахи за предварителни федерални избори, както и обещания за по-нататъшно затягане на антикризисните мерки, с което преобръща предизборните си обещания да увеличи социалното подпомагане. Това означава, че пред гръцкото правителство стои задачата да намали привлекателността на местните терористки мрежи точно в същия момент, в който гръцката икономика вероятно ще предлага още по-малко възможности за намиране на работа сред разочарованата младеж.

Местният гръцки тероризъм обикновено се е намирал извън фокуса на вниманието на международните медии. Назадничавата антикапиталистическа догма, сравнително ниския брой на смъртни случаи и по-динамичната и гибелна заплаха от страна на ислямския тероризъм правят гръцките терористи да изглеждат някак извън времето.

Но има достатъчно основания да се вземат тези групи на сериозно. Гръцките терористи „са аматьори, но те са много изобретателни“, казва експертката по въпросите на сигурността към Associated Press, Мери Боси. Според нея антикапиталистическите групи от цяла Европа ще станат по-склонни към насилие в резултат от гръцките пощенски бомби.

„В Гърция е налице една определена култура на неудачниците (underdog culture), казва Папулиас от школата „Кенеди“. „В продължение на много години тя гледа с безразличие към насилието, както си личи от това, че множество гърци изпитват солидарност с групи или фигури, на които се гледаше като на борци срещу империализма – например Слободан Милошевич, кюрдската ПКК или дори местната терористична група 17 ноември“.

Бакоянис, новоизбраният кмет, отива още по-далеч: „Налице е една култура на, позволете ми да се изразя така, търпимост към насилието. Тук то е по-прието, отколкото в други страни, и ние бихме могли да водим много дълъг разговор, опитвайки се да обясним защо е така – човек може да стигне назад чак до 1830, когато се създава модерната гръцка държава, например – но това си остава факт.“ Бакоянис, чийто баща, тогавашен член на парламента, беше застрелян от членове на N17 през 1980-те, е основател на група, чиято цел е да събира заедно децата на жертвите на гръцкия тероризъм.

Но за Пиеракакис, директорът на Института за младежта, налице е една дори още по-голяма заплаха от онази на левия тероризъм: „Онова, за което си мисля преди да заспя е дали гръцката младеж ще емигрира. Моят главен страх е не радикализацията… а дали младите гърци ще останат тук, за да променят нещата, да насочат гръцкия начин на изразяване в посока, различна от онази на насилието.“

Имайки пред вид това, че Гърция е принудена да посрещне лице в лице своята финансова криза, изглежда доста малко вероятно, че Пиеракакис ще трябва да чака дълго време, за да установи дали страховете му са оправдани или не.

Източник

Айлан Грийнбърг е американски журналист, сътрудник на The New York Times, The Wall Street Journal, National Geographic, и Slate.

Коментари (4)

- 10-04-2011|stan

„Защо в Гърция все още има леви терористи?“

Едва ли може да се зададе по-неправилен въпрос. Той предполага, че левият тероризъм трябва да изчезне, намалява от година на година и всеки момент няма да го има. А наблюдаваме точно обратното – никога не е изчезвал, няма намерение да изчезне и точно пък сега се засилва. При такова тръгване накриво още от началото ясно е какви изводи ще направи авторът към края …

- 11-04-2011|valia - statia

в градчета в Гърция има улици, носещи името „17-ти ноември“…

- 01-05-2011|екс-перт

да, но не по името на терористичната организация, а в памет на свалянето на диктаторския режим…

Магазинче за домашни потреби

Автор: Здравка Евтимова

В нея имаше слънце и кротка прах, имаше и река дори, разляла се като нива на щастлив човек, имаше и зима в нейната усмивка – много хубав сняг светеше в усмивката на Маша. Ячо се чудеше как другите хора не забелязват това. Добре, че не виждаха, защото тогава Маша можеше да изчезне от градчето – малко градче, пълно с изсъхнали есенни листа. Ячо бе работил дълго време в цирк „Соле Мио“, бе обиколил цяла Италия – чистеше конете и хранеше стария лъв Леоне, който бе болен. На Ячо му беше жал за лъва. Но в цяла Италия нямаше топла и бяла улица като в неговото затънтено градче, където беше останала майка му. Малките му братя бяха хванали към Мадрид и не се обаждаха, и Ячо не се обаждаше, макар че си мислеше за майка си – една такава тъмна жена, като привечер след уморителен ден. Майка му метеше площада на градчето. Краката я боляха. Докато хранеше Леоне, Ячо виждаше старата с метлата, и си мислеше как тя ще хване някой влак от Софийската централна гара и ще дойде при него в Палермо. Ячо е събрал пари и ще заведе майка си в пицарията до цирка. Ще похапнат, ще ѝ поръча шоколадов ликьор. Едва най-накрая, когато вече вечерта се е стопила и Леоне, горкият болен Леоне, е заспал, Ячо ще попита майка си, но много тънко: – Мамо, какво става с Маша? Даже няма да пита това, само ще каже: – Още ли работи онова магазинче за домашни потреби? Ами да, беше казала майка му по телефона. Тъмният ѝ глас грееше, припрян и притеснен. Сигурна ли си, мамо? Браво. Маша бе в градчето, където дори реката бе пресъхнала, Маша не бе тръгнала за Мадрид. Маша, това е шал от Неапол, един такъв страхотен шал. В цирка има ли други момичета? Има други момичета, Маша. Но те не са … Как да ѝ каже, че в усмивката ѝ има малка уличка, която води до тяхната къща в самия край на градчето?

Що за човек си, Ячо, казва майка му. Не може да се заседиш на едно място. Духне от юг и ти изчезваш някъде. Къде – в Италия ли, в Мадрид ли? Майка му имаше трима сина, всичките мургави като пътя, разсичащ подивелите поляни. Всичките хубави като облаци, наредили се гордо по небето на път за Черни Връх. Но те са стабилни. А тебе не те свърта. Накъде си тръгнал? Който влак дойде по-напред – хващам го. Обичам да обходя света, да видя нивите на другите хора. А защо се връщаш? Ами заради магазиччето за домашни потреби, мисли си Ячо. Слушай, тази капела е за тебе, Маша. Не иска да ѝ каже, че една госпожица си е я забравила и той я е прибрал. Не, че няма пари. Ячо има много пари. В деня, когато се прибира, майка му не отива да мете с бавната си красива метла площада, макар че по плочките – нали винаги е есен, дълбока като езеро – са нападали два милиона листа. Отиваха в ресторант „Балкан“. Ячо купуваше двайсет и девет кебапчета – той не яде, гледа майка си и братята си, които по това време още не бяха щукнали към Мадриод – гълтат кебапчета…В Палермо старият лъв Леоне чака ли чака своя пазач Ячо от Брезник, България. Това е за тебе, Маша, казва ѝ Ячо. И още по-хубаво му става, че е дал толкоз пари за тая нищо и никаква блузка. Ако Маша замине, в града ще остане само една чиния, грамадна като кораб, пълен с неизядени кебапчета. Братята му вече са в Мадрид, а може и да са хванали на север.

Дали въобще ще има лъв в цирк „Соле Мио“? Леоне бе толкова немощен, че заспиваше на манежа. Веднъж не се събуди след гърмежа на дресьора. Умря на сцената и Ячо повече не щеше да си помисля за „Соле Мио“. Искаше да се напие, защото без стария Леоне нямаше нито цирк, нито път, нито площади и градове, но Ячо не се напи, защото парите не стигнаха за бутилка водка. Нямаше лъв, нямаше вече лъв! Продадоха го на някакъв селски музей – там щяха да натъпчат със слама кожата на Леоне и да го показват на децата срещу билет от едно Евро. Само площадчето и тежката, красива метла на майка помогнаха на Ячо да не открадне препарирания Леоне. Той се поръвтя при перепаратора, който го нае да помага из ателието. Ами аз си имам момиче, Маша се казва. Тя е българка, много хубаво момиче, заговори Ячо на препаратора на български, колкото де се похвали и да не усеща мъка от това, че вече си няма лъв, дори ако се замисли и Маша си няма, защото Маша нищо не му бе обещавала. С тия пари, дон Доменико, дето ще ми ги дадеш, ще ѝ купя не от евтиния магазин „Фиори“, а от най-скъпия магазин ще ѝ купя най-скъпото нещо. В усмивката се е побрал целия град точно в края на зимата, но хубава зима, когато мама има дърва. Не зная кой ѝ е нарязал дърва… Сега братята ми са в Мадрид, а може ѝ да са на север. Там има много циркове, на север циркът е много важно нещо. Знаеш ли какво искам, дон Доменико? Да направя малък цирк на площада в моето градче. Тази неделя мама няма е на работа, братята ми ще се върнат от Мадрид. Маша ще е там. И ти си в нейната усмивка, дон Доменико, защото ти си добър човек. Взе ме на работа и Леоне го направи по-красив, отколкото като се мъчеше на сцената. Моят цирк ще се казва „Вятър“ и ще идват много деца – всичките ще ги пускам без пари. Ще ходя из цяла България – да гледат децата, които нямат пари за билет, и в неделя никоя жена няма да мете площада, макар че е есен и листата са окапали като круши по площада. На тебе, дон Доменико, ще ти купя кебапчета – двайсет и девет.

Закриха магазинчето за домашни потреби, Ячо, каза майка му, която този ден не бе на работа. Тя го чакаше на автобусната спирка, една жена дребна и тъмна като вечер след дълъг и тежък ден. Една жена, която знаеше къде е Мадрид, защото там бяха двамата ѝ по-малки синове. Знаеше дори къде е работилницата на дон Доменико и бе чувала за масата, на която бе изложен стария Леоне. Затвориха магазинчето ли, избъбри Ячо. На дъното на куфара, очукан, съвсем смазан от толкоз пътуване, грижливо и внимателно той носеше рокля – и то не от магазина „Фиори“, а от скъпия магазин до кметството на Палермо. Ами Маша? – попита Ячо, едно такова тъмно момче като стъблото на ония ябълки покрай пътя, които раждаха дребни страхотни плодове.

Маша… Маша замина, каза жената, която не бе отишла да измете тежките листа, завили като двеста юргана площадчето.

Замина ли? -престана да диша Ячо. Помисли за усмивката, в която имаше и площад, и лято, и най-добрия сняг и малка, гиздава къща, които искаше да купи някой ден за Маша. Дори за дон Доменико се бе намерило едно тясно местенце в тази усмивка. Сега нямаше нито есен, нито листа. Само една скъпа-прескъпа рокля на дъното на стар очукан куфар, закупена с последните пари от скъпия магазин до кметството в Палермо.

Остави ти адрес къде я да намериш, добави изведнъж майка му. Ето го. – Изведнъж градчето и площадът си дойдоха на мястото. Ячо знаеше, че някой ден скоро, а може би след десет години, ще направи най-хубавия, най-безплатния цирк „Вятър“. Децата ще гледат конете и лъва, а на манежа и ще има толкоз много пуканки за тях, че просто не е за приказване.

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка. Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология. Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (1)

- 18-04-2011|Златко Ангелов

Здравке, ПРЕКРАСНО!

Социалистическият начин на живот – част 1

Автор: Улф Брунбауер

Идеология, общество, семейство и политика в България (1944-1989)

След като завземат властта през 1944 г., българските комунисти си поставят за цел да осъществят и „социалистически начин на живот“ – всички аспекти на ежедневния живот трябва да бъдат преустроени в съответствие с определени идеологически цели. Но при реализирането на това намерение Партията и държавата се сблъскват с едно непокорно население, което не иска да живее живота си по зададени от идеологията директиви. Като резултат от политическото вмешателство и своеволните практики, възниква една диалектическа динамика на развитието, която формира реално-социалистическия експеримент.

Разглеждайки централните аспекти на „социалистическия начин на живот“ – строежа на социалистическия град Димитровград, политизирането на свободното време и политиката към семейството, тази книга изследва обществената политика на комунизма, чиито резултати всъщност рядко отговарят на очакванията, но въпреки това обществото и културата на България се трансформират трайно.

ВЪВЕДЕНИЕ

През 1958 г. се появява филмът „Любимец 13“, и доставя радост на българската филмова публика.[176] В тази „комедия от грешки“ се съпоставят характерите на двама съвсем различни, макар и еднояйчни братя-близнаци. От една страна е акуратният, успяващ и надежден Радослав Гълъбов, който е най-добрият нападател на футболния отбор на град Варна, докато неговият брат Радосвет няма постоянна професия, но пък е страстен картоиграч, затънал в дългове. Действието на филма започва с това, че Радослав се влюбва в хубавата Елена от София, когато тя прекарва летния си отпуск във Варна. Той обаче загубва нейния адрес и без него заминава за София, за да намери отново Елена. В същото време софийският футболен клуб „Витоша“ изпраща свой представител до Варна, за да вербува Радослав, тъй като непосредствено преди решаващия мач на сезона се е наложило да освободят най-добрия си нападател поради недисциплинираност. Посредникът на вербуващия клуб „Витоша“ първо „изиграва“ двама по-простички представители на провинциални клубове от Пловдив и Русе, които също търсят футболния нападател от Варна. Но след това той среща брата-близнак Радосвет, който след една гуляйджийска нощ тъкмо става от разхвърляното си легло, и го взема за човека, когото търси. Тъй като Радосвет също иска да напусне Варна, за да избяга от хората, на които дължи пари, той с удоволствие приема щедрото предложение на представителя на клуб „Витоша“ и веднага заминава заедно с него за София, където получава царска заплата, хубаво жилище в центъра на улица „Оборище“ и софийско жителство.

Докато братът-близнак Радослав заедно с един отзивчив стар ерген, с когото се е запознал във Варна, по време на отпуската му, търси Елена в София, Радосвет се наслаждава на новото си благосъстояние и на живота в големия град. Той пуши скъпи цигари, хазайката му го обслужва, а за тренировка дори и не помисля. Накрая той даже се запознава с Елена, която го взема за Радослав и отива с него в един ресторант. Там, въодушевени от шампанското, те танцуват суинг, докато Радосвет става нахален и груб, за което получава шамар от Елена, която все още не подозира нищо. След известни перипетии нещата се решават, Радослав намира своята Елена и те започват любовен романс. От целувките в парка не може да ги отклони даже паричната глоба за неморално поведение на обществено място.[177] Междувременно Радосвет показва футболната си неспособност по време на решаващата игра на ФК „Витоша“ във футболния шампионат и избягва от стадиона с линейка, като симулира нараняване (обаче в болницата наистина го оперират). Истинският нападател Радослав отказва предложението на „Витоша“, понеже сърцето му принадлежи на неговия клуб във Варна и на неговата Елена, която му изпява за това една хубава песничка в парка.

Този забавен филм в много отношения е илюстративен за централната тема на книгата, за така наречения „социалистически начин на живот“. Първо, този филм се създава във време, когато партийните идеолози започват все повече да се замислят върху въпроса, какви отличителни качества трябва да имат обикновените хора при социализма. Второ, филмът символизира важните отговори на този въпрос: а именно, че гражданинът на социализма трябва да бъде честен, надежден, дисциплиниран, лоялен, верен, любвеобилен, спортуващ, очарователен и готов за саможертва. В същото време мързеливците, некадърниците, негодниците, грубияните и лъжците не са добре приети, не намират работа и обществено признание, да не говорим за любов. Филмът дава доста точно изображение на представите за социалистически морал, но на практика няма никаква индикация, че този морал действа в страната на реалния социализъм. Комунистическата партия изобщо не се споменава, и липсват всякакви комунистически емблеми и символи. Единствената масова организация, която фигурира във филма, е профсъюзът, собственик на футболния клуб „Витоша“, а профсъюзните деятели са изобразени не особено ласкателно. В крайна сметка, както сюжетът на филма, така и образите на различните характери съвсем малко се различават от подобни западни романтични произведения. Новият човек, скициран в този филм, трябва да бъде в хармония със себе си и обкръжаващата го среда. Той трябва да се труди честно, да не се стреми само към доходи, а да се посвети на романтична любов, и да бъде верен и предан.

Времето на революционния патос и на мобилизирането на масите е отминало, и добрият човек в нормалния живот заема мястото на революционния борец като представа за идеалния образ на Новия човек на социализма. Не само във филма се реабилитира личният живот и акцентът се поставя върху вътрешните, морални качества на човека и на неговото общуване с хората. Тези форми на поведение се представят като разбиращи се от само себе си морални дадености, без да се свързват изрично с политическата власт. Те са инструментариумът, с помощта на който хората в едно радикално преобразувано общество трябва отново да се слеят в една общност, като едновременно с това се маркират нови форми на социална дисциплина и контрол в едно комплексно общество. Политическите стратегии, които българските комунисти разработват, за да постигнат състоянието, което те определят като „социалистически начин на живот“, представляват централната тема на настоящото изследване.

Преди обаче да пристъпя към анализа на получените практически резултати, е необходимо първо да изложа моята теоретична изходна база за анализа на реалния социализъм, и по-специално за взаимовръзката между социалистическата държавна власт и обществото, тъй като тя е решаваща предпоставка не само за формулирането на поставените от мен теми, но също така и за интерпретацията на емпиричните данни. Поради това следващият раздел може да се разглежда както като въведение, така също и като преглед на антропологическата и социално-историческа литература за обществата на реалния социализъм.

РЕВОЛЮЦИЯТА НА ЕЖЕДНЕВИЕТО

На 9 септември 1944 г. в България започва нова ера – поне официалното историческо виждане в реално-социалистическа България определя този ден като дата на успешната социалистическа революция (и така изключва всякаква приемственост с предишния режим).[178] На практика Българската комунистическа партия, която непосредствено след Първата световна война вече е втора по сила партия в България, но след 1923 г. е принудена да действа в нелегалност, успява само в продължение на няколко години да се сдобие с цялата власт.[179] Това довежда до драматични обществени промени, които „не оставят камък върху камък“ и са извършени целенасочено от Партията. Според дефиницията на Валери Бунсе на основните отличителни характеристики на държавно-социалистическите режими, те се различават от повечето други диктатури, които са ориентирани към стабилност. За разлика от тях, социалистическите режими са „ориентирани към бъдещето, определено антикапиталистически, и се основават на убеждението за бързо преустройство на икономиката, на обществото, и накрая, поне на теория – преустройство на общностния живот.[180] Както Жужа Ферге пояснява чрез примера на Унгария, за комунистическите режими е характерна широкомащабна обществена политика, която включва както „систематична социална интервенция във всички точки на цикъла на социалната репродукция“, така и социално-политически отговори на конкретни проблеми.[181] Господството на Партията и упражняването на държавната власт не са мислими отделно от развитието на обществото в историята на страните на реалния социализъм нито в действителността, нито в представите на партийните ръководства, – те са неразделна част от него.[182]

Резултатът от тези целенасочено провеждани преобразувания би следвало да бъде едно комунистическо общество, което да се отличава с безкласовост, справедливост, равенство, хуманност в социалните отношения, стремеж към усъвършенстване, благосъстояние и модерност. Наистина голямо предизвикателство за eдна страна като България, която по времето на комунистическото завземане на властта не е известна като модерна страна, а като характеризираща се с дребно земеделие обществена и стопанска държавна структура. Българските комунисти обаче тогава си поставят за цел да преустроят не само властовите отношения и отношенията на собственост, и икономическите и институционалните основи на обществото, но те искат да сътворят Новия човек, който да въплъщава един нов – комунистически – морал. Човек, който би трябвало да се отличава коренно в своя мироглед и поведение от „отживелия“ човек на капиталистическа България. Целта е, чрез политическото, икономическото и общественото преустройство да се изгради една нова култура, с хора, които да се отличават със своето социалистическо мислене и социалистически форми на поведение. И тази цел българските комунисти споделят с техните другари и другарки от другите страни, преди всичко от Съветския съюз. Възприемането на Съветския съюз като пример за подражание не се дължи само на неговото политическото надмощие в следвоенна България, а и на факта, че някои от видните български комунисти са прекарали дълго време в Съветския съюз по време на своето изгнаничество, между които са първите трима министър-председатели на държавата – Георги Димитров (1882-1949), Васил Коларов (1877-1950) и Вълко Червенков (1900-1980).[183] Всъщност приемането на „съветския пример“ cе явява резултат от съизмерими предизвикателства: Как да се модернизира една предимно земеделска държава и как в едно изостанало и некултивирано общество да се изгради комунизъм?

Пред решаването на тези проблеми преди това вече са били изправени болшевиките, които през 1917 г. извършват социалистическа революция в една от най-изостаналите страни в Европа. При това те си поставят за цел не само да премахнат класовото господство, да преодолеят икономическата изостаналост и изостаналостта на обществото и да въведат нов ред в социалните отношения, но и да извършат основна реорганизация по отношение човека, разглеждан като моделируем във всички негови прояви и взаимоотношения, както пише Щефан Плагенборг в своя преглед върху следреволюционните културни проекти в Съветска Русия:

„Обаче става въпрос за нещо повече от възпитание. Посегателството е тотално и се състои изискването да бъде променен не само един – макар и голям – отрязък от човешкия живот след революцията, но да се преустрои цялостната природа на човека, при което да се създаде „съветски човек“.[184]

Новият човек трябвало сякаш да увенчае революционните усилия като гражданин на бъдещия комунистически ред. В първите години след Октомврийската революция се конкурират голям брой идеи свързани с това, с какво би трябвало да се отличава Новият човек и как да се постигне тази цел. Тези представи, които се коренят отчасти в различните течения на радикалната руска предреволюционна интелигенция, следвало да бъдат внедрени в практиката, особено в големите градски центрове на европейска Русия.[185] Започвайки от комуните в Москва и Петроград, в които студенти практикуват радикалните си представи за колективистичен начин на живот, преминавайки през усилията на организацията Пролеткульт (пролетарская культура), която цели да създаде една оригинална пролетарска революционна култура и да скъса с всичко старо и стигайки до Алексей Гастев – поет и специалист по въпросите на труда, чиито стремежи били радикално да механизира човека, както и до „Лига на времето“, чиито усилия са насочени към целта да се приучат трудещите се към самодисциплина – всички тези опити през двадесетте години целят да бъде преустроен човекът.[186] Болшевишкото партийно ръководство наблюдава тези утопични усилия със скептицизъм и открита враждебност. Обаче от Ленин надолу по йерархията доминира консенсусът, че след успешната защита на революцията в гражданската война, в основата на усилията на Партията трябва да стоят съзидателна дейност в областта на културата по пътя на преодоляване на консервативните представи, както и придобиването на модерни начини на поведение и модерни стандарти в образованието, и не на последно място – да се повиши до необходимото ниво производителността на труда за изграждане на социализма. Троцки по-специално изтъква през 1923 г. в сборника от статии „Въпроси на бита“, че сега – след обезпечаването на „диктатурата на пролетариата“ и на „национализирането на най-важните средства за производство – трябва да се революционализира и бита“:

„В какво да се състои днес нашата задача, на какво трябва да се научим преди всичко, към какво да се стремим? Ние трябва да се научим да работим правилно: точно, чисто, икономично. Ние се нуждаем от култура в работата, култура в живота, култура в ежедневието. Ние съборихме господството на експлоататорите – след дълга подготовка – чрез лоста на въоръженото въстание. Обаче не съществува такъв лост, с който да повишим културата с един удар. Тя се нуждае от един дълъг процес на самовъзпитание на работническата класа, и заедно с нея, и след нея на селячеството.“[187]

Както се загатва в цитата, Троцки счита задачата за повишаване на културата и революционизиране на бита, на ежедневието, за далеч не проста задача. Това проличава ясно в неговите мисли за преустройството на семейството, на което трябва да се отреди важна роля в създаването на новата култура:

„Ежедневният живот е много по-консервативен отколкото стопанския, между другото затова, защото ежедневието се възприема по-неосъзнато, отколкото икономиката. В областта на политиката и икономиката работническата класа действа като единно цяло – тя извежда своя авангард – комунистическата партия – на предна линия, и осъществява именно чрез този авангард своите исторически задачи. В областта на бита работническата класа се разделя на семейни клетки – отделните семейства. Смяната на държавната власт, даже и смяната на икономическия ред – преминаването на фабриките и заводите в собственост на трудещите се – това оказва своето влияние върху семейството. Но това влияние е само отвън, само косвено, без непосредствено да засяга начините на живот, унаследени от миналото. Радикалното преустройство на семейството, и въобще на структурата на ежедневния живот, изисква в най-висока степен съзнателните усилия на цялата работническа класа и предпоставя в самата нея „къртовска работа“ за повишаване на своята вътрешна култура. Тук трябва да бъдат „разорани“ дълбоки слоеве.“[188]

Тази цивилизаторска мисия се вписва дълбоко в идеологията на Съветския съюз, а след Втората световна война в идеологията и на другите държави с комунистическо управление, повечето от които са изправени пред задачата да изграждат социализъм в земеделско изостанало общество. „Повишаването на културното ниво“ и „култивирането“ на хората периодично е поставяно в центъра на политическите проекти на управляващите комунисти, и е тясно свързано с опита да се утвърди комунистическата идеология. Това касае както насаждането на ценности, които да са отличаващи за социалистическото общество, така и на нагласи и форми на поведение, които да са предпоставка за функционирането на едно градско и индустриално общество. Шийла Фитцпатрик, която подробно е изследвала опитите по времето на Сталин да бъде „култивирано“ съветското население, обобщава различните нива на това културно начинание по следния начин:

„На първо място е културата на основната хигиена – миене със сапун, чистене на зъбите, да не се плюе на пода – и елементарната грамотност, която липсва в значителна част от съветското население. Тук съветската цивилизационна мисия е формирана подобно на мисиите на другите европейски нации сред изостаналите местни хора, обаче трябва да се отбележи, че в съветския случай в „изостаналите елементи“ са включени руските селяни. На второ място се набляга на неща като поведението на трапезата, на публични места, отношението към жените и основни познания за комунистическата идеология. Това е нивото на културата, изисквано от всеки градски жител. Третата част от културата, която преди е наричана „буржоазна“ или „дребнобуржоазна“, е културата на доброто поведение, включваща добрите маниери, правилния говор, красивото и подходящо облекло, и известно признание на високата култура на литературата, музиката и балета. Това е „висшето“ абсолютно ниво на културата, което се очаква от управляващата класа, от членовете на новия съветски елит.[189]

Намерението да се революционизират културните нагласи и начините на поведение на хората е, от една страна израз на функционалната необходимост за разпространение на „модерните“ ценности и от друга – да бъдат установени обществените норми на комунизма. Чрез концепциите за Новия човек и на „социалистическия начин на живот“ се цели социалистическата идеология да стане хегемонна, като бъде приведена в съответствие със социалната реалност, и да стане безспорна основа на живота в социализма. Според понятията на Бурдийо, става въпрос за създаване на „непосредствено и мълчаливо съгласие“, което „е основата на онова отношение на доксично подчинение, което ни обвързва с всяка наша фибра към съществуващия обществен строй.“[190]

Този стремеж към културна хегемония се намира в неразделна връзка с целта, а именно – да се постигне цялостно дисциплиниране и рационализиране на обществото. То не може да заобиколи бита и културата на хората, а напротив – трябва да има за цел реорганизацията на битовите рутинни навици и нагласи, както подчертават различни теоретици на модерното време. Това е също израз на факта, че съветската държава и създадените по неин образец народни демокрации се възприемат за модерни държави и се отличават – както и някои модерни западни държави – с всеобхватна държавна намеса в обществото и в политиката си към масите. Последният аспект се проявява особено ясно в социалистическите държави, тъй като те мобилизират масите не само в случай на война, но изтъкват като активно и доброволно участието на масите в изграждането на икономиката и на политическата структура на обществото. За да се доведат изостаналите общества, каквито са били без съмнение руското общество през 1917 г., както и българското през 1944 г., до така разбираното „модерно“ общество, е било необходимо всестранно преустройство в областта на културата, както установява например Дейвид Хофман в своя анализ на ценностните ориентации, залегнали в основата на сталинизма:

„Социалното преустройство, обаче, изисква не само научно разбиране на обществото. То изисква също и средства за промяна на мисленето и поведението на хората. То се нуждае от внедряване на нови културни норми и стойности, които да направят делничния живот, бита, подреден и продуктивен.“[191]

Тази културна революция е насочена по-специално към работническото съсловие, понеже то се определя като ядро на социалистическото общество и като онази част от населението, която първа ще приеме образа на Новия човек. Работниците поемат ролята на отстранените аристократични и буржоазни слоеве, и трябва да станат културтрегер в новото общество. В съответствие с това, дейностите на съветската държава се насочват към широкомащабно създаване на модерна индустриална работническа класа. Всъщност, многобройното съсловие на работниците възниква едва след ускорената индустриализация от края на двадесетте години.[192] Изискванията за ефективност, дисциплина, чистота, точност, деловитост и грамотност следователно са в центъра на сталинистката културна политика. Те трябва не само да направят работниците и работничките по-производителни, но също и да формират по-рационално бита, ежедневния живот на гражданите и гражданките.

Разбира се, тези два проекта – за по-голяма производителност и за по-рационално формиране на бита на работничеството – са двете страни на един и същ медал, както по убедителен начин това е представено от Е. П. Томпсън в неговия новаторски труд за „Възникването на английската работническа класа“. Реализирането на необходимите за една модерна промишлена икономика рационалност, дисциплина и ефективност става възможно, само защото и ежедневният живот на работника – не на последно място и на цялото общество – е организиран с премерена разумна рационалност. За това през 19-ти век в Англия се грижат не само държавата и директорите на фабриките, но и пуританските проповедници.[193] Работници, които в понеделник или вероятно даже и във вторник, след напиване в края на седмицата трябва да си отспиват („пиян понеделник“), довеждат до ужас собствениците на фабриките и защитниците на обществения морал.

Подобна интернализация на дисциплината във фабриките и нейното разпространение върху цялото общество, което вече е постигнато от утвърдените индустриални общества, със сигурност са се надявали да постигнат и комунистическите правителства. Защото нито апелът към аскетична саможертва в името на светлото комунистическо бъдеще, нито въвеждането на принудителна работа представляват дългосрочно изпълними методи за изграждане на едно социалистическо общество. Такива методи на дисциплиниране и мобилизиране чрез труд са свързани не само с висока политическа цена и икономическа неефективност, но освен това те се оказват също така неуспешни за интернализацията на работната дисциплина и на рационалността, понеже произлизат от принципно ирационалното разбиране за време.[194] Антонио Грамши в своя анализ на успеха на капиталистическата фабрична дисциплина установява, че дисциплина във фабриките може да се въведе само чрез въвеждане на обществена дисциплина – дисциплина и в обществото, което е извън непосредствената работна сфера:

„Историята на индустриализацията винаги е била една непрекъсната борба срещу „животинския“ елемент в човека (и днес съществува в още по-подчертана и груба форма). Тя представлява един непрекъснат, често болезнен и кървав процес на подчиняване на естествените, животинските, примитивните инстинкти чрез поставянето им под контрола на новите, непрекъснато разширяващи се и все по-строги норми и навици за ред, точност и прецизност.“[195]

Задачата на обществената идеология в такава ситуация е да наложи интернализацията и всеобщото приемане на необходимостта от дисциплиниране.

„Ако се окаже принудителен натиск върху обществото като цяло […], тогава се развиват пуритански идеологии, които придават на присъщото за тях прилагане на насилие привидната форма на убеждаване и постигане на консенсус.“ [196]

В Съветския съюз със специалната задача, да дисциплинират населението и да преустроят и нагодят неговия ежедневен живот към изискванията на производството, се заемат Партията, държавните институции и различни други организации (протестантски проповедници, разбира се, няма на разположение), за да се отговори на изискванията на модерното общество, и се догони изостаналостта в развитието.[197] Тази задача обхваща усилията, работниците да бъдат доведени до интернализация на работната дисциплина, да бъде повишено общото културно и хигиенно ниво на населението, да бъдат отстранени „назадничавите“ елементи на ежедневието (например религията). Тя включва и модернизиране на семейните отношения, рационално организиране на потреблението и рационално задоволяване на потребностите, както и регулиране на биологичното възпроизводство в съответствие с икономически и политически преценки и съображения.[198] Новите материални реалности, създадени от социализма, също са предназначени да помогнат за извършване на прелом в развитието и претворяването на социалистическата култура и начин на живот. В крайна сметка, битието определя съзнанието, и двете трябва да бъдат поставени на една научна, планова основа. Нищо не може да онагледи по-добре засилената целенасоченост на проектите за модернизиране, отколкото новопостроените при социализма градове. Така например Стефан Коткин пише за построения през тридесетте години южно от Урал град на стоманата Магнитогорск:

„Никъде другаде чувството на еуфория от възродените от революцията възможности през 30-те години на XX в. няма по-ясно свидетелство от това в Магнитната планина. […] Магнитогорск остава основна емблема на великата промяна, чрез която целта на Просвещението да се използва науката за да се усъвършенства обществото, се свързва с откритието на Френската революция за политическата мобилизация и се филтрира през индустриализацията и съпътстващото израстване на работническата класа.“[199]

Разбира се, съветските лидери искат не само просто да модернизират културата на своята страна, но и да преобразят човешката натура и да наложат специфични социалистически ценности. Както Съветската държава, така и нейните източноевропейски сателити разбират, че тяхната власт в крайна сметка не може да почива само на терора и на потисническия апарат, но също така зависи от характеристиките и формите на поведение на гражданките и гражданите. Тяхната цел е социалистическите норми да станат определящи за всички естествени неща, общи за членовете на обществото, да са common sense, неподлежащ на съмнение здрав човешки разум. Държавата иска да постигне това, като действа активно за интернализиране на „общи форми и категории на възприятие, както и на общи форми и категории на мислене“ и въвежда „държавни форми на класификация“.[200] Пропагандирането и разпространяването на социалистическите ценностни отношения и възприемането на реалностите продължава през цялото време на съществуването на реалния социализъм, въпреки че в интензивността на съответните усилия, както по времето на тяхното прилагане, така също и между отделните държавно-социалистически страни се открояват ясни различия. Обаче българското ръководство, например, чак до началото 80-те години на 19 век – поне в своите публични изявления – не се предава и никога не се отказва от вярата във възможността за създаване на Новия човек и в изграждането на комунизма. За да се постигне тази цел е трябвало още при социализма да се изградят такива форми на поведение и културни нагласи, които да характеризират и бъдещия начин на живот при комунизма, които да представят бъдещето в условията на настоящето.[201]

Както в България, така и в другите страни на реалния социализъм, за тази цел е изградена мрежа от институции за културна продукция и за пропагандиране и разпространение на ценностите на социалистическото общество. Тяхната задача е да помогнат за пробива към „социалистическия начин на живот“. Тази представа включва не само „модерни“ качества, така известни от западните общества, но също и някои качества, които да отличават начина на живот в социалистическото общество от този в капиталистическото общество. Всъщност най-изпъкващата отличителна характеристика на социалистическия начин на живот е неговият колективизъм. Това намира израз от една страна в изповядването на принципа за равенство и солидарност, и от друга страна – в изискванията към гражданина, колективно и активно да се включи в изграждането на социализма и да подчини личните си интереси на общите интереси. По-точно казано, идеолозите на „социалистическия начин на живот“ мислят, че колективните и личните интереси се сливат и съвпадат. В резултат на тези представи се получава едно много силно наблягане върху „морала“, който е трябвало да накара хората да се жертват за комунизма и за неговия триумф по цял свят. Така в Съветския съюз, както под управлението на Сталин, така и при Хрушчов се провежда широка пропаганда за спазването на „комунистическия морал“, който се счита като предпоставка за това, съветският човек да може да се посвети на изпълнението на приоритетите, които партийното ръководство прокламира от името на цялото общество, на „народа“. В този контекст Дебора Филд пише за моралните кампании по времето на Хрушчов:

„Според вижданията на Хрушчов, развитието на икономиката, поддържането на реда, и преходът напред от социализъм към комунизъм изисква активни, ентусиазирани, самоотвержени работници, хора, необезпокоявани от семейни проблеми, от конфликтни емоции и от незаконни желания.“ [202]

Да постъпваш „морално“ означава не само да работиш прилежно и дисциплинирано, да уважаваш и цениш социалистическата собственост, да повишаваш своето образование, да поддържаш солидарно и приятелско общуване с хората от твоето обкръжение, но също и да формираш своя личен и семеен живот по предварително указаните предписания за „социалистически начин на живот“. Но този Нов човек – човекът на реалния социализъм обаче – както беше вече показано във встъпителния пример от филма в началото, вече няма много допирни точки с аскетичния, смел, самоотвержен, атакуващ старото професионален революционер, който преди Октомврийската революция и в първите години след това е в основата на болшевишките представи за човека на комунизма. Дьорд Конрад и Иван Селени описват доста сполучливо този нов тип личност така:

„Така се ражда „революционерът на бита“, който е изцяло чужд на всякакво екстремистко или бунтарско отклонение, конструктивният революционер, който се отличава от средностатистическия си съграджанин по това, че във всички области на живота се справя оптимално. В работата си той се отличава с по-голяма прилежност, в семейния си живот е образцов, като водач на превозно средство се отличава с по-разумно шофиране, при поддържане на градината проявява по-голямо старание, той повишава непрекъснато своето образование за да напредне, той не забравя никога, че всички блага дължи именно на това общество, и когато другите забравят това, той им го напомня.“[203]

Както става ясно от цитата, революционализирането на бита, утвърждаването на „социалистическия начин на живот“ и налагането на комунистическия морал засягат както обществената, така и частната сфера, като при това в различни периоди от време и в различните държави на реалния социализъм има различия при определяне на основните първостепенни задачи. Във всеки случай между комунистическите партийни ръководства преобладава широк консенсус за това, че културната революция може да бъде успешна само тогава, когато в нея се включи и „домашната сфера“ – сферата на дома. Да, „домашният фронт“ даже се счита за фронта, който ще бъде приобщен най-трудно.[204] В семействата има много силни „останки“ от миналото, например като религиозност, които се отстраняват много трудно: може да бъдат закрити молитвените домове, да бъдат затворени свещениците, но да се провери дали между своите четири стени семействата все още остават религиозни – това надхвърля потенциала за надзор и контрол дори на репресивните комунистически държави. Следователно както семейните отношения, така също и домашният живот трябва да бъдат поставени на социалистически основи, поради което комунистическият режим навсякъде без изключение придава голяма тежест на семейната политика и на създаването на „социалистическо семейство“.[205] Хората трябва в своето ежедневие да интернализират правилата на социалистическия колективен начин на живот, тъй като техният подреден частен живот се счита за предпоставка за съответното им функциониране в общество – това също е една представа, която в никакъв случай не е чужда на западните общества. Всеки, който не почита своята съпруга като равна с него или я мами, не може да се смята за Нов човек, даже и да идва винаги точно на работата си, да се абонира за партийния вестник, и да участва в дискусионните кръжоци на своя местен партиен комитет.

Голям брой образователни и агитационни мероприятия, учебници и вестници, радио- и телевизионни предавания, както и филми, подготвят познанията на хората за това – как трябва да се държи, какво поведение трябва да има гражданинът на социалистическото общество както в къщи, в своя дом, така също в общуването си със своите съграждани. Целият живот, всички аспекти на социалната и материалната среда трябва да бъдат организирани рационално и в съответствие със зададените правила – предписания за комунистически морал. Това по принцип е естетически проект, тъй като е всеобхватен и свръхдетерминиран. В България например това се изразява в широка „естетическа пропаганда“ през 70-те години, целта на която е да доведе до преустройство не само на външния свят, но и на вътрешния свят, на душевността и на социалните отношения според принципите на красотата.[206]

ИДЕОЛОГИЯ И СОЦИАЛНА ПРАКТИКА

Инициативи, които трябва да реорганизират домашния живот по предписанията на „социалистическия начин на живот“ и „комунистическия морал“ и да революционизират ежедневния живот, неизбежно водят до вмешателство на социалистическата държава в частния живот на своите гражданки и граждани. Непризнаването на правото на лично пространство и на легитимността на интересите на отделния човек, според автори като Марк Гарселон и Олег Хархордин, е важна характеристика на държавно-социалистическия строй.[207] Държавата не само заема публичното пространство, което е широкомащабно политизирано и идеологизирано, но и непрекъснато се опитва да проникне в частната сфера. Защото от една страна, в съответствие със своите идеологически предписания държавата се опитва да преустрои сферата на частния живот, и от друга страна подхожда към тази сфера с голям скептицизъм, тъй като тя трудно се поддава на контрол, и следователно може да се окаже изходна точка на опозиционни дейности. Именно привидно тоталният контрол на държавата върху частния живот и нейните претенции да подчини и него на своята идеология, се определят като доказателство за тоталитарния характер на режима на реалния социализъм.

Противодействието на това, както се често се констатира в описанията за обществата на реалния социализъм, е оттеглянето обратно в личната сфера, нещо което Партията най-накрая акцептира. Дьорд Конрад и Иван Селени пишат следното за опита на социалистическата държава и нейната идеология да се разпростре и в сферата на частния живот:

„Всъщност е вярно, че западният идеал за разделянето на частния от обществения живот е пуснал доста силни корени в източноевропейското общество, така че животът на движението – с няколко „почетни“ изключения (като например обръщението „другарю“ между съпрузи, или когато синът доносничи за баща си, ако той има погрешни възгледи) – не успява да проникне в ежедневния живот на семейството. Затова в борбата срещу приватизирането (на живота) сталинизмът не постига даже и по времето на своя разцвет такива блестящи резултати, както в Китай, където и семейният съюз е съставна част на политическия апарат. […]

През следсталинисткия период политиката не влиза в домовете на гражданите през вратите, понеже агитаторите, които преди това чрез звънене на входната врата получават достъп в домовете, са заменени от телевизионния екран. Цялостното политизиране на ежедневния бит е премахнато. Гражданинът на държавата спечелва обратно неприкосновеността на своята частна сфера. През работното си време той трябва да работи, а не да политизира, а през свободното си време прави това, което му харесва. Ако се занимава с политика в частния си живот, по-скоро ще има неприятности, обаче нищо няма да му се случи, ако вместо от политика се интересува от футбол, музика, колекциониране на пощенски марки или отглеждане на пощенски гълъби.“[208]

превод от немски език: Румяна В. Станкова

Проф. д-р Улф Брунбауер е роден през 1970 г. в Кирхдорф, Австрия. В периода от 1989 до 1996 г. следва история, руски език, социология и народно стопанство в университета в Грац и в Московския държавен лингвистичен университет. По време на специализацията си в София (1996–1997), той се занимава с изследване на проблема за семейните структури и (семейното) планиране в Родопитe. През февруари 1999 г. се хабилитира с доцентура по философия към университета в Грац, където работи в отдела за история на Югоизточна Европа.

Коментари (4)

- 17-04-2011|stan

Изненадващо обективен и безпристрастен анализ, сравнен с други подобни. Като махнем някои срамежливи кавички, данъкът „политическа коректност“ е почти незабележим. Едно такова отношение към обекта на изследване може и да доведе до интересни резултати. На някои места все пак изследователят е подведен от други автори за този или онзи факт, който сам не е могъл да наблюдава, „например обръщението „другарю“ между съпрузи“ :))

- 22-04-2011|Гост - Близко – далечно

Задълбочен анализ на едно време, което всички все още си спомняме, но може би за това не анализираме. А тези, които не го помнят – за тях то е толкова далеч, колкото и Берлинската стена или Марс.

- 01-05-2011|Гост

Прочетох около 1/4 и се отказах. Ако авторът беше анализирал дали името на Сталин се пише със „С“ или с някоя друга буква и защо, нямаше да е по-скучно и банално.

- 03-05-2011|Spiritus

Скучно, претрупано с цитати. Няма как един австриец да анализира конкретно България без да я познава достатъчно.

Трудно се издържа да прочетеш цялата статия до край

Посока Сакраменто

Автор: Палми Ранчев

Още сънува насмешливия му танц. Наоколо се трупат хлапета. Единствено хлапета. Показалецът вече не танцува, а дирижира общото оживление: заканва се, забранява, отказва, повиква, посочва. Накрая натиска спусъка на пистолет. Въображаем или истински. Няма значение. Важното е, че движенията му отново са игриви, изразителни. Наситени със смисъл. Понякога направо магически. И не са в противоречие с вече изброените. Движенията на огромния показалец, под чийто диктат преминаха не само юношеските му години, а и целият живот. Неговият и на повечето му приятели.

1.

На това място реката беше съвсем тясна. Водата просветваше с тъмни отблясъци от дъното на коритото. Можеше да я прескочи, ако се засили. Нямаше значение къде се намира, на този или на отсрещния бряг. Пред себе си виждаше три маратонки: кални, смачкани, вероятно дъвкани от цяла глутница лични кучета. Измести се настрани, заобиколи ги и се обърна с гръб към тя да не ги вижда. За известно време, без да иска, си ги представяше, и лицето му се изкриви гнусливо. Скро успя да изнесе погледа си изцяло пред себе си. Нямаше памет, за първи път отваряше очи, приятно беше само да гледа жилищните блокове отсреща. Стърчаха без отражения. Бяха прекалено далеко, за да оставят следи в бавно течащата, мътна, почти черна вода. Само в далечния край на реката, където за известно време се разливаше и ставаше лъскава повърхност, преди да се превърне във вада, забеляза по-тъмни сенки. Вероятно беше върхът на някой от панелните небостъргачи.

Двата, навярно двайсететажни, стърчаха съвсем нелепо един до друг. Бяха като дебили на средна възраст, които се мереха като малки деца кой беше израснал повече. От неговото място по-предният изглеждаше с един ъгъл по-висок или поне различен. Беше само илюзия заради разстоянието. Иначе бяха съвършено еднакви. През годините беше ги оглеждал и сравнявал безброй пъти. Лицевата им страна беше с остъклени балкони и ръждиви еркери. Единият имаше огромно бъбрековидно петно по цялата дължина на калкана. Вероятно беше от влага, заради лошите сглобки и пукнатините, които от близо се виждаха. Заради петното ги различаваше по-лесно.

От толкова далечно разстояние двата жилищни блока изглеждаха необитаеми. Не се виждаше жива душа. Хората изглежда бяха напуснали панелните кутийки. Или стаени зад прозорците очакваха поредното поскъпване на хляба, на тока и горивата, поредното голямо нещастие, което обикновено идваше на прекалено малки порции. Можеш да не го забележиш, и дълго време да не му обръщаш внимание. Преглъщаха го и пак чакаха с надежда, че накрая ще се случи нещо значително. Животът им ще се промени така, че вече няма да бъде нещастието, което само са преглъщали. Едва тогава ще разтворят широко прозорците, ще се покажат на балконите и ще закрещят колко им е трудно да живеят, и че повече не се търпи. Но лошото отново идваше по малко всеки ден. Няколко пъти на ден. Толкова често, че беше се превърнало в тяхно всекидневие. Всички само повече се свиваха. Смаляваха се. Търсеха по-устойчиво, по-безопасно положение, и за себе си, и за близките си. Направо изчезваха в привечер като тази.

Отстрани се появиха два улични помияра. Единият беше много слаб, ребрата му се брояха, и подтичваше с подвита опашка. Приятелят му се облизваше с червеният си език след него. Стори му се неестествено как езикът му излезе далеко навън от устата му, завъртя се свободно, усука се, и отново се прибра със странично движение. Двете кучета спряха и почти едновременно вдигнаха глави. Душеха, без да издават звук. Не ги изпускаше от поглед, докато се изкачваше по възвишението от натрупана сгурия. Приготви се търпеливо да изчака колкото беше нужно. Опитваше се да разбере какво са открили.

Остана на върха, както до сега бръкнал в джобовете на размъкнатия си панталон. Помиярите, без да му обръщат внимание, сигурни, че той не представлява опасност, нито по друга някаква причина предизвикваше техния интерес, неочаквано се обърнаха рязко. Бяха открили източника на миризма или доловен само от тях звук. И отново тръгнаха. След известно време промениха посоката като свързани едно с друго и затичаха към мочурливия бряг. Подтичваха уверено, изглежда вече знаеха къде отиват.

Скоро изчезнаха зад нахвърляните на купчина тенекиени кутии. Една част бяха смачкани, нагънати като хармоника в единия край, други изглеждаха неотваряни, почти нови, или зееха с изрязани дъна. Върху някои личаха стилизирано нарисувани правоъгълни буци сирене с тъмни шупли.

Искаше му се още дълго да стои и да гледа наоколо. Чакаше да се смрачи достатъчно. Тогава всичко постепенно се променяше. Винаги се възхищаваше как светлината променя картините наоколо. Рано сутрин понякога всичко изглеждаше почти празнично. Но обикновено за съвсем кратко време. Само полумрака и тъмнината, истинската тъмнина, успяваше да скрие отвратителните картини от квартала.

Извикаха го, когато вече беше се приготвил за дълго наблюдение, или просто искаше да стои на мястото си и да гледа наоколо. Почти не обърна внимание. Най-вероятно беше му се счуло. Едва ли някой точно от него се интересуваше. И в следващия момент си каза, че май наистина чува своето име. Не цялото, част от него. И все пак беше неговото име. Постепенно се настройваше на друга вълна. Струваше му се, че изплува от дълбоко, още не беше стигнал повърхността, но скоро щеше да се появи. Вече можеше да възприема сигнали. Още не му се вярваше, че точно от него някой има нужда. И да имаше, как ще го разпознае от толкова далеко. Най-вероятно беше му се счуло. И все пак май наистина него викаха.

Загледа се по-внимателно към синята лада пред отсрещния блок. До преди няколко минути, беше сигурен, там нямаше кола. Не забеляза кога е спрял там. Тогава отново, този път вече доста по-ясно чу, като се проточваха отделните срички, името си.

Още две други коли, пристигнали едва след друга – изкалян зелен джип и отново лада, този път бяла – спряха зад синята. Беше ясно, че са заедно. Чуваше се музика, тежък метъл, който подчиняваше на ритъма си тишината наоколо, и по-далечна, някак отделена от музиката глъчка. От колите с широко отворени врати се изсипаха сюрия момчета и момичета, които излизаха постоянно, изглежда нямаха край. Как бяха успели да се съберат толкова много хора в трите коли? Все още, щастливи, че най-накрая могат да протегнат ръце и да се разтъпчат свободно, продължаваха да излизат.

Изглеждаха като нови заселници на пустинята наоколо. Идваха с намерение да не обръщат внимание на нищо отвратително. Всички бяха неочаквано жизнени, дори неподходящо жизнени, помисли той, за пейзажа наоколо. Сравнително лесно го превзеха с изненадващото си появяване, подпомогнати от вече много високата музика – та-да та-да та-да – и шумното говорене и подвикване; бяха значително по-интересни, дори по-важни от всичко наоколо; и вече нищо не се забелязваше толкова определено колкото тяхната компания.

Подаваха си две големи бутилки водка „Атлантик“. Движенията им бяха пресилени, по-широки и по-резки отколкото беше нужно за подаване на обикновена бутилка. Продължаваха да си подвикват, смееха се, съпровождаха всяка следваща глътка с одобрителни възгласи. От синята лада слезе още едно момиче. За пореден път помисли колко невероятно беше, че вътре имаше и друг човек. От трите коли беше излязла доста солидна група, направо тълпа, която оживи пространството оттатък реката. Вероятно момичето е било сгънато на четири, дори на шест, и е имало нужда от време докато се изправи до нормалните си размери. Сега представляваше тъничка фигура с къса плисирана пола, прилепнала синя блузка и високи, подострени в профил гърди. Заклати се в ритъма на музиката с танцуващи стъпки към другите. Позна Мариана, нямаше как да не я познае, и тялото му изтръпна, както му се случваше напоследък дори когато само мислеше за нея.

В продължение на доста време я съзерцаваше само от разстояние, докато накрая свикна по този начин да общува с нея. И вече имаше нужда от следващата крачка. Веднъж намери смелост да я спре, и усмихнат попита как се казва. Друго не искаше да знае, само името є. Учуди се, че му отговори. Гледаше я и не намираше какво повече да добави. Мариана, повтори тя, и прихна да се смее. В този дух протекоха всичките им случайни срещи. Срещнеха ли се, дълго време си разменяха обикновени баналности. Как си, къде отиваш, сякаш нямаше нищо повече от дежурното за случайна среща любопитство. Беше по-добре да мълчат. Отвореха ли уста, всичко се разваляше. На няколко пъти се изкушаваше да є го каже. Имаше значение единствено нейната усмивка. Погледът, забавените и някак демонстративните движения на ръцете. Китките є бяха неестествено тънки. Струваше му се, че нарочно, само заради него жестикулира по този начин.

Искаше да му направи впечатление, или дори да го омагьоса, ядосваше се, след като се разделяха. После се обвиняваше в лудост. Луд си, мислеше, след като вече толкова пъти не открива навреме подходящите думи. Комплимент, нежност някаква, с които поне да намекне какво чувства. Нека є го каже, пък тя, ако иска, да отговори. Ако не, ще си ближе раните. Но поне ще постигне някаква яснота. И нямаше следващия път отново да говори глупости – как си, какво си? Съвсем друго искаше да каже, и все не успяваше. Луд си, повтаряше, и наистина приличаше на лудост тази негова неспособност.

Напоследък успяваше да сглоби няколко изречения. Но предпочиташе да върви мълчаливо до нея. Последния път, беше се настроил предварително, и се държа нападателно. Предложи да излязат, било му писнало да я причаква между блоковете. Обясни колко му се иска да са само двамата в подходяща обстановка. Възбудено ръкомахаше, внимаваше да не млъкне отново. Значително по-късно разбра, че Мариана мило беше отклонила поканата. Продължи да говори по инерция. Още се усмихваше, когато се разделиха. Беше казал каквото мисли. Оттогава, струваше му се, тя го избягваше. Никаква не успяваше да я види. Няколко пъти дневно минаваше покрай техния блок и гледаше към прозорците на петия етаж. Понякога му се искаше да се качи. Ще позвъни, какво толкова. Няма да я изяде. Но входната врата обикновено беше затворена. Бабите, които понякога се мотаеха отпред, подозрително го оглеждаха. Отваряха, колкото да се промъкнат странично, и бързо захлопваха. Често си представяше как отгоре тя наблюдава колебанията му.

Оттатък реката Мариана беше прегърнала през рамото брадясал тип. Направо висеше на врата му. Пусна го, с едната ръка пое бутилка водка. Отпи с отметната назад глава. Отново погледна към него и с пълен глас извика:

– Ей, Павле, докога ще те чакам? Половин година ми сваляш звезди от небето. А сега се бавиш. Идвай, че тръгваме. Нали чаткаш. Току-виж ти се отворил парашутът.

Тръгна към дървеното мостче, без да се бави повече. Още беше учуден, че Павел, когото тя викаше и на когото правеше знаци, е той. Но успя да се овладее. Опитваше се походката му да изглежда небрежна. Цялата група отсреща се раздвижи. Отново се разпределяха по колите. Никой друг не му обръщаше внимание освен Мариана. Беше притиснала бутилката между гърдите си. Махаше му със свободната си ръка.

– Бързай! – подканяше го тя. – Защото нито капчица няма да ти дам. Така да знаеш.

Даде му. Дори задържа бутилката над устата му, да отпие по-сериозна глътка.

– Идваш с нас! – нареди със смях тя. – Правиш се на по-смотан, отколкото си. Не живееш на Марс. Животът се върти. Трябва и ние да се завъртим.

Закашля се от водката. Откакто беше се уволнил, не беше близвал алкохол. Погледна я безпомощно, тя му предложи да отпие пак.

– Хайде, само още една мъничка глътчица. Нали искаш да си свободен човек. Една глътчица, и влизаме в колата. Само нас чакат. Купонът отдавна започна.

Преглътна още веднъж, пое си дъх с отворена уста. Целият пламна отвътре.

Главата му се напълни с мъгла. Заобиколи ладата след Мариана. Наведе се да влезе, но на задната седалка вече седяха четирима. Мариана прекрачи напред, без да им обръща внимание. Някой изохка. Тя продължи да се намества. Отново се чу пресилено охкане. Накрая тя се намести в нечии колена. Пресегна се и му подаде ръка.

– Давай, по-смело, ще се посвием. Имаме най-много двайсетина минути. А и Чико е цар на кормилото. Знае страничен път. Известни са му всички странични пътища.

Мариана посочи с широк жест слабичкото момче зад волана. Вратът му беше остриган до кожа. Ясно се виждаха три вдлъбнатини по дължината на тънката му шия. Тя разклати бутилката пред лицето си. Увери се, че има достатъчно, и му я подаде.

– Не сега, благодаря! – отказа Чико. – Обещах на момчетата, че няма да пия, когато карам. После ще си наваксам. Как само ще си наваксам.

Скоро тя отново му предложи да отпие мъничка, ама наистина съвсем мъничка глътчица. Гласът є беше изкусителен. Глезеше се. Но той поклати глава. Отпиваше Мариана, отпиваше Павел, другите също отпиваха. Подаваха си бутилката, смееха се, намигаха си. Мариана обърна шишето надолу, когато водката свърши.

– Няма-а-а! – пропя тя.

Всички в колата се разкикотиха. Направо изпокапаха от смях. Държаха се свободно, безгрижно, доколкото беше възможно в тясното пространство. Павел седеше почти във въздуха между краката на някакъв зад него. Стремеше се да не го докосва. Мускулите на бедрата му бяха схванати от напрежение. Съжаляваше, че тръгна така необмислено. Не познаваше домакина. Дори направо не знаеше кой е. Мариана сигурно също беше поканена. Правили са сметка колко момичета се падат на едно момче. На купон гаджетата винаги не достигат. Не обичаше ролята на навлек. Наистина в джипа беше забелязал няколко познати физиономии. Често играеха билярд в кафето. Можеше да им каже „здрасти“. Не повече. Но алкохолът и общият разговор скоро го отпуснаха. Смееше се заедно с останалите. Беше разбрал от разговорите в колата, че и другите не се познават.

Появи се нова бутилка „Атлантик“, чуха се възторжени възгласи.

Провериха с разклащане и почукване дали е истинска. Някой отвори металната капачка, подаде бутилката на Мариана. Тя прегърна Павел през шията, предложи му да пият едновременно. Издадените им устни се докоснаха. Водката покапа по панталона му.

– Само да стигнем веднъж – изрече високо Чико. – Ще си наваксам. Как само ще си наваксам.

Караше с изправен гръб, протегнал двете си ръце. От лицето му не слизаше застинала учтива усмивка. Даде газ, без да промени изражението си, и рязко изви. Включи на втора скорост и изпревари през тревата отстрани джипа и другата лада. На стръмната поляна пътят свършваше. Там завъртя под ъгъла и спря. Колите след тях ги задминаха, изкачиха се по-нагоре. Завиха в срещуположната посока. Безпорядъкът при паркирането подхождаше на общото настроение. Вратите се заотваряха, всички излизаха още по-развеселени. Чуваха се възгласи „напред към купона“. Надаваха индиански викове, сочеха към вилата. Беше солидна двуетажна сграда с алпийски покрив и дървени капаци на прозорците. Намираше в дъното на двора. Към нея водеше права асфалтова алея, която разполовяваше неподдържана градина от буйно израснали цветя и храсти.

Двама затичаха, бутаха се, пречиха си с рамена и лакти, като играчи на ръгби, състезавах се кой първи ще стигне сградата. Запъхтени се опитаха да се промъкнат между телените редове. Русият, с коса завързана на щръкнала назад опашка, си закачи коженото яке на металните шипове. Усети се навреме и замря с превит гръб и разперени ръце. Другият го забеляза и се промуши обратно. Надвеси се над него и му помогна да се откачи. Успокои го, че дупката едва-едва се забелязва.

– Триста и петдесет долара ми струва – обясни русият. – Ама майната му, няма значение.

Вече всички се насъбраха около тях от външната страна на телената ограда. Опитваха шиповете на телената ограда, възхищаваха се колко са остри. После някой откри метална врата. Развика се като буйно кръстосваше ръце над главата си. Две гаджета заповтаряха неговите движения. Едното махаше с ръце над главата си и подскачаше. Продължиха натам със смехове и подвиквания. Пълна хубавица с дебели негърски устни размахваше голям ключ. Подаде го като щафета – с измъчено усилие на лицето – към най-близкия до себе си. Отваряйте, отваряйте, отваряйте – повтаряше тя и се кикотеше. Типовете около нея я вдигнаха, понесоха я над главите си като африканска принцеса. Тя се въртеше, опитваше да се намести по-удобно, залитна на една страна, но успя да се задържи седнала. Почти веднага около нея запяха Менделсоновия марш. Обадиха и други гласове.

Асфалтовата алея беше свършила. Сега вървяха по калдъръмена пътека, сред избуяла трева и високи стръкове коприва. Процесията се разтърсваше от смехове, пеене и постоянни подвиквания. Отгоре хубавицата с негърските устни също се смееше, от време на време едновременно раздвижваше ръце и крака. Тези, които я носеха, с крясъци я предупреждаваха да внимава. Когато стигнаха асфалтовата площадка, помоли да я свалят долу. Измъкна от брезентовата торбичка, увиснала на гърдите я, връзка ключове. Раздрънка ги над главата си.

Изчакаха я попритихнали да отключи, нададоха приветствени викове пред отворената врата, и нахлуха в коридора. Някои тичаха, блъскаха се за по-предно място. После се състезаваха кой първи ще стигне края му. Някой питаше има ли електричество в тази пещера. На друг не му трябваше електричество. Нека всичко остане така, много по-естествено е. Предупреждаваха нетърпеливите, че още не е време да се щипят.

Лампите в коридора и огромната стая във формата на буквата Г светнаха едновременно. Няколко ръце се опитаха отново да вдигнат на ръце хубавицата с негърските устни. Тя успя да се освободи, запромъква се в препълнения с хора коридор.

– Всеки да си намери удобно място – разпореждаше с висок глас. – И не се чувствайте като у дома си. Не на всеки му е добре у дома. Чувствайте си като в рая. Само не чупете. Ако счупите нещо, не се притеснявайте.

Не съм сигурен ще прочетеш ли моите бълнувания.

Продължавам да дращя в спарения и вонящ на човешки тела полумрак. Искам да ти обясня защо тръгнах, майко, защо избягах и защо лежа на този нар и очаквам да ме изпратят някъде. Колкото се може по. -далеко. Толкова далеко, че океаните, континентите и космическите разстояния да са ми обяснение.

Помисли за всичко, което не можеш да понасяш. Чакане за подпис – какъвто и да е подпис. Пред врата, на която пише „началник“. И ти чакаш, чакаш… Връщаш се вкъщи. И разказваш как си чакала, чакала… Слушах разказа ти и се изпълвах с непоносимост. Изпълвах се, докато накрая експлодирах. Пръснах се на части. Понесени от вятъра, от мръсната река пред блока…

Мила майко, прекалено далеко си, и вече не правя знаци от моя чин. Затворил съм тетрадката с изписаните в нея важни ченгелчета. Ти вървиш между чиновете, спираш пред най-непослушните и им обясняваш каквото не разбират. Все не стигаш до моя чин. От години ти правя знаци, а ти не ме забелязваш.

Усещам колко много от тебе е в мене. И обратното.

Баща ми, или по-скоро човекът, който ти помогна да ме отгледаш, винаги ми е бил чужд. Колкото и да го обичах, когато бях юноша. Колкото и великодушен да бях към недостатъците му. Какъв танцьор бил на вечеринките. Гордостта му, че всички в квартала го познават. Спомняше си някога буйната коса. Смееше се щастливо. Пиеше трета ракийка и започваше борба с желанието да си налее четвърта сливова. Никога не си наля.

Ненавиждах го заради чувство му за почтеност. Заради закръглените бузи и израза на всеопрощение. Беше се оженил за бременно от друг момиче.

Показваше гордо парите, спечелени от допълнителните курсове с камиона. Беше събрал за легло. Каза: истинско легло. Не знаех, че спя на три дъски върху дърводелски магарета. Почувствах се обиден.

Не изпитвам болка. Само се чувствам празен.

Никога не си позволих да го опозная. Въпреки годините прекарани под един покрив. И мисля, че той хитро, играейки си с нашата взаимност, беше се крил. Нарочно. И до края.

Хората наоколо спят, сънуват, дишат, ръмжат, сумтят, говорят, викат за помощ, повтарят имена на жени, плачат като малки деца, припяват приспивни мелодии, пърдят, кашлят, давят се в собствената слюнка, в лигите си, скърцат със зъби…

…опитват да си поемат дъх, поемат си дъх, смеят се, плачат, искат вода, обръщат се на другата страна, псуват, благодарят учтиво, напъват се, задъхват се, надават оргазмени викове, кудкудякат, свирят, охкат, мърморят, плуват по гръб, хъркат на заклани кози, реват като лъвове, трещят като затварящи се врати.

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: „Шапката на скитника“, „Манхатън, почти събитие“, „Парцаливо знаме“, „Хотелска стая“, „Среднощен човек: биографии“ и „Любовник на самотни улици и запустели къщи“. Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (1)

- 12-04-2011|Златко

Подкрепете Палми! Кажете по някоя и друга възторжена дума за един от малкото истински автентични гласове в сегашната ни литература (че ще си купите книгата му, надявам се, се подразбира от само себе си, след всичко казано :) Вероятно само малцина си дават сметка за това колко уморителна е самотната работа на човека, който блъска и блъска, и блъска, а насреща му – все празно…

Пазарът е тук

Автор: Инго Аренд

Над Турция витае страхът от невидимото. Как другояче да се обясни това, че преди две седмици правителството забрани една книга, която още не се е появила? Материалът за движението на ислямския проповедник и предприемач Фетула Гюлен, събран от турския журналист Ахмет Сик за книгата му „Армията на имама“, сигурно е предизвикал загриженост по самите държавни върхове.

В същото време, когато непубликуваната книга беше изтеглена от оборот заедно с автора си, зад решетките изчезнаха и други 63 критично настроени журналисти. „Дълбоката държава“ – онзи печално известен съюз от армейски офицери, фашисти, полицаи, консерватори, а напоследък очевидно и ислямистки политици, предизвиква толкова голям страх именно защото е невидима, защото действа неочаквано и нанася ударите си от засада.

Страхът от невидимото

В една страстна реч висшата съдийка от Анкара Емине Юлкер Тархан наскоро предупреди обществеността, че правовата държава в нейната страна изчезва, след което подаде оставка. Предвид кървавата диалектика на видимо и невидимо, изчезване и появяване, забулване и разкриване, откритата миналата седмица на Босфора изложба „Тактика на невидимостта“ изглежда толкова по-важна. Защото третата изложба в новия музей Артер, която преди това можеше да се види в Берлин и Виена, представя открито механизмите на невидимостта. И това – в сърцето на Истнабул.

В своята видеоинсталация „невидими“ например, роденият през 1947 артист Насан Тур показва десет тайно заснети видеозаписи от джамии в Германия, направени чрез камери за наблюдение. Сградите се крият дискретно между жилищни блокове, задни дворове и гаражи; с това работата на Тур показва как едно подозирано от всички страни малцинство опитва да се предпазва във враждебна обстановка, правейки самото себе си невидимо.

Но турското изкуство – самото то доскоро един вид секуларно малцинство – не приема тази стратегия на оттеглянето. От четири-пет години насам то е по-видимо от всякога. В началото беше истанбулското биенале, основано в 1987, което се превърна във фокус на съвременното турско изкуство. Постепенно около този спорен оазис се групираха и други музеи, галерии и Off-пространства, без които не би могла да се развие някаква реална приемственост. През последните четири години в Истанбул бяха открити около 250 нови галерии. Преценките за оборота им: около 5 милиона евро.

Особено частните колекционери създават непрекъснато некомерсиални организации, които в последно време растат буквално като гъби. Към тях принадлежи и основания през 2004 Istanbul Modern, принадлежащ на холдинга Eczacibasi. Дори и самият Орхан Памук изгражда собствен „Музей на невинността“.

Художественият дом Артер се поддържа от истанбулското семейство на индустриални магнати Коч. Той беше открит през миналия юли с една спечелила голямо уважение изложба на съвременното турско изкуство от шестдесетте години насам. Много от произведенията идеха от личната колекция на семейството. В бъдеще кураторът Емре Байкал смята да представя изключително млади турски художници. Юмер Коч, шефът-милионер на клана, който притежава най-голямата колекция от ориенталски книги в Турция, ще представи през есента сбирката си е един от новите музеи в северната част на града.

Милионерска филантропия

Щедрото частно спонсориране замества в Турция липсващото държавно финансиране на изкуството. Правителството харчи само една нищожна част от бюджета за изкуство. Един от по-новите примери за милионерска филантропия предлага фондацията Салт, която се намира директно срещу Артер, от другата страна на голямата търговска улица Истиклал Кадеси. В този тръст инвестира и концентрира некомерсиалните си институции Гаранти – най-голямата банка в Турция. Ремонтът и модернизацията на една стара къща в истанбулския квартал Бейоглу е струвала 45 милиона евро.

Диалектиката на изчезването и появяването придобива при Салт един леко игрив характер. Индийският дизайнер Прем Кришнамурти е създал за къщата специален шрифт, в който при някои букви липсва една или друга част. Шеф на дома е Васиф Кортун, най-важният куратор и ментор на критичното турско изкуство от 90-те години. Сбирката, която роденият през 1958 Кортун управлява под титлата „директор по изследванията“, е пъстра мозайка от 16.000 банкови и художнически архиви и „новаторски програми“, съчетаващи елементи от областта на изкуството чак до икономическата история. Салт, турската дума за „единствен“, следователно подхожда точно.

Това, че Салт посвети премиерната си изложба на починалия през 2008 Хюсеин Бахри Алптекин, може да се тълкува като пледоария за подновена видимост на един критичен и работещ далеч от пазара художник. „Аз не съм студио-артист“, описа веднъж самия себе си известният философ и фотограф. Дори при основаването на частната галерия Рампа в квартала Бешикташ играеше роля един некомерсиален аспект. „Искаме да предложим на турските художници платформа, подходяща за опитване на нови неща“, казва Лейла Ара, притежателка и архитектка на галерията. Със своите 900 квадратни метра междувременно Рампа е най-голямата частна галерия в Истанбул. А това, че Ара излага предимно турско изкуство, се тълкува от някои като отзвук на националистическите идеи, които все още определят турската култура. Но това, че Ара не се опитва да прави естетическа защита на турскостта, става ясно още при първия поглед към изложбените зали. Критично настроените художници преобладават – от родения през 1945 Ченгиз Цекил до младия, роден през 1972 Невин Аладаг.

Толкова много пари и страст, вложени в безбожно изкуство, при това в една секуларна република, която все още се състои от 99 процента мюсюлмани, би трябвало да дава достатъчно основания за оптимизъм. Но някогашната поетическа директност на турското изкуство, ценена така високо от Рене Блок[209], когато през осемдесетте години тай дойде в Босфора, започва все повече и повече да отстъпва място на рутината. И на един друг стар познат, пазарът. Когато през миналата пролет аукционерската къща Сотъби за пръв път предложи съвременно турско изкуство, една от картините на известната художничка Фарелниса Заид беше продадена за един милион долара.

„Ние се намираме малко преди експлозията“, радваше се Васиф Кортун още през миналата година и съветваше художниците да не продават картините си прекалено рано и евтино. Но сега, когато пазарът вече е тук, той обобщава картината малко по-скептично. „Трябва да видим по какъв начин ще успеем да го доминираме“, казва той по време на ВИП-приема в луксозния нощен клуб Vogue.

Надеждата, че изкуството ще се превърне в авангард на едно ново, либерално и мултикултурно гражданско общество, започва постепенно да увяхва, едновременно с това как бохемата започва да се професионализира и да купува все по-скъпи къщи. Да, артистичните събития привличат една все по-млада, самоуверена и следваща модата клиентела от горната средна класа. И Бахатин Юзтункей, генерален координатор на Артер, указва с гордост, че домът бива посещаван ежедневно от 250 посетители. Но…

Внезапно насилие

Това разширяване на либералната общественост обаче се намира в остър контраст с държавни акции като онази срещу Ахмет Сик. Или внезапните атаки от страна на религиозни граждани. При едно откриване на галерия в квартал Топхане през миналото лято посетителите внезапно бяха нападнати от млади хулигани. И дори малката групичка на „майките на изчезналите“, която се събра миналата седмица не един от централните площади в Истанбул, Таксим, изглежда като капка в морето на фона на това периодично избухващо насилие. Жените изискват разследване на съдбите на множество жертви – жертви на държавен, съдебен и полицейски произвол. И дали изкуството бавно, но сигурно ще цивилизова Турция, е нещо съвсем не толкова ясно. „Ситуацията е отворена“, признава Бахатин Юзтункей в частен разговор.

И действително, широко разпространеният сред интелектуалците и хората на изкуството страх от прикритата ислямизация съвсем не е толкова неоснователен. Именно за това става дума в работите на Нилбар Гюреш – една от известните видео-артистки в Турция. Нейният клип „разсъбличане“ дава художествена форма именно на този вид напрежения в турското общество.

Поне в този видеоклип побеждава „видимостта“. Но доколко той отразява реалността, може да покаже единствено бъдещето.

Източник

Инго Аренд е немски журналист и литературен критик.

Коментари (1)

- 17-04-2011|E. -Б. Славкова

Напълно основателни са всички съмнения и подозрения на автора, че изкуството няма да разбули и придвижи напред изостаналостта в мисленето на управляващите и на голямата част от населението на Турция. Големите пари и олигарсите, най-големите сред които, посочените по-горе, дават пари за изкуство, но се грижат за елитното изкуство и култура, както и за разкрасяване не до там добрия образ на страната зад граница. Когато започнат да се грижат за цялостното преобразуване на цялото общество в модерно, тогава ще има шанс тя да се сдобие с цивилизовано мислещи политици и да изчезне „дълбоката държава“.

Страната на ръба на времето

Автор: Йорг Плат

Белградските шофьори натискат здраво газта, но не и клаксона. В града се кара лудешки, но пък никой не притеснява пешеходците. Впрочем, тези два вида рядко се срещат в центъра на града. Бащите на Белград, сякаш обсебени от духа на Корбюзие, са разделили стриктно двукраките от четириколесните му обитатели. На улица Бранкова дълга опашка от коли се опитва да се натъпче в тунел, минаващ под огромна сграда, за да се появи отново от другата му страна, сред уличната шумотевица на центъра. За пешеходците пък на всяка крачка се откриват проходи между бетонните блокове и тунели под улиците. И навсякъде в тези под- или надземни проходи дребната търговия разцъфтява, всяка пора на неочаквано спечеленото обществено пространство се използва максимално. А онзи, който се отдалечи от тези търговски райове, трябва първо да се ориентира. Неведоми са пътищата в Белград.

Но не само улиците. „Аз издавам поредица с алтернативни сръбски автори“, казва роденият през 1968 писател Игор Марожевич. Буйната му коса и фланелката с разкривен надпис „Boss“ някак не искат да се впишат в спретнато подредените помещения на PEN, на улица Теразие. Кои по-точно автори? „Например Сретен Угричич“, казва Марожевич, чийто роман Разрез се занимава с нацисткото минало на Хуго Бос. „Сретен Угричич, директорът на националната библиотека, е алтернативен автор?“ „Да, да!“ Енергично кимане с глава. Очевидно някои неща в Сърбия са по-различни.

Белградското културно министерство е поканило немски журналисти, които да се запознаят със страната още преди специалното сръбско присъствие на Лайпцигския книжен панаир. Голяма част от авторите във всеки случай живеят в чужбина, поне от началото на югославските войни през деветдесетте години: Давид Албахари, Бора Чосич, Владимир Тасич и Владимир Пищало например. И точно след тези войни сръбската литература започна да се превежда много по-малко на немски от словенската или хърватската. Някога, по времето на Тито, сюрреализмът е бил „неофициалната държавна доктрина“, казва Драгослав Дедович – един лирик, който в момента живее в Кьолн, а преди е ръководел фондацията Хайнрих Бьол в Белград и е участвал в подготовката на представянето в Лайпциг. Днес сцената е градска, плуралистична и благословена със силни жени. Тоест, всичко нормално, така ли?

По-скоро непрегледно, отколкото нормално. Дали човек харесва или отхвърля националната традиция (тук може да се вмъкне трагедията или историята, по собствен вкус), или пък счита и двете неща за маловажни в литературата – личната позиция по този въпрос се е превърнала в „ключ към разпределението на постове и ресурси“. Дедович трябва да знае – именно по тези причини той е подал оставка през декември: важни лица в Белград са използвали лайпцигското представяне по един „личен, непрозрачен и егоистичен“ начин. Всичко е политика – младежите-борци от 1968 сигурно биха се учудили, ако видят колко всеобхватен е техният лозунг в днешна Сърбия.

Сръбското културно министерство е поканило и „алтернативния“ Сретен Угричич. Жилестият, будно изглеждащ мъж на 49 години не се опитва да говори завоалирано: „системата“ е навсякъде, в държавните издателства, в радиото и телевизията, както и във вестниците. Без съпротива срещу идеологическия мейнстрийм е невъзможно каквото и да е морално или интелектуално оцеляване. Но как тогава е възможно той да ръководи една важна национална институция? „Националната библиотека е грешка в системата“, казва нейният директор. Всъщност той е бил назначен още от министър-председателя Зоран Джинджич, който беше застрелян през 2003 заради приятелското си отношение към Европа.

В новия роман на Угричич На незнайния герой(издателство „Дитрих“, 2011 – като част от поредицата „Балкани“, чийто редактор и създател е нашата сънародничка Нели Еверт, бел. пр.), един сръбски диктатор от 2014 не се притеснява от никакви драстични средства, включително убийства и всякакви видове шовинизъм, за да запази позицията си. Заглавието е ироничен поклон пред по-малко триумфалния израз „на незнайния воин“ – и напомня за Паметника на незнайния воин пред вратите на Белград, създаден през тридесетте години от хърватския скулптор Иван Местрович. Черният храм, чийто покрив се носи от осем кариатиди, облечени в националните носии на сърби, хървати и словенци, е нещо като запечатан в камък акт на основаването на Югославия – а романът на Угричич е литературен атентат срещу националните символи от 1914, когато един сърбин застреля в Сараево Франц Фердинанд и съпругата му, с което започна Първата световна война.

Книгата на Угричич е една от 27-те, които ще бъдат представени на немски език по време на Лайпцигския панаир. В немалко от тях Белград и неговите предградия Нови Белград и Земун играят важна роля. Тук, по бреговете на Сава, където днес нощният живот бушува по стотици корабчета, превърнати в ресторанти с турбофолк и циганска музика, като например легендарния „Черната пантера“, армиите на османците и хабсбургите някога са си противостояли в течение на векове: Земун, чийто объркани улички Давид Албахари описва с много детайли в Плесницата, е бил австрийски. Комунистите пък – съвсем програмно – построиха на ивицата земя между Земун и Белград най-големия хотел на Балканите, „Югославия“, който днес стои празен, плюс отделни панелни блокове и многоетажната централа на комунистическата партия. След разрушаването ѝ от бомбите на НАТО през 1999, партийната централа беше превърната в най-големия магазин в Сърбия. „Тук виждате една най-компактна версия на нашата трансформация!“, казва Угричич кисело.

Угричич, Игор Марожевич, Владимир Арсениевич, Горан Самарджич, Владимир Кецманович, Вуле Зурич, както и по-голямата част от сръбските автори, живеят не в провинцията, нито даже в Ниш, вторият по големина град в страната, в който нямало нито една книжарница – те живеят в Белград и неговите предградия, където се намират осемдесет процента от издателствата и почти всички книжарници. Единствената алтернатива е Нови Сад в многоезичната Войводина – тук живеят и работят Ласло Вегел, Синиша Тучич и Владимир Копицл, който – необичайно, но факт – е освен това и кмет на провинциалната столица.

Взаимни контакти, въпреки кратките разстояния, очевидно почти няма. Историята разделя: при Слободан Милошевич критично-реалистичната литература се е превърнала в обожател на властта, смята Сретен Угричич, докато постмодерната, която при Тито е била приятел на държавата, по-късно е оказвала съпротива. Сред присъстващите автори начаса се разпалва остра дискусия. За пристигналите от чужбина журналисти остава неудобното усещане, че присъстват на дискусия с разпределени роли, която си остава неразбираема за тях.

И така те се заемат със задаването на по-конкретни въпроси: дали югославските войни и ролята на Сърбия в тях, трибуналът в Хага и 700.000-те бегълци в една страна с население от седем милиона са литературни теми? Предпазливите намеци за ГДР, за собствен опит, не се превеждат от преводача и реакцията е остра. Присъстващите автори и авторки възприемат въпросите като укори и се защищават, говорейки за свободата на изкуството – точно оная свобода, която задаващите въпросите, в момента чувстващи се като окупатори от ЕС, са се надявали да видят използвана от авторите.

На другия ден авторката на кратки разкази Йелена Йенголд разказва за една книга, занимаваща се с войната: Горски дух от Горан Самарджич. Но критиците се преструват, че тази книга никога не е съществувала.

Йелена Йенголд е една от онези споменати от Драгослав Дедович силни авторки. Освен нея това са Драгана Младенович, Радмила Лазич и Верица Тричкович, преводи от които се появиха на немската сцена през февруари. Ана Ристович, която според Петер Хандке е по-добра от Ханс Магнус Енценсбергер, е представена вNeue Rundschau. Те пишат като жени, казват единодушно Йенголд и колежките ѝ, но за Бога, само не и женска литература. Нито пък са група и, не, на традиции също не се облягат. Авторките – също като авторите – просто са доволни, когато седят сами пред лаптопите си.

Авторките и авторите се съпротивяват енергично против книжния пазар и маркетинга. Очевидно тук навсякъде цари отвращение от политиката. Тя се просмуква във всичко в Сърбия – в икономиката също толкова, колкото и в културата. Често става дума за едни и същи хора. Това е „системата“, за която говори Сретен Угричич. Който се съпротивява като издател, получава при следващия Белградски панаир, където се продава по-голямата част от книгите, лошо изложбено място. Това не може да се докаже и е изключително ефективно.

И въпреки това в Сърбия съществуват политически автори. Един от тях се казва Саша Илич, изглежда като Джак Никълсън от Shining, само че по-приятелски, и работи като редактор в националната библиотека. Сретен Угричич цени високо 38-годишния автор, който, заедно с Милош Живанович и Томислав Маркович, както и критикът Саша Чирич издаваБетон – приложение в четири страници към малкия вестник Danas и излиза на всеки 14 дни.

Идеята за приложението се появила когато никой в Сърбия не искал да издаде един текст на Горан Петрович (чийто роман Вилата на края на времето току-що се появи в Германия). От 2006 насам различни сръбски и други автори пишат безплатно в Бетон за всичко, което се премълчава в Сърбия: вината и жертвите от войната, национализмът. Тонът е непочтителен и ироничен, понякога сърдит и груб: „който е дребен, трябва да крещи здраво“, казва красноречивият Живанович. Дълги, теоретични статии с цитати от Фуко и Дельоз стоят редом с атаки срещу важни личности от страната, някои от които със сигурност могат да бъдат определени като клеветнически. Бетон вече е удържал няколко съдебни процеса. Сръбската десница и без това смята издателите за „банда на четиримата“, за болшевики, писачи по поръчка на ЦРУ или предатели, служещи на хърватските и босненски специални служби.

Но, ако се оставят настрана тези нападения, Бетон е заобиколен от плътна стена на мълчание. Това обаче също може да се промени, защото четиримата смелчаци току-що са започнали нова инициатива, този път свързана с Косово. Докато сръбските представители са инструктирани да напускат помещението, щом само при някакви официални събития се появят представители на Косово, Бетон подготвя две публикации, в които за пръв път, под надслова „От Албания (от Сърбия) с любов“, през тази пролет ще се преведат на ответния език млади албански и сръбски автори. Това са първите преводи от Косово от 13 години насам. Томислав Маркович, който очевидно отговаря тук за нервните вицове, цитира лозунга на сръбската десница: „Косово е сърцето на Сърбия!“

Четиримата мъже гледат скептично към бъдещето. Опозиционното радиопредаване Пясъчен часовник (Pečanik), излъчвано от независимия предавател B 92, не съществува от юли 2010. След десет години борба то се е прехвърлило в Интернет (http://www. pescanik. net), където получава по около 10.000 посещения дневно. Русата, пушеща цигара след цигара авторка на предаването, Светлана Лукич, се е уморила от опитите да просвещава слушателите на предаването, изпълнени с расизъм и омраза към малцинствата, особено ромите. „Не съм психотерапевтка“, казва тя просто.

Pečanik. net се финансира чрез дарения и представя на сръбски и английски език есета за югославските войни, ролята на сръбските интелектуалци, насилията срещу гей- и лесбийски демонстранти – но също и нови стихотворения от Чарлз Симич. Мнозина от сръбските писатели, историци, социолози, живеят в чужбина. „Искаме да разчупим националистическата самоизолация“, казва Лукич, която е писала като журналистка от местата на военните действия, докато е била обявена за национална предателка и уволнена. Местните автори на „Часовника“ нерядко се сблъскват с трудности: например ако някой пише критично за сръбската православна църква, му се отказва достъп до Централната църковна библиотека.

Независими медии, каквито е имало дори по времето на Милошевич, вече не съществуват, смята Лукич. „Правителството метастазира“. Доверениците на президента посягат към телефона когато го считат за нужно. Мнозина сръбски интелектуалци и автори междувременно мълчат, някои от тях работят като коректори на книги. Успех в Сърбия могат да имат единствено хора, подкрепящи правителството, но не и ония, които са против него.

Pečanik също издава книги. Книжарниците ги продават, но не винаги заплащат. Не по политически причини: много книжари са принудени първо да плащат непрекъснато покачващите се наеми.

Сръбските автори, пише Драгослав Дедович в Neuer Rundschau, се стремят да „осъществят текстовете си“, а не да променят нещо в действителността. Това е и начинът, по който може да се опише онова, което разкъсва страната – и атомизира нейните интелектуалци. Сърбия живее под проклятието на югославските войни – просто защото повечето хора в страната не желаят да говорят за това.

Източник

Йорг Плат е немски журналист и литературен критик, свободен сътрудник на някои от по-големите немскоезични медии като Neue Zürcher Zeitung, Frankfurter Rundschau и Deutschlandradio Kultur.

Параклисът

Автор: Николай Савов

ВЕЛИКДЕН

Небето над града беше облачно и сиво, само по средата светлееше, сякаш котка беше стъпила накриво и издраскала няколко тънки и успоредни линии. Над тях и по средата на небесния купол се криеше слънцето и в някаква своя забава ту потъмняваше, ту просветляваше късите драскотини и като в стара щампа опваше дълги лъчи. Те минаваха през облаците и достигаха заградената с вековни камънаци и плаха зеленина ниска и сбутана между стари римски съборетини постройка на черквицата „Свети Георги“. Денят беше сумрачен, но мощни и чисти потоци светлина струяха през квадратните прозорци, обливаха лъснатите до блясък кристали на малкия полилей, разсипваха се по среброто на иконите, по златото на олтара и попиваха с топла въздишка в резбите на аналоя. Чистота и светлина имаше в черквата, пълна с хора чак до тежките пердета и масивната врата. Къси фрази от молитва, кратко шъткане и напрегнато почукване на пръчка се чуваше от малкия хор, подреден в дъното на черквата. Деца с венчета на главите тичаха между хората, изнервяха част от тях и веселяха другите. Тук бяха градските първенци, областни управници, тежки търговци и бизнесмени със жените и децата си, хора на изкуствата от най-висш ранг, а четирима хаджии се бяха подредили и притеснено очакваха да припеят заедно с черковния хор. И всички очакваха своя свещеник.

Не чакаха дълго. Заискри тържествена тишина, вратичката се отвори с нямо скръцване и свещеникът застана пред олтара. Беше с блестящи одежди и всички в черквата си казаха, че носи с еднакво достойнство както достолепната одежда, с която служи пред Бога, така и всекидневното черно расо, с което никога не се разделяше. Присвил късогледите си очи, свещеникът започна своята проповед. Той се взираше в лицето на всеки един от богомолците, търсеше погледа му и когато го откриеше, му се усмихваше, после обхождаше залата с очи:

– … Защото вярата се изпитва чрез дела – говореше той, – нещо повече дори: чрез делата тя става съвършена. В седмата неделя след Петдесетница на Света Литургия ще чуем от Евангелието според Свети Матей за оня разговор, който Спасителят има с двама слепци. Те го молеха за изцеление, тогава Той ги запита: „Вярвате ли, че мога стори това?“. Един тълкувател на този текст пише следното: хората казват: „Първо да видим, пък след това ще повярваме, Бог обаче казва: „Първо повярвай, а след това ще видиш“. За скептика и безброй уверения няма да бъдат достатъчни, за да повярва. За нормалния човек вярата е „шестото чувство“, чрез което разбираме и откриваме света по-пълно и по-истински. Апостол Павел пише в Посланието до евреите: „Който дохожда при Бога, трябва да вярва, че Той съществува и възнаграждава ония, които го търсят.“

Свещеникът протягаше ръце, движенията му бяха къси и пестеливи, той отправяше въпроси към хората, към себе си и към небето, на някои въпроси сам отговаряше, на някои – не, протегнатата му ръка с обърната нагоре длан сякаш подхващаше и придърпваше разстоянието между себе си и хората, то изчезваше, после ръката се свиваше и се прибираше, сякаш прибираше тези разстояния в някакви тайни дълбини на дрехата, за да се съхранят за други, по-тежки времена, когато, недай, Боже, злото нахлуе и завилнее в храма, а тези разстояния да му потрябват, за да предпази себе си и другите от зъбите на злото.

След това хаджиите зачетоха един през друг от светите книги, хорът подхващаше напевните им фрази и призоваваше миряните да се изповядат Богу, а свещеникът се взираше в хората, протягаше ръка и проповядваше, свещите кротко пукаха и носеха молитвите към купола на храма. Дарба имаше свещеникът на тази черква. Бог беше му дал най-светия талант – да разказва на хората за Него и за Сина Му, и за Светия Дух, за светиите, за мъчениците на вярата, за светлата радост от Божието служение, така да им разказва, че леко и без съмнение като сухи буци чернозем душите им да попиват думите му. Събралите се в черквата очевидно вдъхновяваха свещеника, той ги обичаше, те знаеха това и го слушаха внимателно, защото всеки чуваше неща, които е мислил, когато е бил сам със себе си, и заради които идваше в тази черква. Тук всички се чувстваха като при добър и смирен приятел, който е помел дома Божи и е поканил гости на празника на Стопанина. В проповедта му имаше топлина и вяра, много истинска и лична, дълбока и непреклонна вяра в Създателя, в Неговата прошка и доброта.

Потънали в дъното на светлинния кладенец, свели глава и заслушани в проповедта, миряните рядко вдигаха глава към купола на черквата или към нейните малки прозорци. Ако някой обаче се беше вгледал в мрака над полилея и в ехото на куполния мрак над него, щеше да забележи на перваза на ъгловия прозорец свита и напълно слята с тъмнотията малка черна птичка, обвита с прилепови крила и обърната с гръб към олтара. Келявата перушина на главата ѝ се сипеше в изненадващо искрящи и тъмносини перца над малки, зли очички и над здрава, гърбава човка с фини ноздри. Стегнатите черни крила обвиваха умалено тяло на сивосинкав кокалест козел с окапала козина и с миниатюрни сцепени копита, яростно забити в камъка на перваза. Птичката въртеше неспокойно глава, тялото ѝ се тресеше, сякаш страдаше предсмъртно, човката ѝ издаваше непрекъснат съсък и очите ѝ скачаха като подивели оси над главите на хората. Рядката, искряща перушина на главата ѝ се наежваше и спазъм набиваше главата ѝ в кокалестите раменца, когато отдолу се чуеше хоровото „Слава Тебе, Боже“ и „Господи, помилуй“.

Последните думи на проповедта бяха изпратени с много „Амин“, тихи молитви и началото на покъртителния тропар на Свети Атанасий, започнат от хористите. Неговата безплътна мощ погали душите на хората, преплете се над тях като изящен и прозрачен бароков купол и може би затова никой не чу острия писък от перваза на прозореца и не видя черната топка, която се стрелна към тежките завеси на полуотворената врата на черквата.

ЛУЦИФЕР

Птицата прелетя над зеления двор, издигна се нагоре и още, и още нагоре, докато черквата заприлича на каменен куб, покрит с червени керемиди и полузаровен в римските руини. Тя продължи да се издига, докато стигна кълбата на облаците, продължи нагоре със свистене като пореше и превръщаше всичко по пътя си в мръсна пара и слузеста суспензия, докато разреденият мрак и стерилният студ с дъх на фреон не охладиха нажеженото ѝ тяло. Над нея тъмнееше моравото небе с ярки бели звезди, а далече под нея трогателно и пухкаво със своята кобалтовозелена повърхност и бели облаци се смаляваше земята.

Тогава птицата пое дъх и нададе писък, а звездите върху небето се свиха като върхове на карфици и облаците около земята изведнъж посивяха и заизливаха тонове вода. Птицата летеше към центъра на небето, към лилавите дълбини на потока на времето и пищеше ужасяващо. Постепенно писъкът ѝ се уплътни и се превърна в рев, който премина в тътен, зад нея оставаха черни следи от горяща перушина, козя смрад и парчета от болезнено прозрачни криле, летящ гърбав клюн се заби в случаен астероид и го пръсна на парчета. Към центъра на небето вече летеше страховит метеор от горяща сяра. Космосът се сви от болка и краищата на небето потрепераха, когато врящата сяра се заби в потока на времето. После настана тишина.

И там, от дълбините на времето, над неговите разбити и объркани темпорални частици бавно се надигнаха две червени и немигащи очи, по които се стичаха мъглявини и първична лава. Очите погледнаха със злост и се втренчиха в далечната и пухкава, посивяла от страх планета, зениците се присвиха, думата „Мъст“ извибрира във вълните на времето. Погледът прониза купола на Земята и като изсушаваше короните на дърветата и вдигаше гейзери от пара в океаните, се плъзна по земята като влажна топка от сива мъгла. Безформената топка фучеше, търсеше и опипваше, бавно пулсираше и оглеждаше земята за някоя слаба и глупава, безволева и ходеща материя, просто устроена плазма, безличие от обществото на християните, коeто да превърне в нож, двуостра брадва, в отмъстителя на Луцифер.

Не търси дълго. Съзря го в зеленината на уютен двор, смирено, но сръчно да разчупва погача и да раздава парчетата, след това със загадъчна усмивка и не по-малко сръчно, да разчупва добре опечено агне, напълнено с ориз и дреболии, с дребни като бонбончета арпаджичета, подправено с мащерка и люти чушлета и с немного джоджен, да подава едър къс и да благославя. Луцифер присви очи и заразглежда мястото – кокетна епископска вила потънала в зеленина, далеч от шума на града, място за кротък разгул, светски разговори и несложен разврат.

АРХИМАНДРИТЪТ

Луцифер сякаш се усмихна, докато разглеждаше разгърдената и замаяна от благост Божа твар, която околните наричаха Високоблагоговейнство. Хареса му – сив човек, просто устроен и поставен по погрешка на високо място, джудже, навлякло суетливо дрехите на едър човек, за когото никой не се съмнява, че ще се върне някой ден, ще нахока дребосъка, ще прибере одеждите и ще върне достолепието им с гигантския си ръст. Личеше как времето, за което някой е накиприл и турил дядо архимандрит на високия стол, изтича и как никой не го търси, никой не го свързва с вярата си в Бога и не споделя с него нито страх, нито радост, нито мисъл за отвъдното.

Озадачен, Луцифер огледа годините зад архимандрита и отбеляза, че всъщност от нине и присно дядо архимандрит се интересува повече от отсамното, но никак от отвъдното, а се моли усърдно все така да си върви во век и веков. Отбеляза колко важен за него е безцветният студ на двойната водка в кристална чаша, хубавата и изобилна храна, която сближава хората, отпуска душата и прави всеки средно едър мъж да изглежда в очите му забавен като Ганимед и красив като езическо божество. Всичко около Високоблагоговейнството диша земни блаженства и светска нега, те са го обсебили напълно, изцеждат силите му и затова, отбеляза си Злото със задоволство, службите в Катедралната черква са вяли и неинтересни, малко хора ходят на неделната му проповед, още по-малко дочакват измъчения ѝ край. И никой не вярва сериозно, че с мъка навързаните и с досада подредени архимандритски благословии тръгват към Божиите уши, че стигат до небесните селения и вършат там някаква работа!

Весела искра премина през окото на Злото, сети се, че ако хората имаха способност да видят архимандритските слова, биха видели куци и сакати, морни и нестройни редички от думи да се подпират с мъка край олтара, да прелитат с трудни подскоци до вратата и без да поглеждат към небето, където отдавна трябваше да бъдат, да се пръскат по широкия свят в търсене на други синтаксиси и други, по-полезни словесни комбинации.

Окото примлясна от удоволствие, когато констатира, че архимандритът обича статуквото. И че той му служи вярно на като голям и важен сегмент, и че статуквото му отвръща със същото – осигурява му спокойствие и добро име в своите доста поразтеглени рамки на приличието, не пуска светлина около стареца, когато това не е необходимо, и се забавлява, като рисува пред доверчивите му очи бляскави пътища, които стигат до хоризонта, а по законите на перспективата – и отвъд него, чак до патриаршеския жезъл. Но както се казва, човек предполага, дяволът предлага, а Господ разполага.

Развеселен от последните си мисли, Луцифер, Вселенското око на злото впери мъртвата си зеница в мрака и процеди: „Тръгвай, Лилит!“. Синя искра прехвръкна в мрака, преметна се като палячо между два астероида и с кикот, подобен на плач, изфуча към Земята. Няколко дълги минути след това в залеза на същия ден под изящната ренесансова сянка на смокинята в двора на епископската вила и на пет метра от дядо архимандрит тупна безформена топка мъгла, тя се разклати бавно, сякаш пое въздух, издигна се до върха на дървото и като сянка на змия се вейна в синьото небе.

НА ГОЛЯМА БОГОРОДИЦА

В късния следобед на Голяма Богородица красивата и удобна лимузина на дядо архимандрит спря пред гаража на митрополията, дядо архимандрит се измъкна от нея, освободи шофьора и точно когато тръгна към кованата врата, спря в нямо удивление. Следобедът беше топъл и дъхав, птиците пълнеха клонаците на кестените и лятното спокойствие беше омекотило всичко, дори и ъглите на сградите, но нещо не беше наред. Залюля го смътно безпокойство, завладя го непознато чувство за вина и несигурност, той се огледа със страх и почуда – нямаше причина да се чувства така. Прехвърли в мисълта си отминалия ден и си каза, че всичко от началото на деня беше разположено на своето място – службата в Катедралата, празненството с големците, твърде добрият обяд, наистина всичко си беше както трябва, никъде не се забелязва и намек за гаф или нещо зле свършено. Пак се замисли дълбоко и не откри нищо, но това сякаш го подплаши още повече. Като се насилваше да овладее треперенето си, той натисна с две ръце кованата дръжка на тежката врата, влезе в двора и пое въздух.

В този миг някъде далеч зад него се чу надгробно пеене, архимандритът се обърна, стисна с две ръце железата на вратата и се втренчи през короните на кестените към сивата грамада на Катедралната черква. Безмълвен мах на голяма черна птица току пред вратата го накара да онемее, той затвори очи и напрегнато се ослуша. В началото само глухият градски шум оцветяваше въздуха, но скоро напрегнатият му слух долови ниско боботене откъм черквата и странно ехо изпод земята дочу, сякаш страдащи хора си подвикваха нещо нерадостно в кънтяща зала.

Архимандритът отвори ужасен очи, гласовете попиха обратно в земята така както бяха изпълзели от нея, и той веднага би се втурнал в къщата, ако не беше доловил из периферията на очите си слабо, почти невидимо движение в ъгъла на двора. Без да обръща глава, той различи между саксиите с алоето и наровия храст контурите на нещо черно и приклекнало, обвито в прилепови крила и с дъх на блатна гмеж. Дядо архимандрит стисна очи и примига, за да отцеди капките пот, които влизаха в очите му, събра всички сили и бавно обърна глава към саксиите, но там вече нямаше никого. Той пое дълбоко въздух, забърза се към вратата, влезе в сградата и продължи с бързи стъпки нагоре, взе на един дъх стъпалата за стаите си на втория етаж и с облекчение затвори вратата. Седна запъхтян на един от тежките резбовани столове, въздъхна, внимателно погледна дългата си брада, прошарена на странни асиметрични пътечки, и се взря в нея с учудване – имаше усещането, че я вижда за първи път. С не по-малко учудване отбеляза и усещането, че вижда всичко наоколо за първи път – масивното бюро, огромно и направено за двайсет души, скупчените черни и подвижни сенки в ъглите, зеленеещи по непознат начин, с удивление отбеляза и надупчения от ярки звезди плътен мрак, паднал и застудял изведнъж отвън.

Внезапната тишина го скова и затова едва не изкрещя, когато няколко едри, полузамръзнали капки дъжд изтрополиха като изстреляни от картечница по стъклото. „Къде отиде летният ден?!“ с изумление се запита старецът и приближи към прозореца. Съвсем пред стъклото той спря като окаменял. Гъста мъгла беше покрила светлия допреди малко двор с асмите, яростни светкавици удряха върховете на боровете, по стъблата им се стичаше смес от разтопена смола и снежна вода. Архимандритът потрепера – в черните сенки на вековните дървета с подскоци на тичаща вълчица се мярна синьо лице с дълбоки бръчки край устата. Миг след това лицето се залепи за стъклото на педя разстояние от бялото лице на архимандрита, червените му очи направиха опит да излязат из орбитите си, после заискриха и се втренчиха в него, разнесе се непоносима воня на гнилоч и разложение. Лицето бавно се извъртя и огледа стаята зад гърба му, след това се затресе в беззвучен смях, кожата му заигра и се развълнува, сякаш под нея се гонеха червеи. Устните му леко мръднаха и произнесоха нечуто:

– Аз дойдох, пратиха ме!

– Какво искаш… кой си ти? – ужасен прошепна старецът.

– Ха-ха-ха, какво съм искал – заимитира го лицето, като събра вежди по средата на челото си, после ги качи на върха на главата си и пусна два буйни потока сълзи от кораловите си очи, – Кой съм бил… Не ме познава… И какво да правя сега? Ще взема да се продъня в джендема…Ха, ха.

После изтри със замах мокрото си от сълзи лице със зелени подпухнали пръсти, от които капеше гъста белезникава течност, дива ярост изкриви чертите му, очите му смениха цвета си в палячовско розово, изскочиха от орбитите и като двама циркаджии се залюляха синхронно на прокъснати черни жили. Разводненото стъкло, което делеше митрополита от ада отвън, се пръсна на парчета, старецът стисна очи, преплетените му пръсти изпукаха, а побелелите му устни зашепнаха бързо и безпаметно: „Господи, помилуй, Господи, помилуй…Господи, помилуй…“. После го понесе тъмнозелено течение, заблъскаха го върховете на гигантски тръстики, дочу жужене на водно конче и далечна песен под високия таван, провидя се наплетен от камъш параклис с чудна виделина в небето над него. Когато след половин час секретарят влезе в стаята на архимандрита, старецът беше коленичил пред прозореца, главата му почти опираше в пода, около нея бяха пръснати натрошени стъкла и той сякаш спеше. Отвън се чуваше упойващият дует на двойка розови скорци, секретарят се втренчи в прозореца, където върху едно от едро нацепените стъкла къса струйка жълта плазма невидимо бавно се движеше и търсеше откъде да излезе. Обхвана го смътно безпокойство и той се надвеси над стареца.

– Какво Ви е? – попита със страх в гласа, – да не Ви е лошо?

Старецът мръдна, постави бавно ръцете си на пода, постоя малко така, после обърна глава и отговори със спокоен и дори радостен глас, без да отваря очи:

– Не, нищо ми няма, молех се. Много се молих.

После бавно отвори очи и секретарят се отдръпна като опарен.

Николай Савов е варненски художник и писател, изследовател на историята на града.

Коментари (3)

- 19-04-2011|Янкова - Молитва

Господи, помилуй раба твоего Николай, защото и той не може всичко.

- 24-04-2011|stan - зловещо, фантастично

завладяващо

- 26-04-2011|Спас - необичайно

Прекрасно като проза, но зловещо…и увлекателно!

Ингмар Бергман, непримиримият

Автор: Ингмар Бергман

(Интервюто се провежда малко след като Ингмар Бергман емигрира от Швеция, където е бил арестуван от полицията по подозрение в укриване на данъци, преживял тежка нервна криза и направил опит за самоубийство. Макар че съдебното преследване е преустановено по липса на доказателства, Бергман напуска страната и живее известно време в Мюнхен, където прави филма Змийското яйце и поставя пиеси в местния Резиденцтеатър.)

Андре Мюлер: Сега в Германия ли ще живеете?

Ингмар Бергман: в началото нямах такива намерения, защото бях в Париж. Първата ми идея беше да остана в Париж, но след това дойдох в Мюнхен, а тук наистина е много хубаво. Никога още не съм бил в Мюнхен. Тук е много хубаво. Пейзажът е много красив, а и културната атмосфера е много благоприятна.

Имахте ли предразсъдъци, които са се променили?

Не, просто бях се настроил за Париж. Мюнхен не познавах изобщо. Преди това съм бил само в Хамбург, който също намирам много красив.

Какво е впечатлението ви за хората в Германия?

Значи, хората тук бяха много мили. Никъде другаде не съм преживявал такава щедрост, а културната активност наистина ме впечатли. Музиката и театърът са на много високо ниво.

Смятате ли да инсценирате тук?

Да, Игра на сънищата от Стриндберг.

Веднъж бяхте казали, че Стриндберг едновременно ви привлича и отблъсква.

Да, така е. Той е – как се казва? – мой спътник в живота, мой придружител, може ли да се каже така? Никога не съм бил равнодушен към него. Много обичам Стриндберг. У него има толкова много неща. Но той винаги си остава мой приятел. Не мога да кажа нещо лошо за приятеля си. Познавам грешките, но не искам да говоря за тях… Не, това не са грешки. Значи, той е чудесен. Фантастичен. Той е природно явление. Разбира се, може да се каже, в Деветата на Бетовен този марш, това скерцо, що за глупости! Знаете как говорят хората. Но Бетовен си остава Бетовен. И Стриндберг си е Стриндберг. Това са природни явления, като Ибсен или като Шекспир, и е нещо великолепно човек да може да работи цял живот с една такава природна сила. Винаги се открива нещо ново.

Не е ли рисковано за вас сега да работите с актьори, които не познавате?

Ами аз не съм работил винаги с едни и същи актьори, това е малко недоразумение. Навсякъде по света ние сме едно и също семейство, имаме едни и същи проблеми, с които се сблъскваме, говорим един и същи език. В киното наистина е така, досега там винаги съм работил зад камерата с едни и същи сътрудници, и разбира се за мен е голяма трудност да опознавам други сътрудници, те да опознават мен и т. н. Но вярвам, че това може да стане. Тук срещнах много добри, международни хора.

И оператора си ли няма да използвате повече?

Напротив. Свен Нюквист, той вече е включен, това е дясната ми ръка. Също и лявата.

Можете ли сега, след два месеца, вече да кажете доколко добре се справяте с раздялата от Швеция?

Какво имате пред вид?

Можете ли да прецените дали ще се справите с това?

Беше необходимо.

Да, но можете ли вече да кажете дали това функционира?

Значи, това функционира много добре. Разбира се, има трудности. Не съм голям приятел на пътуванията. Пътувания и хотели, тия неща не ги обичам особено. Разбира се, имах трудности. Но те не бяха толкова големи колкото очаквах, а това с Мюнхен, то дойде съвсем неочаквано. За мен това е едно много хубаво преживяване.

Оставихте много неща зад себе си…

Всичко.

От какво живеете сега?

Когато човек подготвя филм, той получава някои средства предварително. Живея от тях, а освен това вече написах сценария, и го продадох добре. Мисля, че финансовата ми ситуация не е безнадеждна.

Какво ще се случи със състоянието ви в Швеция?

Там има управител. То се управлява от приятели, които са хора на бизнеса. Всичко е на разположение на данъчните власти.

Веднъж бяхте казали, че творческата ви свобода зависи също и от това, че когато не работите, получавате от шведската държава един вид артистична пенсия. Сега тя отпада. Станахте ли несвободен по тази причина?

Не, тази художествена заплата е символична, мисля. За това не може да става и дума, също и по-късно. Знаете ли, тази свобода, да правя каквото поискам, нея я имам винаги. Защото правенето на филми е за мен само хоби. Професията ми е театрален режисьор и в тази професия, мисля, ще мога да работя в Германия през следващите десет години. Това не е проблем.

В живота ви играе важна роля понятието „унижение“. Веднъж бяхте казали, че на унижението трябва да се реагира с анти-унижение.

Да, унижението да бъда внезапно арестуван и затворен, за мен това беше нещо ужасно, това е ясно. Това беше невероятно, дори не искам да мисля за него.

Беше ли емиграцията ви реакция срещу това, в смисъл като отплата?

Разбирам какво имате пред вид. Но не ми се иска да говоря за тези неща. Това е прекалено сложно. Знаете ли, това е така: ние всички имаме тежки отрицателни преживявания. Ако можем да ги превърнем в нещо положително, тогава е хубаво, и аз вярвам, че тази промяна започва малко по малко. Арестът, това беше едно огромно преживяване, това преобрази целия ми живот, и то може да се окаже нещо хубаво, когато човек е на петдесет и осем години и си седи там спокойно и вярва, че животът сега е абсолютно ясен, сега вече знам съвсем точно какво ще се случи до момента на смъртта. Днес не знам абсолютно нищо и това, мисля, е много хубаво. Внезапно това, че не знам нищо, се превръща в стимул. Преди това, преди този арест, знаех предварително какво ще правя в следващите две години. Плановете бяха съвсем ясни: постановки, филми, всичко беше регулирано и хубаво, чувствах се толкова в безопасност.

И това ви направи малко муден?

Не, това не. Това е невъзможно. Но въпреки това тази нова ситуация не е лоша. В определени моменти ни се налагаше да импровизираме от ден за ден. Това беше добър опит.

Къде е сега жена ви?

Да, значи… (смях вместо отговор)

Работи ли и тя?

Жена ми е моята секретарка. Ние работим винаги заедно. Тя ме поддържаше фантастично през това време. Без нея то би било напълно невъзможно.

Опита ли се министър-председателят Палме да ви задържи?

Не, това са – как се казва? – слухове.

Не ви ли позвъни?

Не.

Все още ли определяте себе си като социалдемократ?

Да.

Но от друга страна казвате, че един артист трябва да бъде анархист.

Да, човек може да бъде не само анархистки социалдемократ, но и социалдемократически анархист… Струва ми се, че ако би имало партия за съзнателно уплашени хора, веднага бих станал неин член.

Но такава няма.

Не, няма.

Защо тогава изобщо сте член на партия?

Трябва да призная, че отношението ми към шведската социалдемокрация може би се промени малко. На 19 септември имаме избори. Преди това ще взема решение. В Швеция ние имаме – как се казва това? – тайна на гласуването. Имате ли я и тук?

Да, разбира се.

Значи не е нужно да се декларира принадлежността към някоя партия и аз също няма да декларирам решението си.

Но не бихте ли могли, за да избегнете недоразумения, да изясните какво разбирате под „анархистко“?

Това, разбира се, няма нищо общо с политическия анархизъм. Аз със сигурност няма да застрелям никой президент. Имам пред вид само това, че един човек на изкуството винаги трябва да поставя всичко под въпрос – реалността, самия себе си, обкръжението, политическата ситуация – и това всеки ден; да поставя всичко под въпрос, не да се съмнява, а да пита. И това се нарича анархистко.

Означава ли това също, че той трябва да се примири със самотата си?

Мога да отговоря единствено за самия себе си. Целият ми живот като човек на изкуството е опит да вляза в контакт с други хора, тоест да напусна тази самота.

Защо просто не я приемете?

Самотата? Мисля, че нея не я приема никой, никой на тоя свят.

Но ако на човек не му остава нищо друго?

Знаете ли, струва ми се, че сега ще стане малко трудно, не мислите ли? За Бога, всяко дете на четири години знае, че я има тази човешка изолация, тази самота, и всяко човешко същество се стреми да се измъкне от нея и да открие нещо, с чиято помощ да я напусне, не е ли така? Това е част от живота ни като глада и жаждата. Това е потребност.

Едно от най-черните изявления, които съм чел от вас е, че краят на света ни предстои. Все още ли изповядвате този песимизъм или това просто беше един по-тъмен момент от живота ви?

Не. Но аз не съм само художествен анархист и социалдемократически анархист и анархистки социалдемократ. Освен това аз съм песимистичен оптимист или оптимистичен песимист, както ви харесва. Опитвам се, с филмите и постановките си, поне в микроскопична степен да направя от света едно по-добро място, разбирате ли, съвсем микроскопично. Цял живот се стремя към това и го правя само от егоистични подбуди, това е вградено в моята… как се казва? В моята машина.

Имате пред вид егоизма да желаете да оцелеете?

Не, не, това просто е част от нашата същност. Аз съм режисьор, вие сте журналист. Защо сте журналист?

Сега не мога…

Защо не?

Отношението ми към тази професия е доста объркано.

Така ли? Защо?

Защото това, което правим тук, е много едностранчиво, и защото винаги е така – въпроси и отговори, но всъщност никакъв контакт. Не се чувствам добре така. Но това прекъсва интервюто ни по един такъв начин…

Тоест, вие имате към професията си двойствено отношение?

Да. Понякога ми се иска, вместо да питам, сам да кажа нещо за себе си.

Аха, нещо лично значи? Искате да бъдете креативен? Значи не сме чак толкова различни един от друг. Много добре. Намирам това много хубаво. Тогава значи имате отговора, когато ви казвам, че творя и че търся контакт и се опитвам да направя света малко по-добър. Искам да… как се казва това? Да предам опита си на други хора?

Да го споделя.

Да. Споделяне. Струва ми се, че това желаете и вие. Това е напълно естествено.

Мислите ли за тези хора, докато творите?

Не. Но когато ме питате така, трябва да направя някакво рационално обяснение за това толкова естествено съзидание. Трябва да размисля, за да намеря обяснение чрез разума.

Изпитвате ли понякога гузна съвест, когато става дума за този егоизъм – егоизмът на съзиданието?

Гузна съвест човек не бива да има. Тигърът също не изпитва угризения, защото е изял едно красиво животно. Мисля, че художникът не бива да има гузна съвест. Той трябва да яде животните си. Така е редно. Ние трябва да имаме най-добри условия за творчеството си, човек не трябва да има гузна съвест.

И никакви скрупули?

Не, ни най-малко. Инак не става. Естествено най-важното е първо да си създадем свободата да можем да вършим онова, което желаем.

Как се получи това при вас?

В началото нямах никаква свобода, нито в киното, нито в театъра. Но днес съм сто процента свободен. Мога да правя каквото поискам.

И щастлив ли сте сега?

Не съм щастлив. Но се чувствам добре. Знаете ли, аз съм като риба, и си имам моя аквариум. Този аквариум си има своите граници, но аз ги отричам. За мен те са само символични. Разбира се, че съм ограничен от нещата около мен, като всички останали хора. Но аз си имам аквариума, и го обичам много, и ви каня да ме посетите в него.

От Бог нямате нужда?

Не.

Нито дори в неволя?

Не, нямам, защото вярвам, че у нас самите има нещо божествено или свято, значи у хората. У човека има нещо свято, нещо фантастично, нечувано. Но отвън няма Бог. Знаете ли, аз съм син на свещеник, и разбира се съм се занимавал много с тия проблеми, и един ден, на петнадесет, имах едно такова възпаление на хълбока и ме оперираха, и там дойде сестрата и каза, започнете да броите, господин Бергман, и тогава ме убодоха с една спринцовка, и аз започнах да броя, и… След една секунда отново бях буден и попитах: кога ще започнете най-после с тази операция? А те се засмяха и казаха, господин Бергман, вие спахте вече шест часа, операцията премина и всичко е наред. Значи тази секунда, тези шест часа бяха за мен едно фантастично преживяване, защото чрез тях стигнах до убеждението, че човек живее, бива включен, а след това внезапно някой ден изключен, това е съществуване, а след това несъществуване, и през това фантастично време от раждането до смъртта всичко е вътре – жестокото, красивото, чудовищното, невероятното, отвратителното, всичко е тук, и за мен това е фантастично. За мен това е достатъчно. Когато разбрах, че там горе или отвън няма Бог, и че не ме наблюдава никой, това беше толкова хубаво… Изведнъж изпитах едно такова чувство на безопасност. Преди това винаги се бях страхувал от този господин там горе.

Една защитеност вътре в самия себе си?

Да, това наистина е едно много хубаво чувство. Тук е животът, а когато животът свърши, няма нищо повече…

Тогава остават филмите ви.

За Бога, намирам това безумно. По-рано филмите се правеха от нитрат и след двадесет, тридесет или петдесет години те вече не съществуваха. За мен това беше хубаво. Днес съществуват тези филми до края на света, и за мен това не е добре. В театъра е по-добре. Човек прави една постановка, всички са заедно, репетират десет седмици, играе се, а след това: свърши.

Следващият ви филм се разиграва в Германия, през 1923, малко преди Хитлер да се опита да направи преврат…

Да.

Играят ли някаква роля в това лични преживявания?

Да.

Какви?

Не знам. Това не може да се знае. Това би било наистина глупаво, да кажа нещо за него. Ако сега започна да размислям над това, сигурно няма да заснема филма.

Но сценарият е вече готов.

Да, да, той беше готов още на 7 януари. Но не искам да мисля за това.

Това е, мисля, първият ви филм по политическа тема.

Да, значи щом сега ще говорим за това, страшно много се задълбочихме, тогава ще ви разкажа още една друга идея, която имам. При операцията ми значи беше така: началото на наркозата беше същевременно и край. Тези секунди и минути и часове междувременно, тях ние сме си ги измислили. Времето не съществува. То е изобретение на човека. Аз вярвам, че в действителност всичко е едно огромно сега и че сенките на идещото – как се казва? – сенките на бъдещето винаги са тук. Може би аз имам предусещане за онова, което идва, и това е, което показва филмът.

Но върху примери от нещо, което вече е било?

Да, защото човек не може да знае в каква среда и в каква атмосфера ще се разиграе бъдещето. Бих могъл, разбира се, да си измисля петнадесет или двадесет причини защо съм подбрал именно тази среда и тези събития, но това ми се струва глупаво.

Тогава сте били малко момче?

Да, на пет години. Но това няма значение. Знам само, че познавам това време. Защо познавам Средновековието, тринадесети век? Тогава изобщо не съм живял, но там се чувствам много у дома си. Също и в края на осемнадесети век. Когато например поставях Вълшебната флейта, а тя е композирана през 1791, имах усещането, сякаш почти съм разговарял с Моцарт.

Но я е имало и музиката.

Да, разбира се.

Имате ли нещо подобно от времето, в което се разиграва филмът?

Не знам… За това можем да разговаряме когато филмът е готов и предаден, тогава ще знам по-добре.

Можете ли да разкажете какво се случва?

Във филма?

Да.

Не, за това не искам да говоря. Би било глупаво да разказвам.

В Мюнхен ли се разиграва?

Не, ни най-малко. Разиграва се в Берлин, в една определена седмица. Започва в една неделя и завършва в понеделник или вторник, или нещо такова.

Показвате ли тогавашните политически процеси?

Не, за това не се говори.

Хитлер не се появява?

Не. Всичко е просто отражение на големите събития, на една голяма, опустошителна катастрофа.

Самоунищожението на човека?

Да.

Смятате ли, че сам по себе си човекът е много разрушителен…?

Да.

Или е станал такъв чрез определени отношения?

Не.

Но това е ужасно!

Мисля, че да се говори за това е много трудно. Нещо се е случило в развитието на човека.

Той не винаги е бил такъв?

Напротив, напротив. Искам да кажа, още когато човекът е тичал наоколо като малка маймуна, още тогава е бил такъв. Но тогава мозъкът внезапно е започнал да расте, и то да расте раково, значи много бързо; тази мутация е била невероятно бърза и се е случило нещо, вярвам. Не знам, така си го представям. Защото ако бих бил някакво насекомо, идещо от космоса, едно мислещо насекомо, съвсем практично устроено, което изследва човека, то би трябвало да си кажа, тези хора са луди. Ако се види всичко това отвън, неутрално, то трябва да се помисли, че хората са напълно безумни, защото те са непрактични, те правят всичко много глупаво и погрешно, и си го правят сами неудобно, разрушават всичко и се избиват едни други безсмислено, без причина, без мотив. Това е грешка в машината, и тази грешка е нещо жестоко, нещо ужасно.

Откъде тогава черпите все още силата да правите филмите си?

Това не може да се знае. Това е нещото, което аз наричам свято у човека. Нямам друга дума за това. Може би вие бихте казали „Бог“. Откъде иначе идват последните струнни квартети на Бетовен или онзи такт отВълшебната флейта, когато Памино пита: „Жива ли е още Памина?“, или последният клавирен концерт на Барток?

И къде тогава е това „свято“ при онези, които разрушават?

Там е катастрофата. Това е ужасно.

Няма ли го това и у тях?

Разбира се, разбира се, че го има и у тях, но те не го знаят, и някои други са много заинтересувани от това те да не го знаят.

Тоест виновни за всичко са отношенията?

Разбира се, но отношенията също са създадени от хората, и някои хора са по-отговорни за отношенията, а други по-малко. Винаги е така. Има жертви и палачи.

По-голяма ли е днес човешката страст към разрушението?

Не, това не искам да кажа. Вярвам, че тук в Германия има едно младо поколение, което по-ясно от други поколения е видяло колко ужасно фалшиво е изградено всичко, и тези младежи ще се опитат да го направят по-добре. Това е надеждата ми. Аз съм ужасен оптимист.

А изследвали ли сте собствената си разрушителност?

Знаете ли, когато човек е млад, той се страхува толкова много, а тогава става толкова нещастен и нетолерантен. Страхува се от толкова много неща, а тогава става зъл.

А в старостта? Вие сте открили святото у себе си, но не сте станал светец по тази причина?

Не. За Бога, не!

Как тогава ще се справите със злото у себе си?

Мисля, че човек трябва да го открие и да го приеме. Ако то бъде разпознато и признато, ако човек стои очи в очи със злото и е малко… не искам да кажа сприятелен, но познат с него, то тогава е възможно да се бори против него. Повечето хора не са готови да разпознаят агресивността, злото и жестокостта вътре в себе си. Те ги отричат. Мисля, че човек трябва да опознае това, и когато то се появи, тогава да си каже: значи, гледай сега, ние ще направим от теб нещо хубаво. Това трябва да се дисциплинира естествено, трябва да се търси изход. Но когато човек го отрича още от самото начало, тогава то се превръща в демони, а демоните нямат лица. Затова са толкова ужасни. Тези хора, които не познават собствената си злина, не са подготвени да се борят и против злото, което иде отвън.

Например против някой като Хитлер?

Да, разбира се.

Мислите ли, че Хитлер би имал шанс и в наши дни?

Не Хитлер. Един такъв човек трябва да бъде напълно различен днес, много по-изтънчен, много по-опасен и рафиниран. Това няма да бъде само един човек, а резултат от един стопроцентов политически бюрократизъм. Този цинизъм на политическата бюрокрация вече си е тук и може да се разпространи внезапно, като епидемия. И затова трябва да се върши нещо против него.

Сам? Поединично?

Човек може да бъде и предупредителна камбана, която дрънчи откъм някой ъгъл…

Източник

Ингмар Бергман (1918–2007) е световноизвестен шведски театрален и кино-режисьор.

Коментари (3)

- 18-04-2011|Гост

„Тези хора, които не познават собствената си злина, не са подготвени да се борят и против злото, което иде отвън.“

- 24-04-2011|Караулкин

Благодаря на „Либерален преглед“ за този текст!

- 24-04-2011|Tatyana - Chudesen izbor na tekst

Заради такива текстове чета „Либерален преглед“ наистина с удоволствие!

Това, което особено ми допадна от интервюто като мисъл, е:“Повечето хора не са готови да разпознаят агресивността, злото и жестокостта вътре в себе си. Те ги отричат. Мисля, че човек трябва да опознае това, и когато то се появи, тогава да си каже: значи, гледай сега, ние ще направим от теб нещо хубаво. Това трябва да се дисциплинира естествено, трябва да се търси изход.“

Присъединявам и моите благодарности!!!

емигрантска литература

Автор: Момчил Миланов

вчера разглеждах програмата на най-голямата книжарница в града. щяха да гостуват ирански поетеси в изгнание. за хора в изгнание по моите представи изглеждаха доста добре. изгнаничеството винаги е вървяло. франция е хубаво място за хора, които нямат къде да отидат. в тази категория включвам и себе си. всъщност съдбата на иранските поетеси във франция не ме интересува. интересува ме съдбата на емигрантите в българия. вътрешните емигранти.

има една група хора в българия, които всеки ден хващат автобус от плиска или румънското посолство, или ндк, минават край попа и въпреки че физически пребивават на територията на българия, те отдавна са емигрирали вътрешно. емигрирали са в някакъв си техен свят, защото този, извън главите им е невъзможен за живеене. той просто не е годен за живееене, грозен е за гледане и засяда между зъбите.

аз не пиша журналистически текст, слава богу. нито другите неща, които съм слагал тук са поезия. аз не пиша поезия и никога не съм писал.

това, че говоря на български, слушал съм лекции на български и пиша на български съвсем не значи, че ще го правя винаги. човек сменя езици както сменя къщи. не е задължително да завършиш живота си в къщата, в която си се родил. местиш се, купуваш нови мебели и понякога се налага да изхвърлиш старите. човек не е придатък на територията, не е някаква си акцесорна вещ. за мен животът не започва и не свършва с вазов, не уча „вишу“, чалгата във всичките ѝ форми не ми е вътрешно присъща, политически се чувствам неадекватен и непредставен, защото няма адекватен модел който да се е обърнал към мен. осъзнавам, че в българия думите никога нямат последици, затова всеки се чувства свободен да говори каквото си иска и свободен да не слуша какво му се казва. и не само това. казваш едно, а мислиш друго. и не само това. този, който те слуша, знае, че казваш едно и мислиш друго. той знае много добре какво имаш предвид, но кима с глава и се съгласява. после и двамата извъртате очи. питайте тим рот от Lie to me да ви каже какво значи този знак.

виждам, че обединяващата сила, най-малкото общо кратно в българия отдавна не са някакви ценности или дзен-ности с положителен отенък, а три мощни сили – сбърканата представа за миналото, омразата към съседите и финансовата невъзможност да емигрират, (перефразирам Карл Дойч по уикипедия). извратени медии, самозабравени политици и милиони смачкани хора, които живеят в омагьосан кръг от смазващо ежедневие. недоволството се предава по въздушно капков път в автобусите или в трамваите. ако някой тръгне да анексира тази държава или да я окупира недай си боже, ами той ще си тръгне. ще си каже, о, те са минали много преди мен и са взели каквото е можело. никой не би искал да окупира държава с народ като този.

слава богу, аз нямам съмнение как нещата ще се подобрят, как ще се „оправим“. проблемът е в тази група хора, за която стана въпрос в началото. тя просто не се вписва в средата. тези университетски преподаватели, лекари, хора със собствен бизнес, екзотични докторанти, поети, музиканти, издатели, те просто трябва да изчезнат. да се пръснат нанякъде, да ги няма.

аз съм спокоен, защото това ще се случи. когато закрият министерство на културата, аргументът ще бъде, че културата може да съществува и без министерство. панаирът на книгата ще бъде прекръстен на „сеир на книгата“. да се прекръсти на сеир на книгата, литклуб, литернет и издателствата, които се занимават не с техники за отслабване и т. нар самоусъвършенстване, а издават упадъчна европейска литература просто трябва да изчезнат. тази група хора просто не се вписва в пейзажа. веднъж като изчезнат малките уютни книжарнички с уморени и отчаяни продавачи, които продават по пет книги с поезия на месец, всичко ще си дойде на мястото. единството на нацията ще се върне. най-клуб ще се премести в парламента, или обратното, все едно, няма да има литературен вестник, вестник култура, иглика василева да превежда джойс и пол остър за никакви пари, няма да има никола георгиев, алтера, 703, този или онзи.

парламентът ще приеме закон, с който българският език ще бъде обявен за свещен, а след това за рядък и застрашен език. ще молим юнеско да го защити от самите нас. юнеско ще се заеме с нелепата задача да защитава нещо, което умира в устните на хората. ако българинът не говори български юнеско ли трябва да му дава пари да го проговори? но това ще се случи. убеден съм.

защото всичко в тази държава изглежда самодейно и евтино, невдъхващо и невдъхновяващо, хората, които го правят, независимо дали става дума за поезия, организиране на събития, преподаване наистина го правят за без пари. водени от някакво месианско убеждение, че ако не го свършат те няма кой друг да го свърши. един ден, натоварени на влака, на балканския експрес, ще прекосят сърбия с алеко константинов в ръка, като доказателство. за да им повярват, че такава страна съществува. но това няма значение. никой няма да им повярва, защото никой не би разбрал алеко. или станислав стратиев. освен ако не си българин. но тогава не би искал да си спомняш.

Източник

Момчил Миланов е роден за пръв път на 19 декември 1686, денят, в който Робинзон Крузо напуска своя остров, за втори път през 1786 под подозрителното име Вилхелм, и за трети, но не последен – през 1986. Завършва френска гимназия в София през 2005, става лауреат на национална олимпиада по литература, влиза право в СУ. В момента прави магистратура по международно право в университета на Страсбург. На 3 декември 1894 в Самоа. На 3 юни 1924 в Прага. На 13 юни 1986 в Женева.

Коментари (14)

- 19-04-2011|бай Ганьо - според мене

умно момче, ама хаирсъзин. кара народа да чете алеко константинов. ама, така пак доникъде няма да я докараме, момчета! иначе, браво, тия круши откъде ги купувате?

- 20-04-2011|Ema Ivanova - Това вече сме го чели

Доста песимистичнен текст. И въпреки, че авторът навярно смята, че е доста оригинален и прави някаква сериозна „дисекция“ на културата на българското общество, всъщност текстът е напълно в стила на българското „интелектуалстване“ от 20-те и 30-те години на 20-ти век: самобичуване и европейски комплекси (четете Гео Милев, Кирил Христов и още десетки). Аз вярвам, че от подобни текстове всъщност наистина няма смисъл, първо: защото не живеем вече във времето преди Втората Световна война. Да си хленчим, че „чалгата“ е завзела парламента и че българският език ще изчезне показва просто трагична липса на въображение. И не казвам, че това не са реални страхове. Казвам само, че те са регионални и не са плод на задълбочен анализ. Същите страхове имат и словаци, чехи, унгарци и още множество източноевропейски народи в момента. Т. е. същите страхове имат средните им граждани. Да виждаш, че страната ти не е част от собствен проблем, ами част от световен проблем обаче е предизвикателство пред интелектуалната мисъл, а не пред средния човек. Това е и модерното предизвикателство пред българската литература и публицистика, това е начинът по който трябва да се пише за проблемите, които авторът е засегнал. А че България е бедна, може да се види и от Космоса. Но бедните страни по света също са повече от богатите. Така че да смениш фокуса от критикуване към създаване (на публицистичен текст) изисква друго ниво на интелектуален труд. Пожелавам го на автора! И нека напише нещо оригинално, което не сме чели вече. И друго: малките букви също са демоде, макар че изразяват достатъчно убедително нихилизъм и псевдо-загриженост. Но ми се струва, че е по-полезно не да се мисли как изглежда текстът, ами какво казва.

- 24-04-2011|hahohihi

Защо по дяволите всички сте такива досадни старци? Ако някой „от младите” напише подобен текст като „емигрантска литература” веднага се почва за това колко сме негативни, как се мислим за оригинални, но видиш ли не сме били ний открили топлата водъ, ми то написаното нищо не е и няма по Бтв да ни дават по новините. Вероятно забелязвате противопоставянето „старци”- „млади”,”вие” – „ние” – да, то е на лице и служи да разграничи тези, чиято позиция е „стига бе” от позицията „мне, сериозно”. Стига тия негативизми, все лоши новини се съобщавали, нищо хубаво не се говорело за Родината, защо например за природата не се говори ми се за лошотии, начи, сички избегали навън. Спектъра на тази позиция се разширява от досадното старческо мърморене през действено игнориране – дайте да направим нещо хубаво, да съберем 1019902982983845 българи във фейсбук, да засадим храсти по Цариградско, да ходим до Плевенската панорама ( посещаването на български забележителности, даже не искам да спирам със „забележителности” – искам да е ясно – забележителни работи, големи неща, струващи си да се видят, няма как да се наблегне достатъчно на специалността и забележителността на тези забележителности…да, та това е изключително важен критерии и категорично определя действеното игнориране). В другия край на гамата пък са тези, които хем признават колко им е зле и гадно всичко, хем се така-да-се-каже борят. Правят арт ивенти, забавляват се диво и редовно ходят по партита, защото София е истинската столица на купона, получават нюзлетър за програмата на чешкия центъра и ходят в театъра на СУ, който е много оригинален, вече наистина. И тук ще вкарам две кратки уточнения– не си фантазирам, а цитирам разни работи, и за чешкия център- не съм ходила, но в този кюп си представям цялата работа. И аз получавам нюзлетър. Тези подробности и без това не са важни, аз не обичам дългите неща за четене, когато само уточняват и словохабят. И Момчил Момчилов не обича дълги балади – статията е кратка. Защото ние сме смс и туитър глупаците, с кратките хитри статуси и ние сме тези, които не разбират просто, а някак си го могат това резюме или синтез, краткост, точност. Нали все пак ние сме първото компютъризирано поколение, нали все ние не се отлепяме от монитора, вместо да търчим между панелките, през канафките и тези странни междублокови пространства (ех, ако можеха да говорят) като нашите старци батковци и каки, майки и бащи. Детството сме си били изгубили ееех. Както и да е, това за което говоря е, че сте ужасни старци и това е обидно. Когато чета коментари като този на Ема Иванова, мога точно да си представя маниерът, с който говори,

махването с ръка, игнорирането, отричането, дървоглавието. Защото това ми е познато, толкова познато. Тази несериозност, която ни се приписва, не знаем за какво говорим, ние сме виновни в нашият негативизъм и отсъствие. И моля Ема Иванова, да не си мисли, че е много впечатляваща, защото не тя е провокатор на това писане, а това което тя репрезентира. То ме отвращава и обижда най. много. Трудно ми е дори да започна да обяснявам защо всички Еми Иванови сте сбъркани. Пасивната агресивност, с която ни обявяват за песимисти, които се мислят за оригинални, но не са, е красноречива. Тази позиция над нас заблудените глупаци е красноречива. Тази надменна критика, като защитна мрежа, е празна, а за това което искам да покажа – красноречива. Защото всички сте такива – от началната учителка, която първа ме научи да мразя мургавите ми другарчета и че турците са врагове на българщината (една от любимите ми думи) до колежката в университета, която ми каза в очите, че по-разумно е да остана в България, просто трябва да се науча да ми харесва. Не съм си дала шанс да ми хареса. Обвинявайте ме още. No sir. Когато вие се чувствате зле, вместо да го потискате и да си мислите че пасивната агресивност не съществува си помислете всъщност за неща като фрустрация, неудовлетворение, прекомпенсиране, самоза лъгване и всичките им грозни ефекти върху промитите националистки съзнания гниещи на онази територия. В този момент единствената картина в главата ми е на нечии поглед, гледащ ме със съжаление и разбиране – това беше погледът на един човек, на когото разказах, че не съм си дала зор в университета през последния семестър, защото ми беше и пръв в чужбина и реших просто да се забавлявам. Тактична репетирана смяна на темата. Окей, както искаш. Но е тъжно и ме обижда, че не можеш да се радваш и не можеш да признаваш. И когато ми разказваш как е било на твоите лекции все пак и двамата знаем, че го казваш повече за себе си. Всъщност пардон – аз знам. Ти не знаеш, защото си вярваш. Аз искам в края да благодаря на Ема Иванова и на всичките и клонинги, за опита, все пак. И нека направя едно предположение: – възраст: Поне 15 години преди ’89. пол: очеваден. образование: някаква филология, може би българска, или история, СУ. заетост: интелектуалка.

Много поздрави!

* Обозначаването „старческо” естествено няма общо с възрастта, а по-скоро онези типични качества да се говори все едно и също и да не се интересува какво се отговаря.

- 24-04-2011|Златко

Хм, ти май нямаш деца, уважаема. Поправи ме, ако греша…

- 24-04-2011|Златко

… с което не целя да изразя надменност, не дай Боже презрение. Коментарът е чудесен (признавам, че го дочетох едва след като бях вече написал предишната си забележка), но все пак сит на гладен вяра не хваща, това не съм го измислил аз, ако и никой на тоя свят да не може да каже с точност кой ли, аджеба, всъщност е ситият…

- 24-04-2011|stan - Ема е права

Hahohihi – съобщението като дълбочина много добре се съотнася с избрания ник на автора. Занимаването с личността на автора (на основната статия или коментарите) в уважаваните блогове и форуми се счита за неприемливо. Трябва да се коментира темата. А в предишния пост има ирония към личността, възрастта, образованието и професията на Ема. Не е добър стил !

- 24-04-2011|Hahohihi

Боя се, че не разбрах точно какво искаш да кажеш с това „сит на гладен вяра не хваща“, Златко.

- 24-04-2011|Златко

А, нищо кой знае колко мъдро. Просто това, че очевидно принадлежим към две различни поколения и че никой не може да каже със сигурност кое от двете е разбрало (или разбира) нещата по-добре. Все пак вие ще стигнете малко по-далече в бъдещето, което, предполагам, в някакъв смисъл разрешава спора…

- 24-04-2011|Hahohihi - re: Ема е права
stan писа:

Hahohihi – съобщението като дълбочина много добре се съотнася с избрания ник на автора. Занимаването с личността на автора (на основната статия или коментарите) в уважаваните блогове и форуми се счита за неприемливо.

Поправи ме ако греша, но мисля, че не си разбрал/а коментара ми.

1. „Hahohihi – съобщението като дълбочина много добре се съотнася с избрания ник на автора.“ – а това вече е добър стил. хитро и завоалирано!

2. Какво против иронията?!?

3. Нищо няма свързано с Ема, нямам идея какво/коя е Ема – в моят коментар Ема е името за всички „старци“ (вж. моят коментар)

4. Именно съдържанието на старческия коментар е темата на моя – причините за тази ignorance, която струи, са във фрустрираността и неспособността да се приемат определени неща като например – „Аз съм млада и не мога да търпя България, затова се махам. Зле ми е в България. Когато бях там последно се разплаках от ужас. Искам да съм с родителите ми но не мога да се върна там. „

Става дума за дълбока отвратеност, която много млади хора изпитват и която бива постоянно отричана от тези, които избират да се затворят в една черупка и да отричат, че е „толкова“ зле, позицията „стига бе“. А на мен ми е обидно, когато някой изрази подобно отношение „стига бе“ и принизи моето най-голямо и важно решение в краткия ми живот до някакъв каприз. Често в това принизяване се крие и обвинение. Може „Ема“ да не казва всичко това в коментара си, но тя е изразител на един тип хора, които казват точно това и аз точно за тях говоря.

- 24-04-2011|Б. Павлов - за децата

Нямам деца, но, като чета написаното – не коментарите – се улавям, че не съжалявам – и никак не се гордея с това:(((

Наскоро преведох за себе си един текст за времето, което ни се иска да е отминало, но то е в нас – като генетичния дефект, наследяван от следващите поколения.

Ето финала на текста:

„… И ние продължаваме да живеем като далечни наследници на тази лъчева болест, за мен по-страшна от всяка Хирошима. Странни наследници, все още малко разбрали от своите собствени беди. Пред нас са поколения, сякаш не дали потомство, защото онова, което не е създало в себе си почва и жизнени сили за растеж не е способно да ражда. И ето ни, бродим по света без езици, с объркана памет, с пренаписана история, понякога без да знаем, какво се е случило и какво се случва около нас и в самите нас. Без да усещаме правото си да познаваме свободата и отговорността да се ползваме от нея…“

Текстът е актуален и днес, макар да е писан в началото на „промените“, както е прието да наричаме странната мутация на миналото – нашата днешна реалност.

Мисълта ми е, че не може да се изгражда нов свят чрез развалини. Човешките отпадъци имат свойството да възпроизвеждат болести както на биологично, така и на цивилизационно ниво. Простото им отрицание е гниенето – една съвсем нездравословна за човека среда.

Затова, като читател, бих желал да видя в дистанцирането на „крушите“ от техните корени малко повече антисептична самоирония.

За да съм спокоен за „чуждите“ деца.

Тук, на балканите, казваме, че чужди деца няма. :)))

- 24-04-2011|Hahohihi - re:
Златко писа:

А, нищо кой знае колко мъдро. Просто това, че очевидно принадлежим към две различни поколения и че никой не може да каже със сигурност кое от двете е разбрало (или разбира) нещата по-добре. Все пак вие ще стигнете малко по-далече в бъдещето, което, предполагам, в някакъв смисъл разрешава спора…

Не знам какво повече от това би могло да се каже.

Може би все пак да уточня, че не ми се искаше това да прераства в спор между поколения. И да не беше случайно, противопоставянето на стари-млади имаше друга идея. Стари не значи непременно и само възрастни или други поколения, а по-скоро трябваше да намекне за този хабитус на старостта да го наречем – един вид твърдоглавие, което отрича и не се опитва да разбира, не спори, а заклеймява, не се опитва да разбира и на всяка цена отказва да приема.

Колкото и драматично да реших да представя положението с емигрирането, в един откъс реалност, тази драма е напълно реална. И много моля да избегнем всякакви сравнения с круши, гниене, дървета без корени. – Тук вече спорът наистина прераства в междупоколенчески.

Възможно ли е вече историческа и национална идентичност да не са толкова важни? Въпрос на десетилетие.

- 29-04-2011|Ема Иванова (Мила Морати) - Аз не съм анонимна и не търпя обиди по свой адрес

Hahohihi, реагирте прекалено емоционално на думи, които не са насочени персонално към вас. Личните ви проблеми и избори нямат нищо общо с качеството на текста на Момчил Миланов, който коментираме. Понеже не ме познавате лично, а вече сте ме категоризирали и то по начин, който не ми харесва, може да се запознаете с мен като се разходите по блога ми: http://emaiv. wordpress. com/ Той ще ви покаже колко много грешите, определяйки мисленето ми като „старческо“, „негативно“ и прочее, само защото съм изразила собствено мнение и съм критична към текста на М. Миланов. А той си е за критика и аз казах, каквото мисля, защото, макар и млада, за разлика от вас, съм чела и други автори, появили се доста преди М. Миланов. И не аз, а вие всъщност сте тази, която слага всички в „шаблон“ и най-вероятно го правите, защото самата вие се чувствате поставена в „клише“. И липсата на опит си личи: не познахте нито за възрастта ми, нито за образованието ми, нито за заниманието ми. „Интелектуалка“ не е занимание. Аз определям себе си като като пишещ човек, а по образование съм режисьор и художник, т. е. съм свързала живота си с изкуството, по свой собствен избор. А парите си изкарвам с писане на журналистически текстове. И макар че в момента съм в чужбина, гледам да не забравя дълга си към родната си страна, в която проблемите са повече от звездите в небето. Ако вие сте избрали друго, не се дръжте като дете, ами отговаряйте за избора си, без да хленчите. Всеки може да избере къде да живее, но да обвинява обстоятелствата, а не себе си, за своя избор е просто инфантилно. И ме обороте по някакъв начин, като казвам, че всъщност вие сте изпълнена с негативизъм и детинско хленчене. И друго: порастването не е свързано с възрастта, ами с желанието да поемаш отговорности. Надявам се да не ме обиждате повече по този грозен начин, защото аз наистина очевидно ви водя с няколко обиколки по отношение на стила на изказ и логичната аргументация на мнението си. Съжелявам, че макар и от една страна, говорим на различни езици.

- 29-04-2011|Orit M Amar - самодейно

здравейте всички, случайно попадам на този форум и ще ви споделя каквото мисля. съгласна сам със статията главно с това:

защото всичко в тази държава изглежда самодейно и евтино, невдъхващо и невдъхновяващо, хората, които го правят, независимо дали става дума за поезия, организиране на събития, преподаване наистина го правят за без пари. водени от някакво месианско убеждение, че ако не го свършат те няма кой друг да го свърши.

и това ме натъжава. гледах скоро снимките от представянето на една нова книга в бг. стана ми малко срамно заради главните участници. то едни песни, едни оркестри, аз не знам малко от малко тези хора не се ли усещат колко е грозно. много самодейно ми се вижда. мисля че критерият за издаване на книги е нисък. има хубави, но те се губят в десетките самозванци. момчил, имаш хубав изказ, но правиш това, което правят всички: критикуваш. не е много трудно да се критикува особено нашата родна бг. проблемът е как да се излезе от тази самодейна история нерядко съпроводена с липса на скромност.

не влизайте в лични истории, освен ако не е за да се похвалите един друг.

анонимна жена с филология :)

- 29-04-2011|рейнски страж - Опит за обяснение

Не съжЕлявайте, то не е за съжЕление.

Един човек е написал кратък текст, в който говори за вътрешната емиграция в държавата, в която е преминала значителна част от живота му. Човекът се опитва да съхрани у себе си качества, които всеки се опитва да му избие от главата и да му докаже, че са безполезни. За мен това е цялата драма. Не бива да се забравя, че този текст е съвсем личен. Присъствието му в „Либерален преглед“ го прави достъпен за много повече погледи, които (ако не бе публикуван) нямаше как да стигнат до него. Текстът, по моему, изразява тревогата на човек, чийто интереси и нагласа радикално се разграничават от някаква френска или българска действителност. Той осъзнава тази другост и не знае какво да направи с нея. Нито иска да я захвърли, нито иска да е във вечен конфликт със света, просто защото конфликтът няма да е вечен. По естествени причини. Състоянието му е на изоставен в лабиринт, по чийто стени има часовници. Времето тече, а всеки избор е грешен. Ситуацията не е нова и авторът никъде не претендира за новост. Да се заяви, че видиш ли, понеже момчето се оплаква от емигрантски живот, това си е негова работа, не добавя много към картинката. Текстът подлежи на критика, но опасявам се, че става въпрос за друг вид критика, не за тази на Ема Иванова.

Социалистическият начин на живот – част 2

Автор: Улф Брунбауер

„Другарски Съдилища“

На 21 октомври 1964 г. Мария Иванова А. от Костенец, град близо до София, се жалва пред Другарския съд в нейния град, че нейният девер и жена му предния ден без причина са я набили, докато нейният мъж е бил на път за доставка на картофи. Другарският съд поканва и изслушва спорещите страни. Деверът Георги Ст. твърди пред съда, че неговата зълва непрекъснато търси да се скара с него и със съседите. По циничен начин Мария била обиждала него и жена му и освен това е откраднала панталоните му. Той отказва да е използвал каквото и да е насилие. Един съсед, поканен като свидетел потвърждава, че наистина между двете семейства често имало скандали, които плашели всички съседи. Съпругът на жалбодателката, Иван, внася известна яснота по въпроса: той и неговият брат живеели къща до къща върху имота на починалия им баща. Иван искал да си пристрои кухня към своята къща, обаче брат му бил против това – и това е основната причина за постоянните скандали. От своя страна братът Георги казва, че няма нищо против и няма да застава на пътя на брат си, ако кухнята бъде на това място, което принадлежи на брат му, но брат му Иван иска да присвои за себе си повече имот от този, който всъщност му принадлежи. Другарският съд във всеки случай е повярвал на жалбодателката и открито е порицал нейния девер Георги. Освен това той взема решение да проучи на място въпроса със съответния имот и да накара спорещите страни да стигнат до валидно споразумение.[210]

Също така в Костенец на 18 октомври 1964 г. 64-годишната Йорданка Ст. И. изпраща жалба до председателя на Другарския съд. В нея тя се оплаква от държанието към нея на сина си и неговата жена, с които живеели отскоро заедно в новопостроена къща. Нейните деца не се грижели достатъчно за нея, те дори я малтретирали и снахата често я биела. Три дена по-късно другарският съд заседава в Дома на културата в Костенец. Йорданка още един път излага пред него своите обвинения, които както синът Драго, така и снахата Мария бурно отхвърлят. Снахата от своя страна обвинява свекърва си, че я обиждала и дори упреквала във връзки с други мъже, и я клеветяла и оплювала пред съседите. Другарският съд намира обаче изложението на свекървата за по-правдоподобно и задължава сина и снахата като мярка за „обществено въздействие“ да се извинят на своята майка (съответно свекърва) и да подпишат декларация, че за в бъдеще ще живеят заедно като едно истинско семейство.[211]

Създаване и законови основи на другарските съдилища

Първите другарски съдилища в България са създадени в началото на 1960 г. в отделни предприятия, институции и образователни заведения по инициатива на действащите там масови организации, като при това получават подкрепа от партията.[212] Паралелно с това през март 1960 г. партията създава „Доброволни бригади на трудещи се за поддържане на обществения ред“, които обаче скоро престават да съществуват.[213] Както „Доброволните бригади“, така също и Другарските съдилища са създадени като реакция срещу нарастващите случаи на девиантно поведение („хулиганство“) в силно разрастващите се градове и в радикално преобразуваните села, поради което традиционните форми на социален контрол вече не действат или са силно отслабени.[214] Много юристи обаче всъщност гледат доста скептично на тези обществени съдилища.[215] Въпреки това другарските съдилища се признават от правителството чрез „Закон за другарските съдилища“ и се поставят на законова основа, като при това в най-голяма степен се вземат за пример техните съветски образци.[216] Законът дефинира задачите на тези „избрани обществени органи“ така:

„Другарските съдилища имат за задача да възпитават гражданите в комунистическо отношение към труда, опазване на социалистическата собственост и спазване на установения правов ред и правилата на социалистическия колективен живот, да съдействат за опазване на социалистическата собственост и да развиват сред трудещите се чувството за колективизъм, другарска взаимопомощ, уважение към семейството и зачитане на честта и достойнството на гражданите. Същественият елемент в работата на Другарските съдилища е предотвратяването на престъпления, нарушения и други антисоциални явления чрез създаване на климат на нулева обществена толерантност спрямо тях, и чрез възпитаване на гражданите със средствата на убеждението и общественото въздействие.“[217]

Членовете на другарските съдилища се избират на общо събрание на съответния колетив чрез явно гласуване. Официално тези съдилища са независими от партията и държавата и трябва да се борят срещу несоциалистическото поведение, без да въвличат наказателното право в своята дейност, като заложат единствено на своето възпитателно въздействие.[218] В зависимост от това към кои институции са устроени, другарските съдилища са под ръководството на Отечествения фронт, на Централния съвет на профсъюзите, или на Цeнтралния комитет на Комсомола. Потенциалната област от компетентности на тези съдилища има широк периметър и обхваща административни нарушения, нарушения на трудовата дисциплина и водене на „паразитен живот“, „неизпълнение на семейните задължения“, нарушения на правилника за вътрешния ред на домсъвета и на имущественото право, както и нанасяне на леки физически увреждания и „дребни кражби“, които често пъти не се наказват по съдебен път.[219] Освен това другарските съдилища трябва да се опитват да изглаждат спорове чрез разговори и намеса.[220] При провеждане на делата на другарските съдилища всички присъстващи могат да бъдат свидетели, при което няма нужда да се страхуват, че ако са дали фалшиви показания ще бъдат съдени, защото другарските съдилища нямат законови юридически права.[221] Възможностите на другарските съдилища за налагане на санкции всъщност на практика са скромни: те могат да задължат виновния да се извини и да възстанови причинените щети, да го предупредят „другарски“, да произнесат „обществено порицание“, или да препоръчат на неговия работодател да намали заплатата му и дори да го уволни.[222] Парични глоби в малък размер също може да се налагат, като тези глоби се внасят в съответния Народен съвет и се използват за образователна дейност. В действителност на другарските съдилища не са предоставени на разположение никакви принудителни мерки за изпълнение на техните присъди. Вместо това другарският съд уведомява съответната масова организация на работното място и по местоживеене за обявената присъда на осъденото от другарския съд лице.[223] Поради това единственото им „средство за принуда“ е общественият натиск.

Другарските съдилища са замислени като възможност за въздействие на обществото върху такива гражданки и граждани, които нарушават нормите на социалистическия колективен живот. В това отношение тези съдилища са така да се каже допълнение на партията, която, както беше показано, също така надзирава и бди над начина на живот и поведение на своите членове, и при случай евентуално се намесва в семейния и личния им живот, когато нарушават „комунистическия морал“. Със следния анекдот от една брошура в „Библиотека на жената“, в който е описан комунистическия начин на труд и живот от 1963 г., може да се илюстрира как e трябвало да функционира намесата на другарските съдилища, и с какви очаквания свързват тези съдилища своите функции:

„А щом е така, можеха ли другарките на Цветана Ст. от бригадата за комунистически труд „Чавдарци“ във фабрика „Пролетарий“ да не почувстват, че с тяхната другарка става нещо? Тя бе добра работничка, но в последните месеци започна да дава лошокачествена продукция. И другарките Ѝ разбраха – лошата работа идва от лошия Ѝ семеен живот. Мъжът на Цветана, работник във фабрика „Е. Телман“, не се прибира в къщи, тръгнал е с друга жена, тормози другарката си. Членовете на нейната бригада потърсиха началник-цеха на нейния мъж в „Е. Телман“. Той обаче им отговори, че щом мъжът си е харесал друга, с нея ще си ходи. Но те не се примириха с това несериозно отношение към съдбата на едно семейство. Заангажираха профкомитетите на двете предприятия, другарския съд в „Е. Телман“. Намесата на профсъюзното ръководство помогна да се укрепи семейството. Цветана почувства силата на другарския колектив, новото отношение на хората от бригадата за комунистически труд. И им се отблагодари, като отново подобри работата си. В навечерието на Осмия конгрес на БКП бригадата бе удостоена със званието „Бригада за комунистически труд“, а Цветана – със званието „Най-добър в професията“.[224]

През шестдесетте години към предприятията, образователните заведения, административните институции и обществените организации, както и в населените места се конституират около 9 000 другарски съдилища.[225] Повечето другарски съдилища са подчинени на Отечествения фронт (например през 1974 г. те са 5 459), след тях следват такива, които са под егидата на профсъюзите (3 407 през 1974 г.). В сравнение с горните, другарските съдилища към Централния кооперативен съюз и към Комсомола заемат съвсем минимален дял и значение.[226] През шестдесетте години средно на година почти 90 процента от всички случаи се разглеждат от другарските съдилища към Отечествения фронт.[227] Следователно за Отечествения фронт те представляват важен аспект от неговата работа.

Подобни съдилища има също и в други страни на държавния социализъм.[228] Според една съветска публикация на тази тема, тези съдилища са израз на факта, че има „известно изоставане на съзнанието на трудещите се на тези страни от материалните условия на живот“, което между другото намира израз в „едно нерядко проявявано некоректно поведение към обществената и частната собственост, в нарушения на трудовата дисциплина и правилата на социалистическото общежитие и на социалистическия морал, които се подхранват преди всичко от отживелиците от миналото в съзнанието на част от трудещите се. И поради това „проблемът за възпитанието на Новия човек“ стои в центъра на политиката на партията и на масовите организации.[229] Едно от средствата за „повишаване“ на съзнанието са именно така наречените „обществени“ или „другарски съдилища“, които възникват в социалистическите страни на Европа в късните петдесет години и през шестдесетте години, и се ориентират по съветските примери-образци.[230]

Тези съдилища, при все че за всяка отделна социалистическа страна се различават по своето значение и организация, компетентности и процедурни предписания, въпреки това имат една и съща цел: встрани и в допълнение към законоустановеното правосъдие те трябва да наказват отклоняващото се от нормите поведение и да упражняват възпитателно въздействие върху провинилите се обвиняеми. Освен това в очите на партията те илюстрират пропагандираното от нея все по-засилващо се обвързване на населението със „социалистическата демокрация и самоуправление“.[231] Тези съдилища донякъде отговарят за провиненията срещу обществената и личната собственост, доколкото те не представляват голяма заплаха за обществото. В някои страни „обществените съдилища“ не са преследвали дребни престъпления, когато виновният не е „повторен извършител“.[232] Важно средство на тази форма на правосъдие е не толкова наказанието, което може да наложи този съд, а публичността на процеса и участието на хора от близкото битово обкръжение (съседи, колеги в работата) на обвиняемия. Не страхът от парични глоби или задържане в ареста – последните наказания другарските съдилища във всички случаи нямат право да налагат – а срам и позор трябва да предизвикат възпитателно, съответно превантивно въздействие. Един пример от България добре изяснява това: например в град Златица до София решенията на другарския съд се довеждат до знанието на целия град с високоговорител и по местното радио.[233]

Колективните и другарските съдилища в Източна Европа са отражение на факта, че правителствата на тези страни се виждат в невъзможност, чрез държавния репресивен апарат да се преборят с всички явления в обществения и личния живот, считани за отклоняващи се от приетите норми, защото това би довело до необозрими политически, социални и финансови трудности. Освен това въпреки всички призиви към социалистически морал, поради нарастващата комплексност и вследствие на индивидуализацията в социалистическите общества, все повече прояви и начини на поведение се класифицират като „отрицателни явления“. Прехвърлянето на борбата срещу тези трудности към обществото и на масовите организации изглежда подходящ и възможен път за оттегляне на държавата от огневата линия, обаче в същото време за демонстриране на нулева толерантност към отклоненията от легитимните форми на поведение. При един автор за българските другарски съдилища това взаимоотношение се интерпретира така: според него тези съдилища са израз на превъзходството на социалистическата обществена и правова система, те демонстрират „морално-политическото единство“ на колективите, и поради намаляването на престъпността тези съдилища са израз на по-малката необходимост от предприемане на принудителни мерки от страна на държавата.[234] Друг автор се чувства задължен да посочи, че другарските съдилища не са показател нито за увеличаване на престъпността, нито за отказ на милицията (от нейните функции), а по-скоро представляват по-нататъшна стъпка в това, обществото да поеме изпълнението на държавни задачи.[235] Поради това – според други автори – тези съдилища са „зародиши на бъдещото самоуправление на обществото“ и средство за привличане на трудещите се в управлението на държавата.[236]

Развитие на другарските съдилища в България

През първите години на другарските съдилища отговорните органи в България възлагат големи надежди на тази форма на „обществено въздействие“ върху хората, които нарушават нормите на социалистическия начин на живот, на социалистическия бит. За това говори не само големият брой дела, които се разглеждат от другарските съдилища (виж таблица 37), но също така разширяването на техните компетенции през 1966 г.[237] Паралелно с това се извършват промени и в наказателния кодекс, които регламентират условията, при които за определени нарушения на закона няма нужда от преследване по наказателното право, а те може да се препратят към другарските съдилища.[238] Тези съдилища имат право да разглеждат такива нарушения на Наказателния кодекс, при които максималното наказание не превишава повече от една година, обвиняемият не е наказван за съответното провинение спрямо закона до този момент, и ако компетентният съд или прокуратурата са на мнение, че „общественото въздействие“ ще върне провинилия се отново в правия път.[239]

Тенденцията към разширяване на понятието „дребни провинения“, които не трябва непременно да се наказват с лишаване от свобода, а при определени условия за тях е достатъчно налагането на санкции от другарски съд, намира реализация в новия Наказателен кодекс от 1968 г. Това се отнася особено за „извършители за първи път на дребни закононарушения, които са с „благоприятна личностна прогноза“, при които по принцип се отказва съдебно преследване за извършеното закононарушение.[240] Също и в Кодекса на труда включването на участието на другарските съдилища се счита за една от възможните форми за налагане на санкции, и следователно ръководствата на предприятията могат да представят пред един такъв орган нарушения на трудовата дисциплина, за да се предприемат санкции срещу нарушителите.[241] Същевременно на държавните съдебни органи и на милицията се разпорежда да подкрепят другарските съдилища и да им съдействат в работата им за засилване на обществения контрол и за възпитаване и приучаване на гражданите към спазване на социалистическата законност. Например народните съвети, милицията и прокуратурата могат да предоставят дела за закононарушения към другарските съдилища за разглеждане и решаване от тях. Освен това другарските съдилища могат да действат при оплаквания и сигнали, подадени от населението или от обществените организации, както и по сведения и показания на самия обвиняем – но не по собствена инициатива.[242]

Таблица 37: Брой на другарските съдилища под ръководство на Отечествения фронт, 1961-1977 г.

Година

Брой другарски съдилища

Разгледани дела

1961

няма данни

41 207

1962

5 704

74 051

1963

5 704

62 074

1964

5 819

56 210

1965

5 993

53 557

1966

9 404

47 010

1967

5 719

32 861

1968

5 666

29 648

1969

5 664

няма данни

1970

5 665

няма данни

1971

5 713

няма данни

1972

5 841

16 867

1972

5 646

15 647

1974

5 459

15 289

1975

няма данни

17 217

1976

4 854

20 577

1977

4 806

23 203

Източници: Аносова, Другарските съдилища в Народна република България / Anosova, Товарищеские суды в Народной республике Болгарии, 11; Пети конгрес на Отечествения фронт, 73; Седми конгрес на Отечествения фронт, 59; Иванов, Отечественият фронт и другарските съдилища, 17; ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 62, 62; ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 433, 32; ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 124, 46 и 51.

В пропагандно-агитационната литература често се описват емблематични случаи – дела, при които другарските съдилища постигат желания възпитателен успех. Тези разкази също така добре илюстрират очакванията и надеждите, които са възлагани на това учреждение: например един пенсионер в писма до негови близки в чужбина бил „оклеветил страната“. Стига се да процес пред другарския съд, в който гражданите са изразили своето „раздразнение и отвращение“ от неговото поведение. Обвиненият в резултат от това накрая признава своята вина и обяснява своето поведение с „буржоазното“ възпитание, което е получил като дете.[243]

В книгата „Трибуна на съвестта“ от 1964 г., авторът описва следния случай:[244] младата семейна двойка Б. И. и П. Г., което знае целият квартал, вече от повече от половин година живеят разделено. Причините за това обаче не са известни. Според изложението на съпругата П. Г. в нейното оплакване до другарския съд, нейният мъж започнал да се държи като ерген (да ергенува), и съвсем забравил за нея. Другарският съд трябва да установи причините за това и да отстрани трудностите; това е неговото първо заседание, залата е пълна. Обвиняемият Б. И. се оправдава с това, че жена му нито може да готви, нито да чисти както трябва, държи се студено и отчуждено. Свидетели обаче твърдят, че конфликтът между съпрузите почива само на дребни неща, и че щастието на младото семейство все още би могло да се спаси. В една от паузите при разглеждане на случая представители на партията и на Отечествения фронт говорят с Б. И., и „размразяват неговото замръзнало сърце“. Жената потвърждава, че все още обича своя мъж и е готова да му прости. Тогава разкаялият се съпруг отива при своята жена, хваща дясната ѝ ръка, залата го аплодира, чуват се одобрителни викове. Всичко това дотолкова развълнува председателя и другите членове на другарския съд, че от вълнение те не могат да заспят през цялата следваща нощ. „Първото заседание на другарския съд предизвика изблик на голяма вяра, доверие и морално удовлетворение.“[245]

Много реални проблеми, разглеждани от другарските съдилища, се отнасят до конфликти между съседи и въпроси на семейния живот, което се свързва с това, че повече от половината от делата се възбуждат по оплаквания и сигнали на граждани.[246] Съседи и близки използват възможността за свикване на другарски съд, за да се наложат в спорове, разчитайки на небрежните процедурни практики на тези съдилища и на възможността да призоват свои „свидетели“.[247] Обаче през шестдесетте години най-чести са случаите, при които другарските съдилища разглеждат такива простъпки, за които иначе вероятно не биха били наложени наказания (например кражба, злоупотреба, обида, клевета, леко телесно нараняване).[248] В малкото градче Костенец до София например през 1964 г. се провеждат съдопроизводства срещу жител, който отровил кокошките на своя съсед, срещу един наемател, упражнил натиск върху хазайката си, за да я изгони от нейното жилище, срещу мъж, който в пияно състояние се опитал да нахлуе в жилището на съсед и при това нанесъл значителни щети. Разглеждат са също побоища, кражби, обиди, „хулиганство“, злоупотреби, неразрешено даване на парични заеми и търговски нарушения.[249] Също чести са случаите, при които обвиняемият в пияно състояние е нарушил законите или правилата за благоприличие и добро държание. Друг разказан типичен случай от провинциалната среда е от малкия град Златица, също близо до София, от 1968 г. : тъжителката Величка Н. се оплаква, че кучето на нейния съсед Илия С. е удавило нейните четири кокошки. Въпреки че обвиняемият С. отрича това, другарският съд дава право на тъжителката и отсъжда обвиняемият да възстанови щетите от три лева на кокошка. Освен това кучето му трябва да бъде приспано.[250]

За някои гражданки и граждани изглежда заседанията на другарските съдилища – преди всичко по интимните въпроси – имат по-скоро развеселяващ ефект. Една информантка от Чепеларе, малък град в Родопите, разказва:

„Другарският съд, на който присъствах, беше най-веселият, на който съм присъствала някога. Бащата на Мариан, художника, се влюбва в напреднала възраст, на 60 години, в една помачка, млада, с 20 години по-млада от него, направил ѝ две деца, напуснал жена си, отива при помакинята, и живее с нея. … През цялото това време неговата жена, мисля, че се казва Мария, се оплаква от своя мъж пред партийния комитет, пред Отечествения фронт и т. н., че той трябва да се върне обратно в къщи. Обаче те не могат да го върнат, естествено … нямаше никакво законно основание за това … някои биха се върнали обратно от страх, но не и той, той беше един истински българин … и те му спретнаха, организираха за него един другарски съд, за да го разпитат – другарският съд беше една истинска клюкарница … – от кога живее с тази жена, защо? … и така нататък. И те започнаха да се задяват, да се подиграват с него,, на колко си години?’ – той тогава беше на 70 години – …, Тогава обаче как си направил тези деца? Те не са твои, тя те е излъгала…’ Той отговори:, Те са мои … в тази работа вие не можете да излезете насреща ми, не може да се мерите с мен, и аз сега още мога …’ И цялата тази публика …, всичко публично … наистина, и това се проведе в читалището, на трибуната, и хората умираха от смях. Това беше другарският съд, и той му каза:, Гледайте си вашите работи, аз няма да се върна при някаква стара жена … Погледнете, моите деца растат, другите ми деца вече са достатъчно големи, за да се грижат сами за себе си, обаче тези имат все още нужда от баща.’ […] Цялото село го порицаваше, но това вече нямаше никакво значение за него.“

Държавните органи, по-специално правосъдието, оценяват скептично целесъобразността на другарските съдилища, особено след отминаването на първия ентусиазъм. Информантката Й. К., бивша прокурорка, съобщава следното:

„Това е най-абсурдното, което се е появявало в моята юридическа практика. […] По мое мнение тези неща бяха съвсем наивни и ненужни, защото те нямаха никакъв ефект. […] Ние прокурорите гледахме с усмивка на другарските съдилища. Това беше наистина една абсурдна форма за „правно дирене // правораздаване“ в кавички – защото самите участващи в това хора не бяха компетентни. Всички изхождаха от някаква лична, субективна позиция…“

Това мнение на бившата прокурорка се изказва официално и от Министерството на правосъдието, което в своето становище по планираното актуализиране на Закона за другарските съдилища през 1974 г. отказва да потвърди разширяването на компетенциите на тези същилища, защото това би подкопало авторитета на държавната правосъдна система.[251] Голяма част от юристите отказва каквато и да е правораздавателна функция на другарските съдилища, изтъквайки че правораздаването е прерогатив на държавата и че другарските съдилища не разполагат с никакви средства за налагане на принудителни мерки (за разлика например от Чехословакия или Румъния, където концепцията на подобни съдилища е замислена и проектирана като част от държавното правосъдие).[252] Според тези юристи другарските съдилища по-скоро изпълняват една чисто обществена функция и спекулират със страха на обвиняемите от публично разглеждане и огласяване в обществото на техните прегрешения.[253] Прокурорите и милицията по принцип не желаят да предоставят закононарушенията за разглеждане от другарските съдилища, а насочват към другарските съдилища само такива случаи, при които тежестта на простъпката не е достатъчна за повдигане на съдебно обвинение, но в същото време не искат да пуснат злосторника да се отърве без никакво наказание. Според една анкета на профсъюзите през 1971 г. само една трета от милиционерите, работили тогава в сектор „Икономически престъпления“ са били на мнение, че другарските съдилища биха оказали положително въздействие.[254]

Поради това Отечественият фронт се оплаква, че милицията, съдилищата и прокуратурата предават много малко дела за разглеждане в другарските съдилища. Въпреки процеса на нарастваща престъпност, броят на пренасочените от редовните съдилища и от прокуратурата към другарските съдилища дела за разглеждане силно намалява през периода от 1968 до 1973 г. (от 11 061 на 4 315). През 1973 г. от съдиите са прекратени само 113 случая на съдебни дела, за да бъдат прехвърлени за разглеждане към определен другарски съд, въпреки че това би могло да става много по-често и в много повече случаи.[255] Националният съвет на Отечествения фронт изразява своето „безкрайно недоволство“ от това, че другарските съдилища при техния широк потенциален обхват на компетентности в действителност имат възможност да разглеждат само един процент от всички дела. Според Отечествения фронт държавните органи и държавните съдилища по-скоро биха предпочели да наложат парични глоби, отколкото да включат в действие другарските съдилища.[256] В много от случаите дори местните комитети на Отечествения фронт пропускат да възбудят дела пред съответния другарски съд, и от Народните съвети към другарските дела също идват много малък брой дела.[257] Подценяването на другарските съдилища от страна на държавните органи се изтъква от защитниците на другарските съдилища като отговорна съпричина за силното намаляване на броя на разглежданите дела. Така броят на делата, разгледани пред другарските съдилища към предприятията и административните организации намалява повече от наполовина през периода от 1968 г. до 1972 г.[258] Подобни практики по принцип изживяват и аналогичните съдилища в другите социалистически страни. В Чехословашката социалистическа република (ЧССР) те дори се премахват през 1969 г. поради продължителната им безрезултатност.[259]

Освен това изглежда, че голяма част от другарските съдилища са съществували само на хартия. Така например през втората половина на шестдесетте години има над 3 300 подчинени на Отечествения фронт другарски съдилища, обаче само около една трета от тях в действителност са активно функциониращи – и при това с намаляваща тенденция на активност.[260] През седемдесетте години реално функционират по-малко от една пета от профсъюзните другарски съдилища.[261] От другарските съдилища на Отечествения фронт в началото на седемдесетте години само малко повече от половината се считат за активно функциониращи.[262] Коментатори се оплакват, че другарските съдилища все повече се превръщат в чисто формални органи на обществен ангажимент, докато в същото време реалната роля на обществото в борбата срещу антисоциалистическите деяния все повече намалява.[263] Освен това една анкета на профсъюзите, проведена сред техните другарски съдилища показва, че голямата част от членовете на другарските съдилища изпълняват тази функция в продължение на много години, и че ентусиазмът за избране на тази почетна длъжност е съвсем малък.[264]

Във вътрешните доклади на Отечествения фронт може да се прочете за това, че заседанията на другарските съдилища имат много ниска посещаемост, поради което нямат необходимата публичност и не могат да постигнат своята главна цел: общественото въздействие върху виновниците и върху присъстващите граждани.[265] Някои комитети на Отечествения фронт през седемдесетте години се оплакват, че дейността на другарските съдилища непрекъснато запада, докато „отрицателните“ и „антисоциалистическите“ явления се увеличават.[266] В едно писмо от 1973 г. на Отечествения фронт до Министерството на земеделието се казва, че всъщност броят на кражбите на селскостопански продукти „заплашително“ е нараснал: царевица, плодове, слама, изкуствени торове, фураж и т. н. масово се крадат, и стопаните оставят личния си добитък да пасе в ливадите на кооперативните стопанства; общо биват откраднати до 30 процента от реколтата. Обаче другарските съдилища не се включват в борбата срещу тези провинения, въпреки настоятелните искания от страна на Отечествения фронт години наред.[267] В късните седемдесет години всъщност наистина се достига до количествено по-интензивна дейност на другарските съдилища в системата на Отечествения фронт, но става ясно, както според оплакванията от онова време относно качеството на другарските съдилища, така и според спомени на информанти, че другарските съдилища не могат да отговорят на първоначално заложените в тях очаквания, поради което през осемдесетте години те стават все по-голяма рядкост.[268]

За недостатъчния успех на другарските съдилища допринася също и некомпетентността на голяма част от техните членове, които не познават основните правила, въпреки че непрекъснато се провеждат съответни семинари и конференции. Това незнание води понякога до „такива фрапантни нарушения“, които накърняват дотам престижа на другарските съдилища, че някои граждани предпочитат да се обърнат към редовен, вместо към другарски съд.[269] Някои другарски съдилища разглеждат дела, които не са от тяхната компетентност, или налагат санкции (изгонване от жилища), за които не са оторизирани.[270] Другарските съдилища не са популярни също и защото те повече унижават, отколкото да възпитават обвиняемите, и затова много граждани предпочитат пътя през един редовен съд.[271] В оплакванията срещу решенията на другарските съдилища на Отечествения фронт се чете за некомпетентни и пристрастни председатели на другарски съдилища, както и за практиката, спорещите страни да мобилизират и привличат за участие в разглеждането на делата такива свидетели, които често не знаели почти нищо за поставените на дискусия събития – защото нямало нужда да се страхуват при даване на фалшиви показания.[272] Характерна е жалбата от 26 февруари 1982 г. на Й. П. К., живееща тогава в Казанлък, до председателя на Отечествения фронт Пенчо Кубадински. Тя съобщава, че след 24 години брак иска да се разведе с мъжа си, защото той непрекъснато я бие, изневерява ѝ с други жени и не ѝ дава никакви пари. След като въпреки многократните заплахи на мъжа си тя подава молба за развод, той се обърнал към председателя на Отечествения фронт и към партийната организация в окръга, които свикват другарския съд. Според жалбоподателката, другарският съд я поканва при разглеждане на делото и приема протокол, в който била отразена само позицията на нейния мъж. Наложено ѝ било „обществено порицание“, без да бъде уведомена защо е получила това наказание.[273]

превод от немски език: Румяна В. Станкова

Проф. д-р Улф Брунбауер е роден през 1970 г. в Кирхдорф, Австрия. В периода от 1989 до 1996 г. следва история, руски език, социология и народно стопанство в университета в Грац и в Московския държавен лингвистичен университет. По време на специализацията си в София (1996–1997), той се занимава с изследване на проблема за семейните структури и (семейното) планиране в Родопитe. През февруари 1999 г. се хабилитира с доцентура по философия към университета в Грац, където работи в отдела за история на Югоизточна Европа.

Коментари (5)

- 20-04-2011|Стефан Матеев - интелектуален труд на вятъра

Никой по онова време не ги вземаше на сериозно, но в малките селища вършеше нещо И -ВСИЧКО зависи от хората и морала

А какво да кажем сега за отговора на ЦЦ по повод откраднатото! Като в другарски съд е сценария! Дерзай България-ние сме с нов морал

- 22-04-2011|Гост - Сега ни се разиграва друг сценарий

Сега ни се разиграва друг сценарий. По-рано сценарият беше „скандали в управляващото семейство“, сега са скандали в правителството. Хляб и зрелища за „народа“, за да не се почувстват като граждани, които имат своите права.

- 24-04-2011|stan

Обективно поднесени факти. Но и от обективно поднесените факти лесно се прави пропаганда. Подбираш най-куриозните и най-грозните, представяш ги за масови, лека ирония тук-там, често-често позахапване на партията и се получава.

Другарските съдилища изпълняваха функциите на модерните днес, но почти неизвестни „медиатори“ (така ли му викаха) – разрешаване на спорове без да се стига до съда. Едно умно решение, защото всеки юрист ще ви каже – стигне ли се до съд, вече и двете страни са загубили.

В статията се казва, че „важно средство на тази форма на правосъдие е не толкова наказанието, което може да наложи този съд, а публичността на процеса и участието на хора от близкото битово обкръжение (съседи, колеги в работата) на обвиняемия“. Това е принцип на всяко едно съдилище, вкл. съвременните, вкл. западните, не знам защо само другарските съдилища са обявени за публични ? Няма справедлив съд без публичност.

„В това отношение тези съдилища са така да се каже допълнение на партията, която, както беше показано, също така надзирава и бди над начина на живот и поведение на своите членове“.

В това изречение авторът без да забележи се е провалил цели три пъти. Първо признава, че партията не се меси в живота и поведението на не-членовете на партията. Които бяха 90% от населението. А тоталитаризмът, както говори името му, изисква точно обратното – тотален контрол, поне над 90% от населението. И второ греши, защото другарските съдилища са били обществени органи, към които е можело да се обърне всеки гражданин, не само членовете на партията и да получи справедливост.

И трето, коя партия не контролира личния живот на своите членове, по-точно отношенията им със закона, за да се разграничи мигновенно от тях, в случай на нарушения или даже съмнения за такива ? Само комунистическата ли ? Това е обида за всички съвременни партии. Впрочем защо си отиде един от най-добрите и симпатични, големият Кол ?

Не трябва да се мисли, че другарските съдилища са били дребнави, каквато теза авторът леко прокарва. Няма дребнавост при закононарушение. Спомнете си как вие сте се чувствали, когато са ви откраднали дребна сума, велосипед, вещи от мазето, резервна гума и други и сте разбирали, че справедливостта на съда е безкрайно далечна и нереална перспектива. Другарските съдилища са били много по-реални, близки и достъпни, а са давали това, което е нужно – справедливост, възмездие, подкрепа на жертвата. Нещо, което още се помни носталгично, макар и неконкретно – „имаше спокойствие, имаше справедливост“.

Днес всички присъди на българските съдилища се публикуват в интернет. Прочетете някои, много е интересно, например случайно избираме http://www. rs-pe. info/new/index. html. Ще видите, че и днес се произнасят годишно около 80,000 присъди и повечето са за дребни неща – кражби, закани, леки телесни повреди, обиди. И слава богу !

- 26-04-2011|.

http://www. bulgaria21. net/chicago/outside-view/ 640-bejanski-about-bulgaria

Ето един отговор на един Българин, на един американец, та макар и в Чикаго Трибюн да пише.

When I landed in America 42 years ago, everything was so strange and in many ways hard to perceive. But I opened my mind and tried to learn what this country was all about, learn its language, understand its people and their customs, traveled to get to know the beauty of its landscape and I fell in love with it. Most of all I loved the people, they accepted me as one of their own. No trace of chauvinism, which I felt on my transitional stay in Austria. That is why I was so surprised by your outrageously critical article.

I expect people from foreign nations, who visit my native Bulgaria to show some respect for the country and its great people with recognized tolerance for all nations.

Интересна е цялата статия.

- 29-04-2011|Гост - коя партия не контролира личния живот на своите членове

Що за перверзия? Партиите да контролират личния живот на своите членове? Едно е да се спазва обществения морал и един политик да си подаде оставката, ако бъде уличен в нарушение на политическия и обществен морал – подкупи, неправомерни наказателни простъпки, бламиране; друго е партията да се меси в личния живот, във възможни и невъзможни изневери, недопускане на разводи или задължаване да се сключи брак итн итн, морален стожер на соцморала…

Да не ти пука

Автор: Георги Михалков

– Слушай! Забрави! Ще го осъдим! Въпросът е решен!

Сивия говори насечено, като че ли не си мърда устните. Изглеждат стиснати. Приличат на черна дебела черта, направена сякаш с въглен върху лицето му. Очите му са също черни. Татарски, като две дупки и никога не можеш да разбереш какво има в тях, колкото и да ги гледаш и да се взираш. Няма светлина, не блестят, приличат на матова кожа или по-точно на крила на нощна пеперуда, покрити с мъх. Всички го наричат Сивия, защото косата му е прошарена и изглежда сива, а не е възрастен. Може би наближава четиридесетте. Лицето му е ъгловато с широка брадичка, сякаш е квадратна. Пуши някакви странни цигари, дали пък не са от контрабандните, без бандерол, пита се Красен? Ароматът им е остър, режещ, пронизва гърдите. Сивия е среден на ръст с тяло, стегнато като пружина. Казват, че всяка свободна минута е в залата за тренировки. По-старите служители шушукат, че не само е силен и бърз като рис, но е и отличен стрелец. С точен мерник и сигурна ръка, никога не пропуска целта, винаги уцелва в десятката. По-строг и по-старателен началник Красен не е имал досега.

– Ясен ли съм? – пита Сивия.

– Да – отговаря Красен.

– Ако се наложи да се явиш като свидетел в съда, знаеш какво трябва да кажеш. Вината е само негова! Свободен си.

Красен излиза. Прави няколко неуверени стъпки в полутъмния коридор. Пред погледа му още са очите на Сивия. Приличат на матови криле на нощна пеперуда. Трябва да забравя, казва си, все едно, че нищо не се е случило. Това, което е станало вчера, е минало, няма да се повтори, а това, което ще се случи утре, никой още не го знае и не може да го предскаже.

Навън слънцето пробожда очите му, заслепява го, зашеметява го. Вятърът е силен и го блъска в гърдите, сякаш невидими ръце се опитват да го съборят. Поема въздух, но още е неспокоен. Сутринта, когато му казаха, че Сивия го вика, стомахът му се сви. Сивия вика само този, когото трябва да накаже. Какво ли съм направил, но за нищо нередно не се сети. Разбра за какво го вика, когато се изправи пред него и го погледна в неподвижните му матови очи, а те сякаш се забиха в него. Сивия малко говори и сякаш чете мислите на този, който е пред него.

Когато Красен го видя за първи път, преди шест месеца, веднага разбра, че ще си има работа с необикновен човек. Такива мъже като Сивия рядко се срещат и като че ли са родени за професията, която изпълняват. Като че ли някои хора не си избират професията, а професията избира тях.

Красен дълго се мота без работа и вече си мислеше, че никога няма да започне нова работа. Беше му омръзнало и се срамуваше да иска пари от Вася, от жена си, за вестник или за трамвайни билети. Най-накрая след дълги молби и сълзи тук и там, Вася успя да му намери работа. По-точно намери я един познат на тъста му. Намерихме ти работа, каза една вечер тъстът горд и самодоволен. Очакваше Красен да падне на колене и да целуне ръката му от благодарност, но Красен само попита, каква работа. Хубава, усмихна се тъстът му многозначително, и хубави пари ще получаваш. Красен нищо повече не попита. Долови погледа на Вася, в който прочете, добре, че е татко, ти сам и работа не можеш да си намериш.

На другия ден се срещна с приятеля на тъста си. Къде ще работя, попита го. При министър-председателя, отговори непознатият лаконично. Красен го погледна под вежди, и този му се подиграваше, но си замълча. След малко пак го попита, и какво ще работя. Ще караш една от правителствените коли.

Мина през щателна проверка. Кой е, какъв е, от къде идва и какво е правил. Накрая казаха „да“. Работа като работа, шофьор, но отговорност голяма, а и парите са добри. Повече няма да се мотае като муха без глава в апартамента и да се чуди как да скрие някой и друг лев от Вася, за да изпие една бира със съседа там, на ъгъла, пред павилиончето и да си побъбри с него. Но ето какво стана. Сега Сивия му казва въпросът е решен, но нищо не е решено.

Излиза от правителствения гараж и пред него застава млада жена. Плаче и го спира. Моля Ви, във Вас е надеждата ни. Коя сте Вие и какво искате? Да, Вие не ни помните и защо да ни помните. Ние сме обикновени хора, простосмъртни, неизвестни, без права и без връзки, затова нас ще ни съдят. Наистина не я позна, но как да я познае, като тогава я видя само за няколко секунди, а тя как го позна. Сигурно някой ѝ казал, че е той. В тази страна нищо не остава скрито. Всеки всекиго познава и всичко се знае. Жената продължава да върви след него и да плаче. Моля Ви, детето ми е само на пет години и е болно от диабет. След катастрофата изпадна в криза и вдигна захарта. Мъжът ми е без работа и той не е добре. Ускорява крачките, а жената остава на тротоара и сигурно продължава да се взира в гърба му. Дребна е, прилича на врабче, уплашено и объркано. Облечена е в някакво избеляло палто, което може би е било синьо, обувките ѝ са изкривени, но старателно лъснати. Косата ѝ е светла, вързана на опашка, а очите ѝ са сиви или сини. От тези жени е, които не можеш да запомниш. Сигурно е учителка в детска градина или работи в някаква администрация, в поща или в социални грижи. Опитва се да не мисли за нея. Сивия му каза, забрави, но катастрофата продължава да се върти в главата му като кадър от филм, който някой отново и отново пуска. Може би защото е първият му случай в новата работа или може би, защото Сивия му каза, забрави, а когато искаш да забравиш нещо – не можеш. То се повтаря непрекъснато.

Решава преди да се прибере у дома да спре до павилиона на ъгъла и да изпие една бира. Времето е хубаво, духа силен вятър, но е слънчево. Ще седне на дървената маса до павилиона да надигне шишето с бирата и да си каже няколко приказки с приятелите от квартала. Наясно е, че вече не е от тяхната категория. Той работи, а те – все още са без работа и не би трябвало с тях да пие бира на улицата, но му се иска пак да седне до тях, както преди.

Приближава се, купува бирата и сяда до масата. Правят му място, но усеща, че го гледат малко накриво. Той вече работи, а те – не. Говорят за вчерашния мач, но не разпалено и въодушевено, а вяло и разсеяно, колкото да говорят за нещо и да не мълчат. Вчерашният мач беше като порното, каквото и да гледаш, нищо няма да се случи и няма да се оженят накрая, казва Деян. После се обръща към Красен, как е работата, върви ли? Добре е, отговаря. И парите са добри, а, пита Деян. Добри са. Почерпи една бира. Става и купува бира. Деян е по-млад от него, трийсет и две-тригодишен. Бил е стругар, казват добър стругар, но от няколко години работи каквото намери и когато намери, в строителството, на автомивка, бодигард. Остриган е гола глава, с протрити дънки и със старомодно яке, но това не го притеснява. Разговорът с него и с другите не върви. Красен не говори за мача, не го е гледал, а и другите продължават да го гледат под око, завиждат му, че работи. По улицата, пред тях, минава млада жена. Красива е, с къса пола, дълги крака и с обувки с високи токове. Деян я оглежда внимателно със закачливите си, пъстри като камъчета очи. Жената отминава, а Деян се опитва да разкаже някакъв виц, но вицът не е смешен, а глупав.

Красен става и си тръгва. Изпитата бира горчи в устата му. Прибира се у дома. Вася го гледа странно. Какво има, пита тя. Нищо няма, днес се прибирам по-рано. Виждам, но виждам, че си умислен. Умислен съм. Сивия ме извика за катастрофата. Знам, че аз съм виновен. Карах бързо. Мъжът с колата пред мен, щом ме видя, намали, отби вдясно и спря, но аз не взех добре завоя и го блъснах, ударих се в него. Сега ще съдят него. Какво ти пука, усмихва се презрително Вася. Него ще съдят, а не тебе. Права е. Не трябва да му пука. Него ще съдят. И Сивия така каза, ще го съдим, въпросът е решен, забрави! Трябва да го забрави.

През нощта сънува жената, онази с избелялото палто, с изкривените, но лъснати обувки, с косата, вързана на опашка, която сигурно е учителка или някаква служителка, и пак му казва, че детето е вдигнало захарта и е изпаднало в криза. В съня си не разбира за какво дете говори, за каква захар и каква криза. Всички са в криза. Събужда се и гледа тъпо в тъмнината. До него Вася спи като новородено. Тя сигурно нищо не сънува. Завижда ѝ. Заспива веднага, щом легне, а той с часове се върти в леглото. Заспива, но после се събужда и пак се върти, а така му се иска да легне и да заспи като Вася, дълбоко, непробудно и нищо да не сънува, а на другия ден да е бодър и свеж. Не иска да сънува жени с изкривени обувки и избелели палта, а красиви жени, млади, елегантни, такива, каквито вижда на приемите вечер и по благотворителните концерти, на които канят министрите.

Какво ту пука, казва Вася. Пука му, защото не може да спи, а работата е отговорна, напрегната. Тази работа май не е за него. Ще напусне, но Вася, ще го погледне презрително и ще му каже, за нищо не ставаш, намерихме ти работа, а ти и шест месеца не издържа. От тебе само един прост учител става. Да, завършил е история, но и като учител не можа да намери работа. Е, дано пак да заспи. Това, което е станало вчера, е минало, да не мисли за него, а това, което ще се случи утре, никой още не го знае.

Днес жената с избелялото палто и с изкривените обувки пак го пресрещна пред гаража. Господине, казва, утре е делото и сигурно ще осъдят мъжа ми. Вие най-добре знаете, че той е невинен, но в който е хляба и ножа, той е прав. Спира се пред нея и ѝ казва, така е. В който е хляба и ножа е прав. Повикан съм като свидетел, но реших, ще кажа истината. Всичко, както стана. Аз съм виновният.

Жената започва да плаче, да хълца и дума повече не може да отрони. Само хлипа и повтаря, благодаря Ви, благодаря Ви, Бог да Ви помага. Не иска да я гледа как плаче. Унизително е. Само още веднъж промърморва, ще кажа истината и се пита, сега ли го реших това? Вече не му пука нито за Сивия, нито за работата, нито какво ще каже Вася.

Георги Михалков е български писател, автор на романите „Бягства“ и „Преображение Господне“, сборниците с разкази „Глинената камила“, „Почивка на Карибите“ и др.

Коментари (7)

- 21-04-2011|Христина

Тъжен разказ, но нима действителността ни блести на слънцето?

И все пак надеждата прозира в края. Надеждата, че не всички свикваме и приемаме да имаме вместо сърце сивота и безразличие.

Поздравления, Писателю!

- 24-04-2011|Maria

С разказа „Не ми пука писателя Георги Михалков отново ни доказва своя талант.

Описвайки така добре суровата действителност авторът ни дава и надежда, че има честни и достойни хора. И всичко това поднесено на читателя в присъщия на автора талантлив художествен стил. Разказите на Георги Михалков оставят дълбока следа на размисъл, но също така изпълват съзнанието на читателя с възторг и възхищение. Благодатим ти Георги Михалков

- 24-04-2011|Димитър Велков

Радвам се, че имаме съвременни, талантливи писатели като Георги Михалков. В неговите разкази читателя долавя чуствителността на автора пресъздавайки нашата действителност. А художественият стил и неговия талант го правят търсен и обичан от читателите. Успех Г-н Михалков

- 24-04-2011|Златко

Вижте, тези цифрички след името на коментатора стоят там не случайно, а именно за да може да се вижда от кой адрес идва коментарът. И когато под един и същи адрес стоят различни имена, то това не помага на един или друг текст (автор), дори напротив – създава се неприятното впечатление, че някой се опитва да ни манипулира. Някой, чийто интерес е не в текста, примерно, а в автора. Така че не манипулирайте – на лъжата са къси не само краката…

- 24-04-2011|stan - реално не става така

Не лошо разказче, чете се. На практика една катастрофа, в която няма пострадали хора не може да доведе чак пък до такива дилеми. Бедни жени да се молят на шофьори, клетите, „Клетниците“, 19 век, хм … Ако водачът си признае, едва ли ще си загуби работата. Който и водач да осъдят, няма да го вкарат в затвора, за такова нещо никой не лежи. Ако няма гражданска отговорност, виновен си е, ще плаща от джоба. Впрочем никакъв съд няма да има, нещата ще се уредят бързо и дискретно, който и да е виновен. И много подценявате българския съд – че ще осъди невинен човек, защото го блъснала правителствена кола !?!? Малко поизмислени драми. А, сетих се, той Сивият е от старите служби и то при тях такъв е редът, да се осъждат невинните. Да, така може, при тях такъв е редът, а пък съвременният български съд само това чака, да им угоди на старите служби.

- 26-04-2011|Радка Стоянова

От години творчеството на Георги Михалков ме очарова с отразяване на действителността по един по-особен начин. Авторът се стреми да покаже, че в живота стават и странни неща, в които някои хора не могат да повярват. Но творецът затова е творец да събуди у читателя размисъл върху прочетеното. Този разказ е пример за това.

- 26-04-2011|Ваня

Прочетох разказа с голямо удоволствие. Много истински и малко тъжен, отразяващ времето в което живеем. Пожелавам на автора Г. Михалков да продължава със същия хъс да твори и привлича още повече читатели. Успех!

Когато плачат ирландски очи

Автор: Майкъл Луис

Когато летях към Дъблин през ранния ноември, ирландското правителство беше заето да помага на народа си да приеме загубите. Бяха изминали две години откак шепа ирландски политици и банкери бяха решили да гарантират всички дългове на най-големите банки в страната, но едва сега хората започваха да осъзнават какво всъщност означава това за самите тях. Цифрите бяха зашеметяващи. Само една банка, Anglo Irish, за която само две години по-рано правителството беше твърдяло, че страдала само от „липса на ликвидни средства“, сега имаше загуби от 34 милиарда евро. И това е само една банка.

Двете други големи ирландски банки, Bank of Ireland и особено Allied Irish Banks (A. I. B.), си останаха нещо като ирландски мръснички тайни. И двете са по-стари от самата Ирландия, и двете бяха очевидно банкрутирали. Правителството притежава големи части от двете старинни банки и не пожела да разкрива много от техните тайни. И тъй като двете бяха заели големи суми не само на ирландските строителни корпорации, но и на обикновени купувачи на домове, загубите им очевидно бяха огромни – със сигурност сравними с тези на по-младата Anglo Irish.

Дори във времето, в което капиталистите бяха положили всички усилия, за да разрушат капитализма, ирландските банкери бяха успели да поставят своеобразен рекорд по разрушителност. Тео Фанос, един английски мениджър на хедж-фонд с интереси в Ирландия, казва така: „Anglo Irish е може би банката с най-тежко положение в целия свят. По-зле дори от исландските.“

Признавайки зашеметяващите загуби, цялата ирландска икономика послушно се срина. Когато летите за Дъблин, за пръв път от 15 години насам вие летите срещу трафика. Ирландците отново напускат Ирландия, заедно с цели орди работници-емигранти. В края на 2006 безработицата беше малко повече от 4 процента; в момента тя е 14 процента и се качва към нива, непознати от средата на 1980-те насам. Само допреди няколко седмици Ирландия беше в състояние да заема пари по-евтино, отколкото Германия; в момента, ако изобщо е в състояние да вземе нещо на заем, тя ще бъде заставяна да плаща почти 6 процента повече от германците – още едно ехо от далечното минало. Ирландският бюджетен дефицит – който допреди три години беше излишък – сега е 32 процента от брутния вътрешен продукт, най-високият засега в историята на Еврозоната. Една фирма за кредитен анализ оценява Ирландия като третата по вероятност за фалит страна в света. Не чак толкова рискова за глобалните инвеститори като Венецуела, но по-рискова от Ирак. С други думи, отчетливо в зоната на Третия свят.

И все пак, когато пристигнах аз, през ранния ноември 2010, ирландската политика имаше някак замразен вид. В Исландия, приятелски настроената към бизнеса консервативна партия беше бързо отстранена от власт и жените решително изтласкаха от банките и правителството алфа-мъжкарите (новата министър-председателка на Исландия е открита лесбийка). В Гърция, приятелски настроената към бизнеса консервативна партия също трябваше да си отиде, а новото правителство се опитва да създаде дух на солидарност и обща цел, или поне да убеди жителите да престанат да лъжат при плащането на данъци. (Новият гръцки министър-председател е не само изключително прям, но и почти-не-грък). Ирландия беше първата европейска страна, в която се срина цялата банкова система, но въпреки това нейната приятелски настроена към бизнеса консервативна партия Fianna Fáil (произнася се „Фийна Фойл“) ще остане на власт през 2011. Тук няма движение на чаеното парти, няма Глен Бек[274], изобщо – няма никакви сериозни протести. Най-сериозната промяна в тукашната политика е ролята, която се играе от чужденците. Ирландското правителство и ирландските банки гъмжат от американски инвестиционни банкери, австралийски мениджмънт-консултанти и безлични евро-официози, които в Министерството на финансите биват наричани просто „германците“. Поразходете се по улиците нощно време и ще видите през прозорците на ресторантите важно изглеждащи мъже в костюми, вечерящи сами, заболи очи във важно-изглеждащи документи. По един нов и странен начин Дъблин днес е окупиран град: Ханой, някъде около 1950-те. „Проблемът с Ирландия е, че вече не ни се позволява да работим с ирландци“, казва ми един ирландски строителен предприемач, който има известни трудности да се отърве от стотиците милиони дългове, които е натрупал.

Упадъкът на Ирландия е особено обезпокоителен поради въпросите, които повдига във връзка с предишния възход на страната: дори и сега още никой не е в състояние да каже защо ирландците така внезапно подобриха стандарта си през последните десетилетия. Между 1845 и 1852, по време на Големия картофен глад, страната преживява най-голямата загуба на население в световната история – при нация от осем и половина милиона, Ирландия е напусната от милион и половина души. Друг един милион души умират от глад или от последствията на глада. Само в течение на едно десетилетие страната се превръща от една от най-гъсто населените в Европа, в точно обратното, една от най-слабо населените. Основаването на Ирландската държава през 1922 сигурно е предложило на хората някакви икономически надежди – сега вече те можеха да си имат собствена Централна банка, както и собствени икономически политики – но чак до края на 1980-те години ирландците не успяваха да направят онова, което всички очакваха от тях: да достигнат стандарта на живот на съседите си. През 1980-те години почти една трета от населението на страната живееше под нивото на бедността.

Но онова, което се случи в Ирландия оттогава насам, е безпрецедентно в икономическата история. В началото на новото хилядолетие, процентът на бедните в Ирландия беше под 6 и през 2006 Ирландия беше една от най-богатите страни в света. Но как е станало всичко това? Един умен млад ирландец, който през 1990-те беше заминал за Америка и беше работил в Ню Йорк за Bear Stearns – една от най-големите тогавашни инвестиционни банки – се беше завърнал, само за да се почувства беден. През по-голямата част от първото десетилетие на новия век в Ирландия можеха да се направят по-бързи пари чрез недвижими имоти, отколкото чрез инвестиционно банкерство. Как се беше случило това?

За пръв път в историята, хора и пари копнееха да влязат в Ирландия, вместо да я напуснат. Най-драматичният пример за това са поляците. Полското правителство не поддържа изчерпателни статистики за движението на работната сила в страната, но по преценки на външното правителство, от присъединяването към ЕС, повече от един милион поляци са напуснали страната, за да работят другаде. И през 2006 поне четвърт милион от тях се намираха в Ирландия.

Но как се случи всичко това? Съществуват множество теории: елиминирането на търговските бариери, решението да се гарантира безплатно висше образование, постоянното снижаване на данъчните ставки, започнало през 1980-те, което беше превърнало Ирландия в данъчен рай за чуждите корпорации. Може би най-интригуващата теория е онази на двама специалисти по демография от Харвард, Дейвид Е. Блум и Дейвид Канинг, според които основната причина за ирландския бум е драматичното увеличение на пропорцията между работещо и неработещо население в страната, като следствие от спада на раждаемостта. С други думи, докато Ирландия е била вярна на ватиканските едикти, тя почти не е имала шанс да се измъкне от бедността. Обратът е настъпил в момента, в който страната е приела да легализира абортите.

* * *

Няколко месеца след развалянето на магията, пазачите на паркинга в дъблинското летище изведнъж забелязали, че дневните им постъпления рязко спадат. Паркингът си оставал пълен; те не можели да разберат какво става. Едва по-късно забелязали, че някои от колите никога не напускат местата си. Позвънили в полицията, където от своя страна установили, че колите принадлежат на полски строителни работници, които са ги купили с пари, взети назаем от ирландски банки. Работниците-имигранти просто оставили колите на летището и се прибрали вкъщи. Носят се слухове, че няколко месеца по-късно Ирландската национална банка изпратила трима свои сътрудници до Полша, за да се опитат да получат обратно поне част от парите, но без особен успех. Поляците били неоткриваеми: освен колите, които останали след тях на паркинга, тия хора изглежда никога не били съществували.

На сутринта, в която ирландското правителство е планирало да оповести драстични мерки за съкращаване на бюджета, аз заемам мястото си на балкона за посетители на ирландския парламент. До мен е една от сътрудничките на Джоан Бъртън (която изглежда ще да бъде следващата министърка на финансите – неестествен наследник на ужасяваща бъркотия). Долу под нас местата са почти празни, но шепа политици, сред тях и Бъртън, дискутират онова, което са дискутирали без прекъсване в продължение на последните две години: финансовата криза на страната.

Първото нещо, което човек забелязва когато наблюдава ирландския парламент е, че политиците казват всичко по два пъти, веднъж на английски и веднъж на келтски език. Тъй като в Ирландия няма хора, които да не говорят английски, но затова пък огромно мнозинство, което не говори келтски, всичко това изглежда като насилена поза, която пилее големи количества време. Питам няколко ирландски политици дали говорят келтски, и всички те ми предлагат една и съща неуверена поза, плюс уклончив отговор: „достатъчно, за да се оправя“. Да ги попитате „а защо изобщо го правите?“ означава, естествено, че не разбирате нищо от тукашните порядки. Накъдето и да се обърне човек, навсякъде тук се вижда както ревностно поддържане на английското, така и едно – понякога отчаяно – желание за собствено разграничаване. Ирландското настояване на тяхната Ирландскост – тяхното въображаемо убеждение, че са по-предани на родината си хора, отколкото това е обичайно по останалите части от света – съдържа очевидни елементи на самохвалство, отгоре до долу. На върха са множеството изключително богати ирландци, които издават силни патриотични звуци, но организират официално да живеят някъде другаде, за да не плащат данъци в Ирландия; на дъното – вълните от емиграция, които изпъстрят цялата ирландска история. Ирландците и тяхната страна са като любовници, чиято страст се изостря от подозрението, че вероятно в края на краищата те все пак ще се разделят. Шумният патриотизъм е товарният кораб на тяхното съмнение.

Прозвънява звънец и ирландските политици влизат в залата. Няколко минути преди гласуването (в случая – за попълване на четири освободени места в парламента), вратите към залата се заключват. Ако някой закъснее, той или тя не може повече да гласува. Балконът за посетителите, между другото, е разделен от залата чрез стъклена преграда. Питам моята водачка защо. „Не за да се попречи на хората да хвърлят предмети по главите на своите избраници“, отговаря тя, след което обяснява. Преди няколко години един от закъснелите политици минал през балкона, скочил долу в балкона за представители на пресата (от височина 3 метра), след което се спуснал в залата на парламента. Позволили му да гласува, но след това поставили стъклената преграда. Не одобрили начина, по който това било направено, но пък възнаградили куража и изобретателността на този конкретен юнак. Това, казва тя, е нещо много ирландско.

Първият човек, който заема мястото си, е Бърти Ахърн, премиер-министър от юни 1997 до май 2008 и Политически Заподозрян № 1. Ахърн е познат както с естественото си дебелоглавие, така и със способността си да говори забележително тъпо-звучащи неща, които са много смешни за цитиране. Например, опитвайки се да обясни финансовата криза, той казал следното: „Леманс бяха световна инвестиционна банка. Те имаха тестиси навсякъде.“ Той прекарал последните си дни на поста в опити да отрече, че е получавал подкупи от строителни предприемачи – поне отчасти поради това, че голяма част от неговите политики можели да бъдат разбрани единствено чрез обяснението, че е бил подкупван от строителния бизнес.

Ирландският балон на недвижимо имущество се различава от американския в много отношения, най-важното от които е, че за разлика от Щатите, тук големите риби не оцеляха след падането на банките. Шон Фитцпатрик, шефът на Anglo Irish Bank, е човекът, в чието лице всички виждат главния архитект на ирландското нещастие. Днес той е не само във фалит, но и в пълна невъзможност да се покаже някъде публично. Споменете името му – и хората незабавно ще ви разкажат с голямо отвращение за неговите финансови машинации, направени с цел да обогатят самия него и неговата банка. Ирландският съвет за недвижими имущества е регистрирал до този момент поне 29 самоубийства на бивши предприемачи и работници в строителния бизнес – и това в една страна, където самоубийствата обикновено не се съобщават.

Ирландските новобогаташи може и да са създали финансова пирамида, но това е била пирамида, в която и самите те са вярвали. Същото очевидно са правили и голям брой обикновени ирландци, които са купили къщи за фантастични суми. Ирландия, с 87 процента на лична собственост върху жилищата, е сред страните с най-висок такъв процент по света. Тук не съществува нещо такова като неизплатима ипотека. Ако някой е платил прекалено много за дома си, то не му е позволено просто да върне ключовете на банката и да си отиде. Той е закачен на куката, за постоянно и лично – за всичко, което е взел на заем. В цяла Ирландия хората не са в състояние да се освободят от къщите или от банковите си заеми. И политическите им лидери са хората, които са им помогнали да стигнат до там.

В този ден, невероятно, но все пак предсказуемо, парламентът решава да не гласува за три от овакантените четири места. После заседанието се отлага и аз прекарвам един час с Джоан Бъртън. От всички главни партии в Ирландия, лейбъристите са единствените, които предлагат нещо като малко по-различно мнение и критика на ирландския капитализъм. Като един от само 18-те депутати, които са гласували против гарантирането на банковите дългове, Бъртън си запазва доверието на избирателите. Нейната роля в ирландската драма е напълно ясна: тя е кресливата майка, която никой не е слушал. Тя говори с множество възклицания и писклив глас, който опъва нервите на всеки ирландец – до такава степен, че гласът ѝ се пародира по националното радио. А когато я питам какво би направила по-различно от сегашното правителство, дори и тя е затруднена. Като всеки друг ирландски политик, така и тя сега е изложена на милостта на сили, намиращи се извън нейния контрол. Ирландският банков дълг днес е ирландски държавен дълг, и всеки намек за банков фалит само увеличава цената на външните заеми, без които в момента те не могат да съществуват.

И докато обхватът на ирландските загуби става все по-ясен, частните инвеститори са все по-малко склонни да оставят дори краткосрочни депозити в ирландски банки, да не говорим изобщо за по-дългосрочни облигации. Европейската централна банка (ЕЦБ) тихичко запълва дупките: една от най-внимателно наблюдаваните цифри в Европа е количеството на заемите, които ЕЦБ дава на Ирландия. В края на 2007 това бяха около 6,5 милиарда евро. През декември 2008 цифрата беше скочила до 45 милиарда. Докато разговарях с Бъртън, това вече бяха 86 милиарда. Това означава, че ирландските банки са заели 86 милиарда от Европейската централна банка, за да изплатят частните си задължения. И след като държателите на задължения най-после бяха напълно обезщетени, за ирландското правителство се затвори и последната вратичка за измъкване. Един фалит на банките сега вече би бил не фалит на частните инвеститори, а сметка, представена директно на европейските правителства. Това, между другото, е една от причините защо толкова много важно изглеждащи чужденци днес вечерят самотни в Дъблин. Те са тук, за да направят така, че някой да получи парите си обратно.

Източник

Майкъл Луис е американски журналист, редактор на Vanity Fair и автор на множество публицистични бестселъри, сред които The Blind Side, Moneyball, The New New Thing и др.

Коментари (23)

- 20-04-2011|genmila - Браво на полските работници

Едно мога да кажа след като се запознах с тази история на ирландския банкрут – браво на полските работници! Това изглежда е единственият начин да се спасиш от „управляващите“ – да се покриеш.

- 20-04-2011|обективна - дайте и друга гледна точка

Какво е това почти неприкрито злорадство? Един вид – не само ние сме я оплескали, вижте ги тия ливади… А някой ще каже ли как точно се е взело решението държавата да гарантира дълговете на банките? И че това решение е в пряка връзка с процента на свързаност на ирландски банки с щатски инвестиционни и пр. фондове и финансови институции… Информацията за това някак бегло се промъкна в нашата специализирана преса, но все пак я има. Така че дайте по-специализиран анализ, а не крайно субективните и нищо незначещи наблюдения на някакъв американски писач.

В очакване… оставам да ви чета.

- 21-04-2011|Златко

Самият аз откривам не толкова злорадство, колкото ирония, която отдавам колкото на авторския стил, толкова и на логиката на ситуацията, която очевидно е за рев. А инак, ако става дума за по-сериозни заключения, то моето собствено желание е поне няколко души в България да се опитат да осъзнаят факта, че бързото забогатяване чрез европейски пари, за което си мечтае куцо и сакато у нас, няма как да стане. Очевидно е, че рецептата, по която са измамили Европейския съюз повечето от новозабогателите страни: взимаш огромно количество пари на заем, харчиш ги за потребление, тоест коли, къщи, ядене и пиене, след което обявяваш банкрут и отказваш да върнеш парите, няма как да проработи повече. Разбира се, всички у нас биха искали да повторят номерата на гърци, ирландци и португалци, но както обикновено в историята ни, въпреки огромното желание за келепир ние идваме на опашката прекалено късно и хитреците вече са откраднали каквото е можело да се открадне. Така че – с българска меланхолия или без нея – изглежда ще трябва да поизчакаме още доста време, като междувременно се опитваме да се научим да работим. Това според мен е основният извод от тази статия. Инак, разбира се, можем много да спорим за това дали ние сме най-загубените в Европа или не. Самият аз съм доволен от това, че основните европейски заеми, поне правителствените, у нас както изглежда отиват не за потребление, а за дългосрочни проекти като пътища и различни регионални проекти, каквото и да означава това. Ако това действително е така, то ние изобщо не сме загубени, просто много кресливи и изключително склонни към самосъжаление и лениво оплакване. Но нещата си вървят по пътя. Това е, което мога да видя отдалече.

- 21-04-2011|Антония (обективна) - до Златко

Очевидно разполагате с огромна доза енергия (а имате и свободно време), след като с такава последователност отговаряте на коментарите на читателите си :) Което е някак вдъхновяващо, все пак. Но самият вие в едно от интервютата, които наскоро дадохте, казахте, че ви е „широко около врата“ и че не сте „в жегата“. Хубаво е, че си давате сметка, че нещата от удобна дистанция изглеждат по-различно и че по-лесно се правят изводи (верни или не).

Колкото до горната статия-паралели с нас всякакви може да се направят. Не вярвам ирландците да не са можели да работят (виж, за гърците, португалците, испанците съм сигурна, че не са много по тая част). И не вярвам редовият ирландец, който понася на гърба си цялата тежест на ситуацията, да е виновен за станалото, докато редовият грък и пр. вероятно се е наслаждавал на „имането“, добито без много зор. Или поне така изглежда отвън :)

При нас, в България, трагедията е, че за няколко години (говоря за тези 20ина на прехода) се срина фундаментът на държавата, построеното, което можеше да се надгражда, беше унищожено или разпродадено. Банално е като твърдение, но е факт. И това, съпроводено със зашеметяващото забогатяване на разни партийни, бандитски и всякакви там типове, отчужди хората от държавата им. Говоря от името на тези, останали да живеят в България въпреки възможностите за „навън“. И които с труд и пот на челото са си извоювали приличен и за западните стандарти живот и които вероятно са в основата на статистическите сводки, отчитащи „повишение на потреблението с 50%“, „Х% от българите имат 10 пъти по-високи доходи от преди 10 години“ и всякакви от сорта. Та от такава позиция на мен ми изглежда, че нищо, водещо към някаква що-годе свястна перспектива, не се случва и не се прави. По-зле- няма никаква идея какво да се направи. И още по-зле – никой не мисли в тази посока. Защото, съгласете се – от индивидуалните усилия на редови човек като мен не зависи кой знае какво. Посоката и визията се задават на държавно ниво, оттам са и механизмите, стратегиите и т. н. На това ниво няма нищо. НИЩО!

Много дълго стана писанието, но това е, защото по принцип съм по-пасивна при вземане на думата. Но в заключение – не съм далече от мисълта за друг избор, различен от тоя, дето направих преди. За някъде, където усилията са канализирани и където държавата не алиенира гражданите си.

- 21-04-2011|Златко - re: до Златко
Антония (обективна) писа:

Защото, съгласете се – от индивидуалните усилия на редови човек като мен не зависи кой знае какво.

Е, не, няма как да се съглася, поне с това тук няма как. (А инак благодаря за умните и свестни думи, приятно ми стана да ги прочета). Вижте, може и пак да говоря някакви приказки отдалече, че и доста празнички, но като се вглеждам така в историята нашенска, друго освен плодове от индивидуални усилия не мога да открия. Де що има нещо по-значително българско (не говоря за неща като Шипка, Балканските войни или пък дядо Вазов, тия работи мен особено не ме възторгват)… та, де що има нещо забележимо, все луди и идиоти са го правили, напук на цялото умно село, дето друга грижа освен оцеляването не познава, откак го има на тоя свят. Ботев, Левски, Алеко, Гео Милев… Всички, които означават нещо за мен, все са били шугави овце, все са отказвали да се водят със стадото. И сега продължава да е така. Гледам например как се блъска Нели Еверт тук да издава български автори. насреща ѝ само вятър и пушек, а тя не се дава. Някой ден ще ѝ вдигат паметници, главите сведени… но каква полза за самата нея? А тя въпреки това бута и бута.

Ей това е нещото българско – май единственото – което ме възторгва мен самият. Способността на някои нашенци да вървят встрани от цялото – извинете острите думи – комай бая въшлясало стадо, дето не го вълнува нищо друго освен това как да не го изпапат вълците и, ако може, как то да изпапа каквото успее…

Хайде, стига толкова! Ще си помисли човек, че се имам за нещо по-различно (което всъщност не вярвам, ако и да ми се иска).

Със здраве!

Златко

- 21-04-2011|Антония - re: re: до Златко

Въпреки липсата на време, пописвам още малко. Нека вашето издание да е израз на тоя дух, за който говорите. Нека Нели Еверт с издаването на книги там да е същото. Пренесете всичко това тук и да видим какво би се случило. Това едно.

Друго – има колективни български усилия и стремления, които сбъркани короновани глави са довеждали до тотален крах (мен пък ме възторгват Балканските войни). И има евреи, за чието спасяване стои широка общественост, оглавена от силни и влиятелни българи (или разполагате с паралелна история?).

Поздрави

- 21-04-2011|Златко

Е, поне има за какво да си разногласим тук, ако не друго. А това с извинението, че не ние, ами ония там горе били виновни, го има навсякъде (тук например има една доста известна пиеса на име „Не бях аз, Хитлер беше!“)

Тъй. И не че наследниците на същите тия българи, които спасиха евреите, се посвениха и за секунда да извършат първото голямо етническо прочистване в следвоенната европейска история. И не че начело на една от влиятелните сегашни български партии не стои открит антисемит от най-елементарния, най-невежия вид… Тъй че, основания за разногласия много, както може да се види веднага.

Важното все пак си остава, че ние успяваме да си говорим без ненужни остроти. Това наистина ми е достатъчно, поне от време на време…

- 23-04-2011|anarhist

Златко какво значи антисемит?

Забравяш че и арабите са семити а политиката на Израел спрямо палестинците не е ли антисемитизъм.

Създаването на Израел дефакто роди ислямският тероризъм.

Възродителният процес ли наричаш етническо прочистване?

И ако турция се прочисти от българи 1913 година то ние какво трябваше да направим ? Да им дадем на турците у нас това което искаха – федерализация на страната както бяха поискали още през 60-те години. Искаш да беше се разпаднала България както Югославия ли? Я си спомни какво ставаше в страната преди него. думичката буново нещо да ти говори господин златко.

- 23-04-2011|anarhist
Цитат:

В 60-те години президентът на ООН У Тан дойде в България по искане на труското правителство, още тогава са искали автономия на Делиормана. Да не говорим за пантюркистката организация „Торан“, която Кимон Георгиев забранява на 19-томайския преврат 1934 г. Тези сепаратистки пантюркистки организации са много отдавна, те се подхранвят от новотурците. Неслучайно преди 10-15 години турският президент прогнозира „една Турция от Адриатика до Великата китайска стена“.

Цитата е от Професор Марков него имах предвид като ви говорих за исканата от турците автономия в България.

- 23-04-2011|anarhist

иначе златко се получава ето това от прекален либерализъм да си го наречем с точната дума либерастия.

- 23-04-2011|Златко

А, интересно… Реймънд Карвър има един такъв сборник разкази, „За какво си говорим, когато говорим за любов?“… Та и нашата работа тук. „За какво си говорим, когато говорим за Ирландия?“

Та, да си дойдем на приказката. Задавал съм този въпрос тук нееднократно, но понеже хората, с които разговарям, не са едни и същи, ми се налага да го повтарям непрекъснато. Значи, колко назад в историята сме склонни да отидем, за да оправдаваме собственото си (и сегашно) дивашко поведение? Сърбите, ако си спомняте, стигнаха назад до 14 век, в дискусиите около Косово. И в резултат на това бяха изолирани повече или по-малко напълно от Европа. Знам, че и у нас има достатъчно юнаци-анархисти, които са склонни да викат: „Ба, Европа! Е. л съм ти Европата!“, но за съжаление или радост тия приказки извън къщи не вървят, аудиторията им е доста тясно детерминирана – географски, културно и исторически.

И отново на въпроса: какво друго, ако не етническо прочистване, е „възродителният процес“? И, без да оправдаваме тероризма, би ли имало гара Буново, ако го нямаше същият този процес? Изобщо, на какъв още гьонсуратлък сме способни, на какви извъртания на логика, чувство за справедливост, ред и човещина, за да изкараме самите турци виновни за това, че ги направихме на парии, след това ограбихме (също като евреите при Хитлер, само без газовите камери), а накрая се опитахме да ги изхвърлим от страната, в която те са също толкова у дома си, колкото и ние?

Ах, да, a всъщност ние си говорехме за Ирландия…

- 23-04-2011|anarhist

Златко етническо прочистване е едно, асимилиране е друго.

Възродителния процес не е етническо прочистване а асимилационна политика.

Терористичните атентати започнаха преди възродителния процес. Пък и я си спомни че едно от формалните оправдания на великите силие за прекрояването на границите на сан стефанска България бе бунтът на мохамеданите в румелия начело със Сен Клер. То се вижда колко лоялни са били те на България. Понеже пак пишеш за етническо прочистване то такова е станало в Полша Чехословакия и Ссср след 1945 година. Това е eтническо прочистване и то е първо в европа след края на втората световна война. В случая с турците имаме за идея да се асимилират насила те като им се сменят имената и забрани да говорят на турски на публични места да го изучават в училище като роден език. Това е асимилиране а не етническо прочистване. В политиката няма място за справедливост ред човещина. На тоталната война се отговаря съ същото. Затова и германците получили хубав урок в Дрезден който бе сринат затова и японците получили хубав урок в Хирошима и Нагасаки не помислят отново за експанзия и завоевателна политка. Пак те питам:защо трябва да даваме права на турското население при положение че Турция обезбългари източна тракия. Чета де зората и ми харесва как обсъждате подобни теми. Жалко че залитате към славянофобия и шовинизъм. жалко че говорите с толкова омраза към сърбите. Аз не съм атакист защото съм югоносталгик и съжалявам че се разпадна югославия. Да си анархист не е лошо. Защо с такова презрение говориш за нас? Не стига че атакистите дето заловят анархист и го пребиват но и ти дето си либерал сега с толкова враждебност говориш за нас. Ние не сме като гръцките си братя не палим автомобили и не разбиваме витрините на магазините.

- 23-04-2011|anarhist

И само един въпрос Златко ти къде живееш в България или в странство? Защото да ме прощаваш но само човек живееш на Балканите и живеещ още в България може да ни разбере нас балканците и в частност българите. Един невъзвращенец и погерманчен българин от типа на Сибиле Левичаров едва ли.

Аз не навиждам лицемерието на либерастите тези дето все обвиняват опонентите си че говорят с гласа на омразата. предпочитам да ме мразят и да ми го казват право в очите както направи в своята книга сибиле левичаров отколкото да ме лъжат. вие и нея я награчихте а жалко книгата е добра и би трябвало и у нас да получи някоя награда.

- 23-04-2011|Златко

Казах го преди малко, ще гледам да не го повтарям повече. Едно време в университета ни учеха на едно такова чудо, казваше си „диалектическа логика“, според което можеш всяко нещо да извъртиш с хастара нагоре, важното е да надвиеш опонента (класовия враг, май се казваше тогава). Та, да те попитам първо, анархисте, в какво се състои разликата между етническо прочистване и асимилация, а после, тъй като не се съмнявам, че ще намериш някаква, да ми обясниш с какво едното е по-добро от другото. Защото, дали ще отрежеш на един човек главата откъм шията или откъм врата, за теб примерно може да има голяма разлика, ама на заклания му е все тая, или поне на мен така ми се струва.

Но стига толкова. За съжаление времето, което мога да отделям на такива дискусии, е право пропорционално на смисъла, който намирам в тях – в случая нищожен. Жив и здрав, анархисте, но ако обичаш, не ме занимавай повече със себе си. А инак да си приказваш ще те оставя колкото искаш, в това проблем не виждам.

- 23-04-2011|Б. Павлов - Колко непринудено

Колко непринудено гузните възродители стоварват престъпленията си върху съвестта на България.

Но те нямат свое име, поне не постоянно, колкото и да се кичат с история. Истинското им име е „легион“ – име безлично, име на глутница.

Онова, което сториха с изповядващи исляма, те сториха първо с християните, заличавайки родове, ликвидирайки цели съсловия. Направиха го с подкрепата на чужди войски и не биха посмели да „възраждат“, по-късно, ако не чувстваха чуждите танкове зад гърба си.

Днес гордите възродители довършват в познато съдружие любимия си, цивилизационен проект. Белене.

Поредното, неподписано покушение над човечността и природата ще бъде записано на съвестта на България.

Дебеловратите енергетици ще изконсумират задружно, „мезетата“ – и ще завещаят на поколенията сметката. И вината.

- 23-04-2011|Гост - re:
anarhist писа:

Терористичните атентати започнаха преди възродителния процес.

Тая глупост пък откъде я измисли добрият ни анархист? Вярно гьонсуратлъкът граници не знае. Възродителният процес започна през 1984, а атентатите в Буново, Сливен и на други места започнаха в 86-та именно в отговор на процеса. Друг е въпросът за това, че всеки човек с малко здрав разум в главата – българин, турчин или марсианец – не може да не осъди дивотията на едно такова терористично действие. Но хората са способни на всичко, в това едва ли някой се съмнява…

- 23-04-2011|anarhist

Питаш каква е разликата между етническо прочистване и асимилация.

Етническо прочистване имаше в източна Прусия след 1945 година. Германското население бе прогонено от тези земи и там се заселиха основно поляци и руснаци. Асимилация имаше в бившата юго република Македония там българския етнос още си стои където е живял и преди векове но златко бе създадена нова нация македонската можем да им с се смеем за напъните да се родеят с хунзите и да са антични македонци но те вече не са българи по самосъзнание. Те са асимилирани при асимилацията доброволна или насилствена се цели да се промени националното самоопределяне на индивида или съответната етническа общност цели се да бъде претопен езиково религиозно или културно но не се цели физическото му изтребление докато при етническото прочистване целта е най малкото да се прогони това население от територията която обитава а уви често пъти и да бъде изтребено то физически.

Аз съм си балканец и със сноби като вас избягвам да приказвам. просто исках да ви кажа каква е разликата между етническо прочистване и асимилация.

Трогателно е когато един невъзвращенец ни учи нас българите как да живеем в родината си.

- 23-04-2011|Златко

А, май ще си наруша думата, защото все пак ми се ще да погледам още малко на колко градуса ще успееш да се извъртиш, диалектико роден, самоучен. Та, щом като според теб у нас не е имало етническо прочистване и след като разликата е толкова голяма, то как тогава ще обясниш факта, че за едно лято от България бяха прогонени 300.000 души, а останалите 700.000 се задържаха у нас най-вероятно просто защото Турция затвори границите си?

А думичката „невъзвращенец“, измислена от родната народна власт, за да обясни факта, че не пуска да се върнат обратно прогонените от България след войната българи, ми подсказва някое и друго нещо за това с кого си имам работа. Добра школовка, а, анархисте?

Впрочем, време е май наистина да слагам край на цялото това замерване с думи, никога не съм насърчавал подобни неща тук, няма да го направя и този път. Хайде, сполай ти.

- 24-04-2011|stan - уточнение за прочистванията

Златко, грешиш с израза „първото голямо етническо прочистване в следвоенната европейска история“. Нито е първото, нито е най-голямото. Питай судетските немци, питай немците от Полша и много, много други. Всяка голяма война води до прекрояване на границите и последващи опити за повече или по-малко етническа и религиозна еднородност. И добре е, ако се прави чрез обмен на населения и компенсация на недвижимо имущество и земи. И добре е, ако се направи справедливо. „Голямата екскурзия“ e по-скоро обмен на население. И преди сме обменяли населения – гърци от югоизточна България, румънци от Добруджа, българи от Тракия и т. н. Аналогът на възродителния процес всъщност е Законът за имената в САЩ от 1903 година. Няма днес американец, който да се казва „Седящият бик“, ще се съгласите. Онова преименуване от 1984 стана повод за поредната емигрантска вълна към Турция. Каквито в българската история има периодично на всеки 25 години, още от освобожението и не само след 9-ти септември. Част от етнически турското население емигрира, понеже има по-висок прираст и така се запазва едно поносимо, във всяко отношение, етническо съотношение. Една политика на поддържане на етническия състав, която е доказана, че води до мирно и спокойно съвместно съществуване. Както е и днес, разбираме се с турците, не може да се отрече. Останалото е пропаганда на нашите псевдоприятели, с която пропаганда не можем да се преборим, освен със спокойствие и със знанието на фактите.

- 24-04-2011|stan - все пак ирландия

Интересна статия. И как банкерските среди успяха да настъпят 3 пъти мотиката ? Гърция, Ирландия, Португалия ? За капитализма нищо няма да кажа, ама голям провал за банкерите. Къде им е предпазливостта, къде са им защитните механизми, къде им е оценката на риска. Или самата им „банкова системаЫ е беззащитна против такива издънки ?

- 24-04-2011|Златко

@Stan

Не знам какво имаш пред вид с този „Закон за имената от 1903“. Потърсих в Интернет и не успях да намеря нищо съществено. Сигурно съществуват ограничения върху избора на името от щат до щат (не вярвам да има федерално законодателство в това отношение), но те в никакъв случай не могат да се основават на някакви етнически съображения, инак тази страна не би се продържала и два месеца, не двеста години.

Впрочем, ето нещо, което успях да намеря в мрежата

Цитат:

Laws exist in the US placing restrictions on the naming of children and legally changing one’s name. The restrictions differ on a state-by-state basis.

Generally, you can not choose a name with fraudulent intent; you can not choose a name that interferes with the rights of others, i. e., naming yourself George W. Bush; you can not select a name that intentionally confuse, i. e., the name “10” or “?”; you can not select a name that is a racial slur or a name that would be considered “fighting words,” which includes obscene words.

Тъй. А що се отнася до това, което ти наричаш „обмен на население“, то ми звучи като доста циничен евфемизъм, нещо като „окончателно решение на еврейския въпрос“.

- 24-04-2011|Historian

Мили хора!

Честно казано, съм малко шокиран: Първо от интересната инфо за ситуацията в Ирландия; второ, от реакцията на публиката в коментарите… Най-много ме учудва национално-социалистическия дух (не типично нацистки, а малко нашенски, български) на иначе твърде интелигентните коментатори от родината… В кръга на шегата: Златко, такива като нас извън нея, май действително ще се превърнем в „невъзвръщенци“… А извън шегата, най-чудна ми е позицията на г-н Анархиста, който освен прозвището си се заявява и като патриот, и като „юго-носталгик“…

- 26-04-2011|не мисля, че тази статия е за

Анархист, не се притеснявай, аз те разбирам. Едва ли ще ти стане по-леко от това, но все пак…

Що се отнася до Ирландия, аз имах голяма надежда в тях, но се оказа май, че пак искат да спасяват банките.

Доколкото имам време да следя събитията, в Исландия и Финландия казаха Не на тоя бул шет.

Защо банките ще бъдат изтрити надявам се от лицето на земята, надявам се в близък план, в тоя си вид на собственици на цели държави и ако тръгнем от библията, лихварството май беше грях.

Това, че парите правят пари е постановка, с която оправдаха големите заеми, с които уж искат да спасят определена държава, и беше път да узаконят кредита, като единствен начин за бизнес, а това е абсолютно невярно.

Оказа се, че където и да влезе МВФ и Световната банка, хаосът е пълен.

За Ирландия… Аз лично се разочаровах от тях, защото наистина очаквах те повече да не поддържат изкуствено банките.

Добрата новина е, че чувам в Италия говорят за Гласс Стийгъл, което ми е надежда. Една държава да захапе и бай бай Европа, глобализъм, ционизъм … както искате го наричайте. За антисемитизъм е неправилно да се говори, защото ако някой му се иска само той да е семит, оказва се че семити много, не само евреи. А за евреите е вече толкова изтъркана темата, че чак скучна.

Струва ми се, че

http://www. larouchepac. com/

e добър сайт за политика, но тъй като някой винаги иска да е прав, нека бъде, неисках да обременявам сайта с нелиберални идеи.

10-ти ноември и поколението-дезертьор

Автор: Иво Христов

Един лепкав виц ме преследва от месеци. Чували сте го: с него напоследък приключва всяко подобие на разговор. От днешния хал на България имало само два изхода: терминал 1 и терминал 2. Вицът се роди сега, защото отскоро имаме летище с два терминала. Можеше да се пръкне и преди 20 години. Че и преди това. Светът се отваря, разрастват се комуникациите, множат се терминалите, пътищата, изходите, а с тях и възможностите за ирония с една константа: усещането за безизходица. То е част от националната идентичност. Разбира се, българите са разнолики, но българската общност е примирена с орисията си. Ако американците приветстват химна с ръка на сърцето, нашият би трябвало да се изпълнява с ръце на кръста и стойка „свободно“ на краката. По маниера на футболистите ни, които спонтанно заемат позата след получен гол.

Преди 21 години датата 10-ти ноември сякаш стисна за гърлото задрямалия поток от делници-празници на късния соц и времето започна да тече като през пясъчен часовник. Едни се процедиха през теснината и се озоваха отдолу, с различен късмет, но в ново пространство. Погледнат ли назад, те виждат теснина. Други се задръстиха в гърловината и още чакат реда си да преминат надолу. Погледнат ли назад те виждат пространство от спомени, а бъдещето им изглежда задънено в теснината. В различната участ на преживелите промяната съдбата играе по-голяма роля от личните им усилия. Народът ни, както стана дума, е повече зрител, отколкото актьор на историята си и на 10-ти ноември една външна ръка напъти неколцина местни велможи да обърнат пясъчния часовник.

Споменах съдбата. За личните усилия оставям да говорят онези, които се имат за „успели“. Разбирането за успех е различно за православния, бизнесмена, парвенюто, за емигранта по неволя и емигранта по избор. Срещат се и богоугодливи (не богоугодни) парвенюта, и емигранти, които представят неволята си за избор, но те са тема за ненаписания още роман на прехода. Думата ми тук е за възрастта, която беше част от началния капитал на промените. Старостта беше пасив, зрелостта – относително предимство, а младостта (да си около 20 към въпросната дата) се оказа особено тежка екзистенциална драма. Тъкмо това поколение, днес около 40, най-често разказва вица с двата терминала.

Разбира се, партийността, причастността към службите и прочее дадености бяха общият знаменател на успеха, отвъд всички други особености. Но и това не ни е темата.

Позабравеният днес Ортега и Гасет твърди, че в историята се редуват времена на старци и младежки времена. При първите цари стабилност, а младите охотно пристават на наследените порядки и се подчиняват на старите, вписват се в тяхната идейна схема. При младежките времена, се случват революции, йерархиите се пренареждат, променят се конституции, утвърждава се нова естетика в изкуството, пренаписват се научните теории. Философът излага тезата си в „Темата на нашето време“ през 1923г. Тогава той е точно на 40, а постколониална Испания е депресивно общество, което търси себе си и трупа неудовлетвореност. Тя ще експлодира по време на гражданската война 1936-1939г.

Според великия испанец във всяко поколение има непримирими противници, но отвъд отликите, наблюдателното око долавя един воден знак, някаква обща дилема, която терзае всички връстници, независимо от различията. За българското поколение с двата терминала, тази дилема беше и си остава емиграцията. Зад граница са вече над милион, предимно връстници. Други стягат багажи.

Оттам и нашенският парадокс: в младежки времена, каквито без съмнение бяха турболентните години на прехода, вместо „съзидателна войнственост“ младите, доколкото останаха, се вписаха в старите схеми. 40-годишните до днес водят дебата комунизъм-антикомунизъм, предимно на маса, а когато се домогваха до властта (Станишев), приемаха ролята на регенерираща козметика за сбръчканото лице на статуквото. Пак те придадоха плът на вулгарното подсъзнание, което слушаше скришом сръбско по кухните в годините на Живков, и го разгърнаха до чалга-идеология.

Поколение, което изневерява на призванието си да моделира обществото според своите ценности Ортега и Гасет удостоява с присъдата „поколение-дезертьор“. „Дезертирането“ бива разнообразно: емиграция, безмълвна асоциалност, конформизъм в рамките на наследените порядки. Да речем поколението с двата терминала приветства демокрацията, но рядко гласува, камо ли да протестира. Според Ортега и Гасет „това дезертиране не остава безнаказано. „Престъпното“ поколение се влачи през съществуването си вечно несъгласно със самото себе си. Животът му е провал“. За да не възпаляваме егото на успелите, се налага да уточним: вътре в този „провал“ има хиляди индивидуални триумфи, истински и илюзорни, но като поколение то не оставя свой исторически жалон. И още нещо: дезертирането не бива да се приема като обвинение, всеки има своите мотиви за пасивност, но отсъствието в едно противоборство е безспорен и очевиден факт.

Наборът на 40-годишните избра спасяването поединично. Мнозина скочиха от кораба „България“, някои доплуваха до спасителни брегове, други се издавиха. А тези, които останаха, приличат на ватерполисти, които с ръце и крака се борят за топката в басейна на лайнера, но индивидуалните им усилия никак не влияят на курса на кораба. А вече не е ясно ще имат ли сила и воля за нещо повече.

Изходите от моралните дилеми винаги са поне два. От естетическите са безброй. Но когато се правиш, че не ги забелязваш, скоро ти остава само утехата на вицовете.

Източник

Иво Христов е български автор, журналист и преводач.

Коментари (46)

- 24-04-2011|Н. Костов

Интересно писание. Различно от общоприетия „дискурс“ (ама и модни думички…). Много вероятно апологетите на прехода да обявят автора за ‚комуняга‘ – иска се голяма гражданска смелост за да намекнеш, че емигрантите са дезертьори.

На мен лично позицията му ми допада.

- 24-04-2011|Д – Да

Чудесен материал и силна позиция, никакво маничерниечене, ясен език и уважителен изказ.

- 24-04-2011|Караулкин

Добър текст! Смислен, написан с вкус и култура…

- 24-04-2011|Punch

Ортега отправя упрек не към друго поколение, а имено към така нареченото поколение 98, поколението, което преживява кризата от разпадането на империята, загубата на последните колонии Куба и Фелипините, довело до моралната и материалма разруха на началото на века. Очевидно сходна ситуация с БГ. И все пак от това поколение са излъчени и Унамуно, и Валье Инклан, Бласко Ибанес, Мануел и Антонио Мачадо, а и самият той. Истински Титани. Така че… Знае ли човек?

- 24-04-2011|Brend

Това не е поколение на дезертьори, а на терзвомислещи реалисти. Това е поколението, което отказа и отказва да играе играта на системата.

- 24-04-2011|stan - без уравовесеност няма оценка

Може би вече започваме да мислим и оценяваме по-спокойно близкото минало. Откога го чакам ! Такива статии са ни нужни. На никое поколение не му беше леко. В никоя революция. Ами 30-годишните ? Които бяха най-активни, съзнателно активни в промените, за разлика от 20 годишните. Какво беше тяхното разочарование от това, което те създадоха или разрушиха ? 40 годишните, които имаха най-малки биологични възможности за адаптация към новите условия и най-малко оставащи активни години ? 50 годишните, които се пенсионираха в най-разорителните години ? 70-годишните, на които им предстоеше да си отидат с напълно поругани идеали ?

- 24-04-2011|Дончо Аврамов - Тълкуванията

Намирам, че вече е доста демодирано тълкуванията на явленията да се правят с укор. Много сериозното емигриране трябва да бъде анализирано с максимална добросъвестност и без горчиво патриотично пристрастие. Днес света отваря хоризонти през българина, каквито навремето той е нямал. Нека този който иска да осъществи предполагаемите си качества в чужбина да бъде преди всичко разбран. Ако бъде разбран, едва ли ще бъде обвиняван в „дезертьорство“. Понятието „дълг пред родината“ пред очите ни се видоизменя и то по цял свят. Нека бъде разбран и този, които за да печели повече пари за семейството си отива в чужбина да бере ягоди или домати. И една бележка към предшественика – според него седемдесегодишните си отишли след 1989 г. с „напълно поруга идеали“. Моля? Предшестващите години не създаваха идеали, те раждаха само опортюнизъм и келепирджийство. Вгледайте се по-добре в някогашната действителност, която историята все по-сериозно ще намества в графата „престъпление срещу човечеството“. Именно в онази смазваща, безпереспективна действителност се поради трагичната страст към емигриране.

- 24-04-2011|аги - споделям

При внимателен прочит не откривам никакви обвинения към емигрантите. Дезертьорството може да е вътрешно, но едно е очевидно: това поколение не диктува стъпката, а се вписа в правилата на старите. И се „спасява поединично“. Безспорен факт. А емигрантството е и вид отсъствие от сцената, нали?

- 24-04-2011|Григор Григоров

Със същия успех можем да наречем останалите тук „обречените“. Защото контролираната от комунистите промяна ги обрече – без шанс, без глас, в ценностен вакуум и без средства. Не приемам да се вменява вина и да се и да се слагат присъди. Това е рефлекс от други времена. Светът е толкова променен, че „тук“ и „там“ са нон-сенс понятия. Авторът пропуска и факта, че „дезертьорите“ издържат/буквално/близките си тук и вкарват около 4 млрд. евро годишно в страната. Иначе, съм съгласен, че трябва да започнем с равносметките, но от причината -не от следствието…

- 24-04-2011|напълно съгласна

Защо рипат емигрантите?! Авторът го е казал точно:

„За да не възпаляваме егото на успелите, се налага да уточним: вътре в този „провал“ има хиляди индивидуални триумфи, истински и илюзорни, но като поколение то не оставя свой исторически жалон. И още нещо: дезертирането не бива да се приема като обвинение, всеки има своите мотиви за пасивност, но отсъствието в едно противоборство е безспорен и очевиден факт.“

Къде го поколението? Кой е политикът, който говори от негово име? Кой е масовият писател? Или певец? Или големият филм? Или някакъв авторитет? Няма ги.

- 25-04-2011|Григор Григоров - до напълно съгласна

Кацарова, Деян Енев, Ружа Лазарова/последните двама ги превеждат от немски и френски за бг пазара/, Хубен Черкелов…Е, не работят тук – и Слава Богу! Щяха да си тъгуват по изгубеното време и да правят равносметки на чужд гръб. Пак повтарям:статията не е глупава, просто е в нищото…Защо никой не обвинява Цветан Тодоров, Юлия Кръстева, Кристо, че не са се завърнали в страната? Или не ги нарече „дезертьори“? Представяте ли си как би прозвучало това на разумен човек? Влезнахме в XXI век и да се говори за дезертьори, ми се струва нелепо. А катеренето по авторитета на успелия – жалко. Не на последно място:какво кара Иво Христов да пише тези редове, той от „мъчениците“ ли е, или констатира дистанцирано очевидното? Една приятелка има следното изказване по повода:“Стига с тези неща за обичане, да направим нещо годно за живеене!“Аман!

- 25-04-2011|Григор Григоров

Ако посоча 2/3 от правителството на Симеон, които са именно в тази възраст…къде му отива тезата на автора:)

- 25-04-2011|Мартин Заимов - Да, ама не

Да, днес има истински морални и естетически дилеми.

Не, те не са за безпътица и емиграция, а за това как да продължим, и в България и в света, без да се случат 1932-45, а след тях, поне за България – 1947-89.

Да, повечето хора се „спасяваха“ поединично и това бе най-доброто възможно решение, имайки предвид огромната ни изолираност и произтичаща колективна изостаналост и невежество, и през 1878 и през 1944 и през 1989.

Не, това не бе дезертьорство, а българска инвестиция в собственото ни развитие. Независимо от усещането за незавидния „хал на България“ и пропиляно време, ние сме част от развития и богатия свят, нещо, което не се е случвало в модерната ни история.

Безсмислено и вредно е да се сравняваме с американското и испанското общество, които са културни и икономически центрове на света.

Да, през последните 20 години липсваше „съзидателна войнственост“.

Не, не бяха младежки времена. „Старците“ нито веднъж не пуснаха властта. Това е и най-важното противоречие и обяснение. Оптимистчното ми предвиждане е най-сетне да настъпят младежките времена и в България.

- 25-04-2011|аги

Щом емигрантите се оправдават без никой да ги обвинява, значи е нацелена десятката. Трети път прочетох и пак не открих обвинения. Дайте да не се заблуждаваме, че когато поколението го няма в България, то може да я промени от дистанция. Не става. Разните локуми за това, че отдалече изхранвали близките си и правели инвестиция в бъдещето не запълват вакуума. Правят инвестиция в бъдещето на децата си, които ще си останат там. Ще изхранват родата, докато е жива, и това си е тяхно право, ама така не запълват вакуума.

И това – относно емигрантите, но писанието не визира тях, а поколението, което го няма на картата. Примерът с юпитата е всъщност контрапример: тея не дойдоха да променят страната си, а да си напълнят джобовете.

Най-героичното и организирано усилие на това поколение е протестът срещу скъпите горива. Ха Ха! Другото си е „спасяване поединично“.

- 25-04-2011|Григор Григоров - аги

Тъкмо за това беше и примерът с „юпитата“:), а колкото до „спасяването поединично“ не виждам нито една причина да се „патриотарства“ на гърба на личния избор на който и да е. Искам да кажа, че ми се вижда доста хвърковато, да се прави оценка на цяло едно поколение, без да се анализира много задълбочено времето на мрака, в който израстна то.

- 25-04-2011|без значение

Отговорността за това, което се случи на поколението на прехода, е на бащите, не на децата. “Прогонени“, не “дезертирали“ е точната дума… милост към бежанците.

- 25-04-2011|Златко

Моите пет стотинки към общия куп:

Струва ми се, че само след няколко години (може би десетилетия) хората ще се почесват по главите, когато някой им припомня за подобни спорове. За мен напъните да се вменява някакъв вид чувство за вина на хора, които просто са направили собствен избор, звучат безумно. Слава Богу, че поне откъм „емигрантската“ страна не се правят опити да се наричат оставащите в България „страхливци“ или нещо подобно. Това би направило цирка съвършен.

Интересно дали през 50-те, 60-те и 70-те години е имало подобни спорове покрай хората, напускащи провинциалните райони, за да се заселят в големите градове. По принцип ситуацията е същата. Никой „селянин“ не се превръща в „гражданин“ от това, че е избрал да живее в град. Никой българин не се превръща в афганистанец от това, че е избрал да живее извън България. Националните граници губят значение по същия начин, по който го е изгубило разграничението „град – село“ в по-развитите страни. В северна Германия и Холандия хората масово живеят в „села“, защото връзките и комуникациите със света са същите като в „градовете“, а средата – значително по-чиста и спокойна. Но това не ги превръща обратно в „селяни“.

Младите и образовани хора в Европа днес сменят страните, в които живеят, по-често отколкото повечето от нас са сменяли жилища през живота си. Защо цялата тази възбуда, защо това раздразнение? България е част от нещо значително по-голямо от самата нея. За пръв път през цялата ни история, и слава Богу. Но вместо да се радват, че някой ни е позволил да вземем участие в най-мащабния политико-културно-икономически експеримент на настоящето, хората си късат главите в спорове около това дали изборът е равен на дезертьорство. Според мен – с очевиден привкус на абсурд.

Защо?

Причината най-вероятно се крие във всеобщото разочарование, в несбъдването на надеждите за забогатяване и цивилизоване „аламинут“, в усещането за различност, назадничавост, изостаналост, което всички ние свързваме – все още – с усещането за самите себе си. Проблемът е не в това, че някой си е заминал еди-за-къде-си. Той е в това, че в ситуацията на подсъзнателно противопоставяне и разграничаване от „западното“, това решение автоматично се превръща за останалите в жест на отрицание – отрицание на всичко, което те свързват със самите себе си. При малко по-сериозно замисляне всеки, разбира се, вижда веднага, че такова нещо няма – коренът не се променя, просто семето пада малко по-далеч от него. По принцип от това печелят всички – помислете само какво се случва с всички затворени популации – но безпокойството, страхът, несигурността си остават големи, колкото и пари да пращат обратно „избягалите“. Оттук и гневните изблици, колкото и умно представени да бъдат.

Наскоро някой тук ме нарече „невъзвращенец“. Хубава думичка, красноречива. Предполагам, че в това се състои живецът на нещата. Едно място, което не познава в историята си нищо друго освен затвореност и откъснатост от света, изведнъж бива отворено по начин, при който започват да хвърчат панти. И желанието да се задържи, ако може дори да се спре, този толкова плашещ процес, е инстинктивно. Но дали това е достатъчно, за да получи то оправдание?

Аз съм на 50 години. Живея от 20 години насам в Берлин, и все по-ясно започвам да чувствам как около врата ми става все по-тясно, как нетърпимо силно ми се иска отново да сменя мястото, климата, обстановката, езика. Наречете това както си искате. Но рано или късно то ще се случи. Животът едва започва. „Невъзвращенството“ – също. Светът е безкрайно интересен. И отворен. Българското в мен никой не може да отнеме, останалото просто не ме интересува. Не толкова много, във всеки случай. Има и охлюви без черупка. Нямам усещането да съм един от тях. Останалото е въпрос на целенасочена работа. Това е, което успявам да видя.

- 26-04-2011|Златко Ангелов - Свободата, Санчо …

Всичко казано от Златко е и моя гледна точка--на човек, който живее от 19 години в Канада и САЩ, напълно успял по личните си стандарти за щастие и пълноценен живот, и който вече му се иска да се премести от тук. Не обратно в България, но някъде, където е различно!

Веруюто на Иво Христов е изразено в три фрази: 1) „Българската общност е примирена с орисията си.“ Тъкмо противното е в основата на избора за емигриране--непримиримост с орисията си. И тъй като, както Златко казва, ние си оставаме българи, не мога да се съглася някой да ме слага в кюпа на примирените.

2) „Народът ни, както стана дума, е повече зрител, отколкото актьор на историята си.“ Това е абсолютно невярно, колкото и да изглежда на пръв поглед така. То е вярно само по отношение на „съдба“, която взема за стандарт западното общество. А истината е, че българите са единствените актьори, които са направили българската пиеса да изглежда така от 1878 година насам. Българи са както Тодор Живков, така и Георги Марков, и Илия Павлов, и Станишев, и Бойко Борисов, така и всичките анонимни новобогаташи.

3) „Поколение, което изневерява на призванието си да моделира обществото според своите ценности“ -- няма изневяра, понеже няма ценности. Ако в България имаще ценности, адекватни на съвременния свят, включително и икономически, хората щяха не да емигрират, а просто да се преместват да живеят другаде, както е в цивилизования свят. И останалите щяха да бъда доволни от съдбата си, която са създали сами.

Като пищещ човек бих препоръчал на автора да има идея за края на текста си преди да го е започнал. Дезертьорството има само негативни констатации и явно е, че Христов се разграничава от него. Той иска българите--отвътре или отвън--да не дезертират, да бъдат активни. Но тяхното дезертьорство може да бъде следствие на много неща, но не и морална дилема. Един възможен ъгъл, от който дезертьството на младото и средното поколения--навън от страната или встрани от градежа на българското общество--може да се разгледа, е Свободата. От времето на Дон Кихот -- една необяснима човешка ценност.

- 26-04-2011|Самолет 005 - …интересният текст води до интерсни коментари…

Хареса ми и текстът и коментарите.

Моето виждане… За да се нарече едно поколение „дезертьор“, то това априорно предпоставя, че самото поколение са били преди това бойци, армия, рота, дивизия… Няма такова нещо! Нямаше армия. Когато разбрах, че ще има първия демократичен митинг пред „Ал. Невски“ отидох, за да гледам сеир. Не очаквах, че този сеир, в който и аз участвам, ще се проточи толкова дълго – цели 21 години. Но тогава не си давах сметка, че през социализма ни е липсвало едно, а след това ни залипсва друго. Не си давах сметка, че промяната в света е толкова бърза, че все нещо ще ти липсва. Кога поколението на 40 и 50 и 60 години е имало случай да осъзнае, че е „призваното“ поколетие, за да дезертира от това призвание. Никога! И добре, че не го осъзна, щот германците бяха призвани от Хитлер да променят световния ред и си го навряха до под мишниците…

Текстът обаче ми харесва, защото е тъжен, макар да не смятам тъгата за естественото състояние на човека, аз изпитвам удоволствие понякога да съм тъжен. Така е с всички ни!

Абе, защо все си мисля, че пиша глупости? Вие някак си по-умно се изказвате от мен… и това не разбирам защо ме развеселява, а не ме натъжава.

Всъщност не приемам, че поколението е на дезертьори, а на неподготвени… ама кой и как да ни подготви. Цялото човечество е неподготвено за промяната. В Америка пък са най-неподготвени, като гледам какви глупости правят по света…

Аз също съм неподготвен… а много ми се искаше да е обратното! :)))

- 26-04-2011|Н. Костов - re: емигрантите
Златко писа:

… Слава Богу, че поне откъм „емигрантската“ страна не се правят опити да се наричат оставащите в България „страхливци“ или нещо подобно. …

Това е груба неистина. За 20 години сме се наслушали (и начели) на всякакви обвинения от страна на емигрантите – че ние, аборигените, сме глупави, тъпи, прости (и простаци), мързеливи, мръсни, злобни, завистливи, необразовани, некултурни, че живеем в кочина (любим емигрантски лайтмотив) и какво ли не още. И, разбира се, освен, че сме страхливци, ние сме виновни, че не сме ИМ направили страната ‚нормална‘.

Докато те, емигрантите, са, видите ли, ‚цвета на нацията‘.

- 27-04-2011|INTL - Svjat shirok.

Vsichko kazano dotuk predpolaga klasificirane na chovek kato prinadlejnost, nacionalnost vazrast i t. n. Moeto veruju – svoboden sam da se opredeljam kato kakavto iskam, da jiveja kadeto iskam. Jivota si e moj i e kratak. Govorja njakolko ezika i sam narichal dom razlichni gradove po sveta. Naj- neshtashten sam bil v BG. Njamam nikakvo jelanie da se vrashtam tam.

- 27-04-2011|Златко

Време е, струва ми се, и за едно принципно запитване. Значи, логиката на тази статия (както и на повечето хора, разглеждащи нещата през противопоставянето: „оставане тук = работа за България“, „заминаване = работа за себе си“), според мен очевидно пропуска да види, че има и вариант на разбиране, при който човек е убеден, че може да свърши много повече работа именно за България, напускайки я, отколкото оставайки в нея. Това твърдение може и да звучи парадоксално, но всъщност аргументите зад него са твърде прости: живеейки навън, човек просто разполага с възможности, които България не предлага – и съответно работата му (включително и работата за България) може да достигне нива и мащаби, които няма как да бъдат достигнати у нас. Общо взето, аргументите, които слушам в подкрепа на „оставането“ (най-вече „а кой тогава ще се бори тук, вътре, ако всички си заминат?“), за мен са неубедителни. Първо, „борбата“ е много неясно нещо: повечето от нас живеят с убеждението, че се борят, но резултатите от борбите ни все пак са доста различни. Второ, защо сте толкова сигурни, че „борбата“ е реална и действена единствено когато се води отвътре? Всичко, което успявам да видя оттук, е хаос: борби, борби, борби, но къде е нещото, което да ме накара сериозно да повярвам, че от тях има реален смисъл? Нещо повече: живеейки настрана от хаоса, и опитвайки се да гледам на нещата предимно дългосрочно (борба за промяна не, да речем, на поредното правителство, а за внасяне на нови, малко или съвсем непознати перспективи: информация, култура, просто усещане за цивилизованост, ако това не ви звучи претруфено), аз успявам да постигна усещане за смисленост и съдържателност на усилията си, което никога не бих могъл да постигна в България. Оттук и простичкото ми убеждение, че връщането обратно няма смисъл, поне засега. Тук просто мога да бъда по-полезен, отколкото там. Емигрантството има далеч повече смисъл – включително и от гледната точка на работата ми за България – отколкото евентуалното оставане в нея. Така че, къде е смисълът на оставането?

- 27-04-2011|vagabi

Мисля, че следната теза на г-н Енев е много удобно опростяване: „логиката на тази статия (както и на повечето хора, разглеждащи нещата през противопоставянето: „оставане тук = работа за България“, „заминаване = работа за себе си“), според мен очевидно пропуска да види, че има и вариант на разбиране, при който човек е убеден, че може да свърши много повече работа именно за България, напускайки я, отколкото оставайки в нея.“

В статията чета друго: „„Дезертирането“ бива разнообразно: емиграция, безмълвна асоциалност, конформизъм в рамките на наследените порядки. Да речем поколението с двата терминала приветства демокрацията, но рядко гласува, камо ли да протестира. „

Емиграцията не е патосът на статията, а само един от видовете „дезертьорство“ по смисъла на Ортега и Гасет. Другото е слабото присъствие на 40-годишните на обществената сцена, не само физическо. То се вижда с просто око. Любен Дилов и Карбовски? Или Кошлуков, Станишев и Димитров? Айде холан. Кукли на конци. Поп-фолк му е майката.

Що се отнася до идеята, че „има и вариант на разбиране, при който човек е убеден, че може да свърши много повече работа именно за България, напускайки я, отколкото оставайки в нея“, тя според мен е илюзия. Можеш да пращаш пари, да пишеш по форумите, да учиш австралийци на шопски песни, ама не повече от това. Нито кубинците в Маями променят Куба, нито огромните арабски общности в Европа направиха арабските революции. Нито хъшовете освободиха България, априлските въстаници се жертваха. Всеки е в правото си да емигрира, по-горе не видях някой да го оспорва, и аз се замислям за емиграция, ама няма защо да се лъжем, че усилията ни там променят живота тук. Ако го променят, то не е към добро, простотията напредва с яки темпове.

- 27-04-2011|Златко

Да, звучи логично. Но само ако човек приеме като абсолютна даденост нещото, което вече поставих под съмнение в предишния си коментар (по-първия, преди горния): че България и „светът“ са две различни и несвързани едно с друго места. Което според мен, разбира се, не е вярно. Тезата ми е само спекулация, разбира се, но аз предпочитам да вярвам, че това, което се случва в момента с България е прекалено краткосрочно, за да може да служи като основа за обобщения. С България се случва същото, което се случва с малките, обезлюдени селца в дълбоката провинция, напуснати от млади хора: остават само възрастните, животът замира. Кметът, попът и даскалът (ако ги има), правят каквото си искат. Хората се отчайват, пропиват, просто остаряват…

Ок, но за колко време? Изхождайки от настоящето, ситуацията изглежда безнадеждна. Но пък историята на по-развитите части от Европа показва, че тези процеси също могат да се обърнат, след достатъчно време и работа. Логиката на България е логика на бедността, която изглежда като орисия. Е, добре, аз просто отказвам да приема такава логика. Моята собствена винаги е била онази на оптимизма, дори и когато той звучи на всички като абсурд или наивност. България ще се промени, разбира се. Ще забогатее, хората ще започнат да намират живота в нея привлекателен (природата е по-дълговечна от икономическите обстоятелства). Въпросът, който не ме интересува (и който, следователно, не си задавам), е „Кога?“ Това не е моя работа. Тайната на успешния живот според мен се състои в способността на човека да заблуждава себе си достатъчно дълго време, за да успее да извърши нещо толкова непосилно, че то да промени привидната неизбежност на настоящето. В известен смисъл метафората за всичко това е затворникът, копаещ тунел с лъжица. Абсурдно, нали? Да, но някои са успявали. Единствено сигурното нещо на тоя свят – единственото, други няма! – е че без опитване чудесата гарантирано не се случват. Така че, хайде стига толкова приказки. Време е за работа, време е да се грабва лъжицата.

Ах, да – за всички, които си мислят, че говоря така, защото ми е широко около врата: мнозина от вас знаят, че от ноември насам нямам работа и живея от спестяванията си; опитът да потърся помощ от читателите на това издание беше едно от големите отрезвявания в живота ми (но пък сам съм си виновен, защото престанах да опитвам след първия неуспех; хората със сигурност биха направили повече, ако не бих ги оставял на мира). Е добре – сега е време за чудото. Mark my words, everybody!

- 27-04-2011|Петя - Върнахме се! :)

Тук сме, колега Христов, дори и поколението си сме довели. Вече втора година не виждам някой в България да има нужда от моя опит и образование натрупани тук и в чужбина. От година и половина се занимавам с благотворителна дейност така да се каже с цел да помогна на нещо създадено преди време да оцелее, но не бих могла да си позволя този лукс още, тъй като не съм потомка на аристократи. За мен успехът няма нито икономически, нито професионални измерения, а духовни. Останах 8 години в чужбина не по икономически причини, а от непоносимост към чалга манталитета, който започна да доминира в началото на предното десетилетие. След като се върнах видях, че не само не е на изчезване, а е вече масов и на държавно ниво. Законите все още не са в услуга на българите, а сякаш целят единствено да им създават неудобство меко казано. Православното християнство е премесено с езичество и суеверия и църквата взема такса за кръщение и венчавка – все неща, които в Библията пише че са безплатни.

Статията Ви е единствено критична, но не предлага някакви конструктивни идеи или решения, с които „около 40 годишните“ да поемем отговорност в България и да помогнем с каквото можем. Добре критикувате, както повечето хора в България. Предлагам да напишете продължение с предложение към около 40 годишните които са тук какво да предприемем. След като виждате грешките ни, може би ще имате идея за това как да ги поправим? Аз съм насреща.

- 27-04-2011|Парашкев Щерев-Кефо

Eeee, вярно че ги бяхме позабравили Ортега и Гасет, много бяха популярни по тия двамцата :))) навремето, дето били удостоили с присъдата „поколение-дезертьор“ изневерилите на призванието си да моделират обществото според ценностите си. За нашенския контекст тая работа според скромното ми мнение обаче, разбираш ли, не вАжи! Що? Ми щото никой не е обявявал реално война, че да станеш фронтовак, камо ли да дезертираш. Тука така убаво и мазничко ни изпързаляха, че всичко от западния благодат ни се дава на тепсия, та беше успан твърде подло всеки повей за войнственост. Ако през 1989 г. са знаели хората (казвам „знаели“, щото лично аз бях на 13 г. тогава, т. е. в една неоперена възраст на захарно петле), че през 2011 г. минималната заплата ше е по-малко от 150 долара на месец – а бензинът колко? – щяха да изорат 3 пъти тия 111 хил. кв. м. Жив мизерен въшкар комунист у нас нямаше да остане. Но… ето я сега България – в аномия. Така че не е имало война, за да има дезертьория. А вече нямаме и армия. Мъка. Така че – моя призив е – да не гласуваме! Що? Щото представителната демокрация е мъртва!

- 27-04-2011|Б. Павлов - спасението

Трябва да престанем да „спасяваме“ когото и да било – себе си или България. Да спрем да „дълбаем с лъжици“ към казаните с вечна чорба. Да напуснем географията на чакането на нещо и някого – и да осъзнаем, че живеем в кратката, „педагогическа“ вечност на цивилизационното си осъществяване.

Топографията губи фатализма си в пространството на европейския, хуманистичен мит. А той е открит отдавна и неуморното му отричане само потвърждава удивителната му, жизнена сила.

Ние искаме да сме „европейци“ на настоящия миг.

Гласуваме за Европа с краката, сърцето, стомаха – или която и да е част от тялото си, даже и с „мозъка“ – но това е нетърпеливата, вегетативна „култура“ на спасението, месианската чалга на очакването (и после на изпращането) на нещо и някого.

Миграцията, била тя духовна или физическа, е драма, колкото и да ни се иска да вярваме в противното. Обезлюдените провинции не остават опразнени, а се населват със собствена, за нас минималистична, култура, готова да отстоява правата си. Митът за мултикултуралността е утешителното име на частичните ни поражения.

Искам да кажа, че „спасението на България“ е спасение на Европа и това има връзка не с географското ни местоположение в неизразимо важния отрязък, населен с човешките ни очаквания, а с принадлежността ни към една традиция, която променя света, променяйки нещо в човека.

Точно това „нещо“ трябва да спасим.

- 27-04-2011|Златко

Впрочем, как точно си представяте протеста, всички участници в разговора тук? И защо да има липса на протест? Липсата, която самият аз чувствам с най-силна острота, е липса на прозрение за националните заблуждения, за нещата, които всички (или повечето) у нас приемат не само като неизбежни, а и като необходими. Няма да ги изреждам тук, те общо взето са познати: добре известните призраци на националната ни гордост, българскостта, балканскостта ни… (Същевременно, в някакъв пристъп на параноично раздвоение, това са и най-мощните източници на гордостта и енергията ми – не ме питайте как така?) В такъв смисъл това тук списание е най-големият протест, който някога съм предприемал през живота си. А романът, който идва през юни – неговата най-концентрирана изява, поне дотук. Така че не ме викайте за стачки и демонстрации, моят път е по-различен, по-страничен. И, ако имате желание да ме обвинявате в нещо си – ваша воля. Аз няма да се съпротивявам особено буйно…

- 28-04-2011|Самолет 005 - … по повод на представата за протест…
Златко писа:

Впрочем, как точно си представяте протеста, всички участници в разговора тук? И защо да има липса на протест? Липсата, която самият аз чувствам с най-силна острота, е липса на прозрение за националните заблуждения, за нещата, които всички (или повечето) у нас приемат не само като неизбежни, а и като необходими. Няма да ги изреждам тук, те общо взето са познати: добре известните призраци на националната ни гордост, българскостта, балканскостта ни…

Как си представям протеста, ли? Ами, да тръгнем от българското, защото нали лозунгът е „Избери българското!“. Ние сме царе на мълчаливата съпротива. Така е било през турско за много дълго време, така беше и през съветско. Като не му изнася народът не протестира, но и не върши нищо. Това обаче се оказа твърде остарял начин за справяне с живота, макар както казваме „айдуците“, да си намират майстора. Нещата се случват спорад природните закони, както са се случвали хилядолетия наред, но природата на нещата вече е променена. Няма липса на протест. Има липса на усещане за протест, но това е префърцуненост. По литература едно време бяхме учили за един поет, който казвал, че народът мълчи много страшно и твърде многозначително.

Но сега няма народ! Има „граждания“, неурбанизирана (по Х. Хараланов) селядурия. Няма баш граждани и няма баш селяни. Последните са на изчезване. Е, кой да протестира и как? Гражданията ли, тоест непогражданената селска пасмина. Ами на нея не и трябва нищо освен чалга, цици и пържоли.

И последно, за да не досаждам. На село, където живея, всички жалят за комунизма. Никой не казва добра дума за „демокрацията“. За трудовите селяни демокрацията е напаст. Липсва им здравеопазването. Липсва им просветата (което включва и самодейността). Липсва им сигурността, която те не могат да идентифицират като проекция на свободата. Липсва им надеждата за бъдещето. Тези липси не водят до протест, а до гласуване за комунистите, царя, Доган, Бойко, Меглена и за Кристалина, която е „прилегата“ според баба Делка, комшийката. Но баба Делка гласува, за разлика от внучката Диляна, която е погражданена селянка, наркоманка и пълен парцал…

Как се прави протест без селски (здрав) народ и с парцалива граждания – наркоманясала и истерясала?

- 28-04-2011|без значение

Изглежда всичко опира до културата и способността ни да създаваме общество. Помислете си само: кое е по-важно за едно семейство – конфликта или компромиса и способността да се гради с любом и взаимно уважение. Малцина гледат на България като на семейство и както Б. Павлов каза, миграцията е драма. Ние сме семейство, нека нашите конфликти да са без ярост, да носят добро; децата, които напускат страната/селото да не го правят с огорчение, а родителите нека се съвземат и помислят, че не са сами на този свят… Аз напуснах България огорчен, не знам как е с другите. Златко даде прекрасен пример, наистина не ни остава друго освен да сме оптимисти, че цивилизоваността най-накрая, някъде в бъдещето, ще престане да бъде географско понятие.

- 28-04-2011|Златко Ангелов - Всичко започва и свършва с индивида

Едно нещо продължава да ме изненадва и тревожи. Говорим за цивилизованост, хората, които пишат и четат тук се вълнуват искрено, има чудесни мисли и мнения--и всичко това под сянката на анонимността. самолет 005р vagabi, INTL, без значение, дори Петя -- кои сте вие, хора? Защо трябва да не ви знаем? Цивилизацията е и в това като имаш мнение да го отстояваш открито, да покажеш главата си, защото смяташ, че мнението ти важи и ще бъде уважено. Честно казано, аз избягвам да чета мненията, които са анонимни (слава богу, тук поне не са от дъното на простащината, както е на повечето форуми).

По същество, ужасявам се като виждам колко България е отдалечена от света--какъв провинциализъм, страх, трибализъм, предразсъдъци, фатално непознаване (и нежелание за опознаване) на останалия свят, ниско самочувствие и др. п. витаят из главите на хората! И понеже съм склонен да допусна, че пишещите тук са представителна извадка за онези българи, които са избрали да останат или се върнат в България, вкл. и автора Иво Христов, не мога да имам илюзии, че гражданите на тази държава ползват членството ѝ в ЕС и технологическия напредък в комуникациите, за да се присъединят към света, който иначе обявяват за своя мярка за живот, цивилизованост, щастие и т. н. Човек усвоява света през първите седем години от живота си и след това или надраства мястото, където това се е случило, или остава на неговото ниво. Въпросът е, според мен, не как цялата група се движи нагоре или надолу или просто стои на същото място, а как отделният човек поставя своите цели и ги преследва.

Онова, което движи нещата на нивото на групата е демократичният плурализъм--политически и социален. Повече от половината население на Америка са неуки простаци, религиозни фанатици, закоравяли индивидуалисти, които хабер си нямат от националните проблеми. Но плуралистичната система позволява на онези, които са образовани и съзнават каква е мисията на Америка и искат Америка да расте не само икономически, а и духовно, да движат обществото напред. Свободната инициатива е наистина свободна. Демокрацията наистина работи. Хората заемат от най-дясното до най-лявото в политическия или образователен спектър, но системата дава възможност на ВСЕКИ индивид да работи за нея или против нея. И внезапно виждаш как ролята на индивида с неговия манталитет, образователно равнище, лични качества, нараства неимоверно. Става решаваща. Индивидът започва да се чувства отговорен или безотговорен. Ето това го няма в България--индивидуалната отговорност, поета съзнателно и по напълно свободен начин. Има индивиди, но няма свободни индивиди. Свободни от предразсъдъци, от лошо самочувствие, от всичко, което изброих по-горе.

Ако ги имаше, нямаше да се делим на дезертьори и Матросовци. Защото няма значение къде си по света, важно е КАКЪВ СИ на този свят. Какво ТИ правиш на този свят--за себе си, за семейството си, за обществото, на което принадлежиш по рождение и на онова, в което си избрал съзнателно да участваш. Аз може да гласувам в Америка и да се вълнувам дали Обама е президент, но--конкретно в моя случай--аз пиша на български език и моите герои не могат да бъдат други, освен българи. И понеже вярвам в облагородяващата роля на литературата, чрез историите на тези характери, аз по някакъв начин влияя върху себеосъзнаването на българското общество. Когато моите истории се преведат на тукашния език и някой тук ги чете, аз по някакъв начин влияя на свързаността между хората по света, изваждам България от нейната провинциална изолираност. Това имаше предвид и адаша ми, когато каза, че неговата роля е да бъде извън България. Понеже понятие като борба е също от арсенала на миналото--днес ние живеем и допринасяме за нещо без да „се борим“.

- 29-04-2011|Кирил Иванов

Според мен причината толкова много хора да хванат пътя е липсата на СПРАВЕДЛИВОСТ.

Това според мен ще продължи да обезлюдява България

- 29-04-2011|Punch

Mалко преди Великден бях в Истамбул и макар и да не съм вярващ отидох да се поклоня пред желязната църква, приемница на малката дървена църква барака, от която преди 161 години е започнало всичко това, което днес ни свързва, Българската духовност, и после довела до това, което ни разединява, българската държавност. Построена е с усилията и пожертвуванията на 50 000 български емигранти – опортюнисти, келепирджии, занаятчии, бегълци от насилието по родните места (в Цариград е имало законност и ред, инфраструцтура и удобства), авантзристи или люде жадни за култура и наука, с пари и без пари, с идеали и без идеали. Ах, да, построена най вече и с небезкористния подарък на един турски княз с български произход и с гръцко име, Стефан Богориди, който, за да остави името си, дарил (наложил на настоятелството) крайно некачествен парцел за строежа върху насип до залива Златния рог, средствата за чието отводняване и укрепване надхвърлило неколкократно парите за друг един парцел в сърцето на града. Така да се каже създаден бил конфликт на интереси пред който високарта порта си затворила очите.

И тогава е имало хора да се гърчеят, турчеят, русеят и немчеят, както и други които са се чувствали свързани духовно с идеята за някаква още по имагинерна и измислена страна от днешната, която дори не съществувала на картата повече от петстотин години и никой не знаел. Всички те обаче изпитвали потребността от общ храм. (Караджата, Бенковски и априлци т. е. вътрешната намеса) щели да се явят едно поколение след тях.

Моля тези, които вече не изпитват тази потребност да имат търпението да изчакат другите свои сънародници отново да го построят. Как, не знам, вероятно пак с хиляди лутаници и не без суета и користолюбие и заблуди, но съм убеден, че някога това ще стане и пътят, който е поело това издание е точно този, да се надяваме, че не след 500 години, днес времената са по-бързи. Засега горещо препоръчвам на останалите това, което препоръчвал и Толстой: добрите да се опитат да сторят като лошите:да се обединят. А изглежда това е най-трудно за интелигентмия човек. Поне за нашия.

- 29-04-2011|Кирил Иванов

Studies at UCLA in 2008 have indicated that reactions to fairness are “wired” into the brain and that, “Fairness is activating the same part of the brain that responds to food in rats… This is consistent with the notion that being treated fairly satisfies a basic need”

- 29-04-2011|Mitrev - ???

Не обичам България, не обичам Италия, не обичам демокрацията, не обичам комунизма, не обичам фашизма, не обичам църквата(ите), не обичам чалгата, не обичам Лили Иванова… обичам сина ми, жена ми, майка ми, Нирвана, Пинк Флоид, Достоевски, Шагал, обичам да се шлая по изложби и музей, да тичам по топката в парка с приятели, живея в Милано, но искам да oстарея на ниокои средиземнорски остров, е та къкъв съм аз???… отговорете ми Вие които имате отгор за всичко.

- 29-04-2011|Ема Иванова (Мила Морати) - „Поколението-дезертьор“ и „вътрешния враг“ на бълг

Господин Кирил Иванов е напълно прав. Липсата на СПРАВЕДЛИВОСТ е най-големият проблем в България. Да, животът извън родината е полезен: той може да изчисти главата и да я преподреди. Може да създаде ново усещане за свобода и копнеж за морално общество. Но промяната към по-добро и борбата за СПРАВЕДЛИВОСТ трябва да става между самите българи, в България. В крайна сметка, когато живееш в Западна Европа, никой не иска от теб рушвет, никой не те поствая в зависимост, никой не те „изнасилва“ психически и материално, никой не те изнудва, никой не те краде. А когато това се случва в България и ти се противопоставиш – тогава си герой и имаш смисъл. Затова аз смятам, че има „поколение-дезертьор“. Това е поколението, което няма сила да се противопостави на комунистическата, мутренска мафия в България, а и донякъде е част от нея, това е в голяма степен поради слабите морални устои на 40-50 годишните (моля на изключенията да ме извинят за грубото обобщаване). Аз съм от следващото „поколение“, а може би и не съм от никакво поколение, а някаква рядка птица, която има шанс да живее в чужбина, без да се чувства „емигрант“. По-скоро „чужденц“ и „временно пребиваващ в чуждоезична страна“. А разликата в термините е голяма: едното (емигрант) е „политически и социален термин“, а другият (чужденец) е чисто… реален :)) Не ме разбирайте погрешно, аз напълно разбирам „дезертьорите“, защото всъщност има какво да се научи от тях. Техният голям урок е именно, че за да решиш един проблем трябва да му се противопоставиш, а не да избягаш от него. Това затвърждава и твърдото ми убеждение скоро да се върна в България с идеята не да си живея живота, а по-скоро, за да променя нещо в нея. И не, не очаквам потупване по рамото за патриотизма. Знам, и че няма да го получа. Нихилизмът на българите, пряк резултат от липсата на СПРАВЕДЛИВОСТ, е твърде голям. Е, сега поне, след 2 години в чужбина, знам истинския размер на „вътрешния ни враг“… Силата на отрицателното мислене е огромна, но едно е сигурно: никой негативизъм не е вечен, просто защото негативизмът значи смърт.

- 01-05-2011|Гост

Тая статия е типичното творение на българския интелектуалец. Готов съм да се подпиша под всичко онова, за което не била думата и в което авторът не се е задълбочавал. Всичко, за което е думата, е наивно, патетично и откровено глупаво. Аз съм но 40 и никога не ме е вълнувала дилемата комунизъм-антикомунизъм (някои мои приятели ги вълнумаше, ама те са от хората, които нито ние, поколението, нито пък животът взе насериозно), никога не съм слушал скришно сръбско (аз слушам траш-метъл, ама хората които го слушаха никога не са се крили, а и сега си го слушат и не харесват българската чалга). Вярно, това са дреболии, ама по-сериозните и абстрактни изводи, които изискват и повече наблюдателност, и повече мозък, хич не си струва да ги коментирам.

А по въпроса за младежките времена, призванието и свободата да дезертираш от него бих препоръчал едно филмче

http://p2pbg. com/index. php? page=torrent- details&id=890016a14ad581b47d44c703889944b0ade7762 3 Не че има нещо общо със ситуацията в България, разбира се. Просто искам да покажа колко съм съгласен с автора в частта, където си е позволил да гледа без да ни занимава с размишленията си.

- 05-05-2011|Виктория Ершова - в старанието си да не бъда „дезертьор“, предлагам

Безкрайно се радвам на това, че прочетох тази статия и особено на дебата, породен от нея. Опасявам се, че моят коментар може да се окаже по-дълъг от самата статия, но се чувствам “призвана” да го напиша… ;)

Живея в САЩ от почти 16 години, бях на 18, когато заминах, и съм попътувала доста по света. Въпреки, че често се прибирам в България, бях започнала да оставам с впечатлението, че смислените интелектуални и духовни дискусии между българи относно българското общество почти не съществуват. Ситуацията започна да изглежда отчайваща, когато при последното ми посещение в БГ, на откритието на един филмов фестивал се запознах с мъж на около 27-28 години, който ми каза, че (прощавайте за израза) “България е едно море от лайна, в което царува чалгата и островът на духовността, интелектуалността, смисленността и т. н. все повече се стеснява, а тези останали на него само гледат как да се спасят в чужбина”!

Слава Богу, светът вече е малък и българското обществено пространство не се вписва само в рамките на географията. Доколкото мога да съдя за авторите на коментарите, поне една трета, да не е и повече живеят в чужбина. Самият факт, че тази дискусия се дължи на работата на човек, който живее в България (авторът) и на човек, който живее в чужбина (издателят), доказва, че дори тези, които живеят в чужбина, не винаги могат да са определят като “дезертьори”, а имат роля и значение в българското общество.

Вярвам, че промените започват от дебата, от разумния и трезв, но конструктивен разговор и живеещите в чужбина най-малкото могат да допринесат към него, та затова се включвам и аз.

България и българите навсякъде имат нужда от провокиращи размисъл писания, като тази статия, защото размисълът поражда дискусията. На циниците и тези, които критикуват нещо или някой без искрено желание да бъдат в услуга, просто защото им харесва да са критични или за да изглеждат по-умни, бих искала да кажа, че това не води до нищо по-добро, напротив – то е форма на агресия и едно от нещата, които според мен са характерен недостатък на българския манталитет, т. е. едно препятствие за истинска промяна в обществото.

Разбира се, да се живее в България е трудно и аз съм съпричастна към поривите на отчаяание, които се процеждат в тази дискусия. Но животът може да бъде труден навсякъде. В БГ вече много много хора могат да си позволят материалните облаги и заблуди на запада, не само мутрите или комунистичеката мафия. Така или иначе тези две прослойки на обществото ще си заминат и вече са почнали да си заминават.

Мили хора в България, читатели и коментатори по такива стойностни форуми – моля, не отстъпвайте от острова! Той рано или късно ще укрепне и ще се разрастне – просто друг начин няма, в това съм съгласна с някои от оптимистите по-горе. Негативните мисли са равностойни на отстъпване! Някои от попадналите в чужбина, както се вижда, се завръщат и децата им се раждат и в БГ. За други съдбата е по-силна от любовта или нуждата от родината и остават навън. За трети целият свят е тяхна родина. Аз може би съм от третите, но тая някаква надежда, че любовта и съдбата ще върнат живота ми към България някой ден, когато ще мога да и бъда най-полезна.

Междувременно вярвам, че дори само чрез положителните си мислите и надежди за България допринасям за промяна в общото съзнание на братята ми българи. А имам амбицията да допринеса и чрез изкуството си – надявам се да ми стигне волята за това. Някои от вас несъмнено ще ме нарекат наивна, неистинска, вятърничава, заблудена или друг по-цветущ термин от рода. Но аз също съм от следващото поколение и вярвам, че най-радикалната промяна се състои в това да промениш начина си на мислене.

Надявам се моето поколение да не се поддава на това да се чувства “изпързаляно”, защото има прекалено малко основателни доводи за това, а да се стреми да бъде “герой”. Според мен ние сме тези, които наистина трябва да се чувстват призвани – ние изживяхме хубавото от два свята, но независимо от възрастта, ако не успеем да намерим или отговорим на своето призвание, заслужаваме да бъдем наречени дезертьори.

Нека се замислим по шокиращо нов начин и се запитаме за възможността дали така наречената “реалност” не е всъщност нещо илюзорно, нещо породено от мисленето ни в “матрицата”, от това че възприемаме света и хората само като “сенки по стената на една пещера”, а не виждаме светлината, от която те всъщност са направени. Не че аз съм особено просветена в това да виждам винаги Истината, но мисля, че я виждам поне понякога… Нека всички се вгледаме дълбоко в душите си и се запитаме в какво наистина вярваме, Кой в действителност ни е пръкнал на сцената в пиесата живот – в Б-я или където и да било.

Прекалено отвлечено? Прекалено префърцунено? Бих искала да загатна, че когато се обърнем към Бог и следваме истинското си призвание на човешки същества – да търсим познание на Неговата същност – тогава светът ще започне да отразява красотата в нашите души. Ако следваме най-възвишените си ценности – само тогава можем да помогенем на Б-я и на света. Дано се намери истински лидер за България и божествено Вдъхновение да ни води напред!

Естествено въпросът за поколението на 40 годишните е важен, защото именно това поколение държи в настоящето потенциалната воля и възможност за промяна в развитието не само на България, но и на света като цяло. Доколкото мога да съдя от близките ми в България, които принадлежат към това поколение, наистина мисля, че има основание те да бъдат наречени “дезертьори”. Дали “дезертьорството” е само български проблем или непременно свързано с имиграция или живот в чужбина, също може да се спори.

По темата за демокрацията и дезертьорите мога да предложа един наистина много подходящ филм, който несъмнено поражда размисъл по въпроси много сходни на българската действителност… http://myperestroika. com/screenings/

(Вероятно живеещите в БГ могат да го намерят на някои пиратски сайт… Което ме кара да се разсмея на един парадокс – колко показателно е това, че някои неща в БГ могат да се намерят само по пиратски път, а колко иронично, че ви го препоръчвам в случая – но духовните придобивки поняга оправдават “пиратските” методи. ;) )

Е, спирам се вече! На тези, които ме удостоиха с търпението да прочетат дългите ми размишления, а също и на автора и на г-н Енев – благодаря!

- 05-05-2011|Златко

Мое е удоволствието – и задължението – да благодаря!

- 05-05-2011|Kiril Ivanov

Kak? Как се строи „град на хълма“?

Живея в България и не упреквам никого.

Всеки трябва да живее живота си.

Написаното ми харесва. Но ми липсва нещо.

Някакъв отговор. Не е задължително да съм съгласен. Важно е да съдържа идея.

Избираме свободно управниците. Пишем без страх. Има предпоставки да ни е по широко. Не около врата. А в душите. Ама нещо не достига.

- 05-05-2011|Виктория Ершова

Идеята, мисля, е, че трябва всеки един от нас първо да се вгледа в себе си и да си помисли какво не достига в собствената му личност, за да бъдете Душата му по-широка – независимо от това какви са другите хора около него или материалните му условия. Не се залъгвам, че имам всички отговори или всички отговори дори само за себе си. Пътят към познанието е дълъг и труден, но както казва една американска поговорка… „пътешествие от хиляда мили започва с първата стъпка.“ Съдейки от този форум, имам чувство, че първата стъпка в Б-я вече е на път. :) Нека я напривим Масова първа стъпка чрез примера си.

Нещо, което все още се опитвам да проумея и аз самата, е че дори в сърцата на онези дето ги интересува само чалгата, циците и пържолите също се крие Божествената искра. Зад човешкото сърце проблясва Божествената душа, ако искаме да я видим. Великите индийски йоги учат, че душите на всички хора са идеални, просто забулени от илюзиите на материалния свят, започващи от собствените ни човешки тела. Всеки от нас в крайна сметка трява да открие Бог в себе си, за да бъде истински щастлив. Ние всички Го търсим, независимо дали го осъзнаваме или не. Тези, които правят усилия да следват най-добрите устреми в себе си, са на прав път! ☺

- 08-05-2011|Christa Gutzeit - Каруцата е сложена пред коня

Статията критикува последиците. Аз бих поразчепкала причините. Благодарение на Ялта, Малта и всичките подобни споразумения това поколение нямаше избор. България беше оставена в лапите на сибирската мечка, от една страна защото няма природни ресурси, които да предизвикат вниманието на Запада за икономическо развитие, а от друга – защото е твърде малък пазар, просто не си струва масрафа …

- 09-05-2011|Боян Владимиров - Тъжно

Изобщо не е проблемът на България накакво си поколение-дезертьор -- това на 40-годишните, ако добре съм разбрал идеята на Иво. Прав е донякъде Гост (01-05-2011 01:18:58) дето пише, че „тая статия е типичното творение“, само че не на българския интелектуалец, а на български журналист, което по-често не съвпада като понятие. Та, ставаше дума май за вината или пропуските и недостатъците на едно поколение. Лесно е да се каже, че цялата вина е на 40-годишните. Аз съм на (почти)50, от 20г. живея „извън“ и като стане дума за вина, за положението в България и подобни въпроси, идват ми наум цяла поредица от пословици и авторски премъдрости, които, подредени в определена последователност, водят до доста тъжни изводи, бих казал до една доста песимистична теория (ще ме прощава Иван Хаджийски) за българския народ.

Накратко:

1/ Прост народ -- слаба държава. Пита се по обратен ред : каква е държавата ни в момента (ако приемем че я има) и какъв, следователно, е народът?

2/ Ако от всяко дърво свирка не става, става ли от всеки народ държава? Примери в обратен смисъл – бол. А пък ако повярваме на бай Пенчо, то ние въобще „не сме народ, а … “? (Въпрос към ученици от средния курс. Ако се не знае отговора -- „лошо е преподавано“ или лошо учено!

3/ „Свестните у нас ги считат за луди“. Въпрос: за кое време се отнася твърдението? Втори въпрос, риторичен : могат ли нечестните да построят държава и ако да, каква ще е тя?

4/ Във всяко стадо има черни овци. Въпросът е : какво е съотношението им към белите такива?

5/ Може ли един народ да е много „готин“, ама все калпави правителства (които той си избира или търпи) да го управляват? Дали не е правителството огледална проекция на народа си?

Прочее, хубаво е да се чете Ортега и брат му – ама не е хубаво да се спира по средата четенето, както навремето е направил вожда и учителя на българския народ, като стигнал до фразата, че „един призрак бродел из Европа“ и тръгнал да го търси. Всъщност, спокойно може и да се пропусне „Бунтът на масите“, писан от същия Ортега -- и без него е пределно ясно, че не може „островчето на интелектуалците да погълне морето от лайна“ – с позволение на писалата по-горе Виктория Ершова.

Как и от къде би могло нещастното поколение, наречено дезертьорско, да вземе сила и морал, та да изтегли от блатото разбрицаната каруца на родната ни обрулена държава? Този елементарен въпрос очевидно не си го задава авторът на статията, понеже целта му явно е друга – да ни съобщи, че е прочел една книжка и че тя му навяла нЕкои съображения, сред които и един виц.

А ако е въпрос за вицове, то най-тъжният по темата от тях е следният:

Малко след 10-ти ноември двама шопи си говорят. Единият казва „Е, сега вече ще направим от България Швейцария“. А другият отвръща „Ама от къде ще вземем толкова швейцарци“?

Мисля, че е достатъчно и че както авторът (Иво Христов), така и издателят (Златко) могат да си направят отвод и да се посветят на други неща, вместо да ни подхвърлят подобна слабокалорична храна за размисъл.

- 09-05-2011|Kiril Ivanov

Има поколение дезертьор. То е активното поколение, което допуска покварата и се възползва от нея за постигане на цели.

Покваряващ фактор

СТРАХ

Страхливи политици.

Обещанията се заместват с активна дейност по осигуряването на оставане в политиката като средство за лично облагодетелстване и стандарт.

Активната дейност е покваряване на електората, спонсорите, медиите и не на последно място по-младите мераклии за място в политиката.

По-горното неминуемо води до релативизъм в ценностната система, а от там до покваряване на властите.

Това кара активното поколение, което има цели и нужди като образование, професионална реализация, дом, семейство, стандарт, които трябва да се случат СЕГА, да си затваря очите и да приема поднесеното като „нормалност” и от своя страна да репродуцира „нормалността” в широта и дълбочина и за жалост сред децата.

Така се инфектират учебните заведения и обикновеният живот и всекидневие.

Примери.

За жалост многобройни и видими където и да погледнеш.

Решение.

Да се говори за това. Конкретно, с имена. Да не се спира.

Непрекъснато.

В противен случай ще се появи отчаяното поколение.

А това понякога е страшно.

- 09-05-2011|Златко Ангелов - Изолацията

Мислел съм си, че ако всички българи се преселят временно --едно поколение, да речем--в Европа и след това се върнат в Бг, държавата ще може да започне на чисто. Уви, виждам, че дори и извън Бг, повечето наши хора не си отварят очите какво е света и накъде върви. Онова, което обединява всички коментари--и положителните, и отрицателните--е липсата на ГЛЕДНА ТОЧКА. С много малки изключения, не става ясно от какви позиции коментиращият си дава мнението. Затова то увисва самотно и неубедително. Авторите, които имат гледна точка НИ СВЪРЗВАТ СЪС СВЕТА. Иво Христов също няма гледна точка и затова темата за дезертяорството само ни изолира от красивия свят.

- 21-05-2011|Иван Митев - За преходът в Р. България

За преходът в Р. България

Проблемът при 22-те години преход към пазарна икономика е, че живеем при наличие на ненужна държавна финансова грешка.

При продължаване на нейното съществуване, всяко правителство колкото повече работи – толкова по-лоши управленски резултати постига.

[Същността на катастрофалната държавна финансова грешка е, че при условия с ползване на „Незлатни пари“ се управлява по начин от време със „Златни пари“.

Запазването на стария (от времето със „Златни пари“) начин на държавно финансово управление при нови условия с „Незлатни пари“ развива икономически и социални диспропорции и (за достатъчно време) винаги води до криза.]

Заради тази управленска неразвитост – българските правителства са с държавен бюджет с налични ненужни завишени държавни разходи и ограничени бюджетни приходи.

Именно наличието на тази (доскоро неизвестна) държавна управленска „Грешка на Джон Лоу“ е особено важната причина за днешната криза.

При условия на „Незлатни пари”, за пълноценно обществено развитие е необходимо да се прилага усъвършенствано (спрямо време със „Златни пари”) държавно финансово управление с „Модел Ресурси М”.

Балада за GH

Автор: Красимир Дамянов

От: eldiariodeunamariposa@yahoo. es

До: MariaDicaprio@gmail. us

Относно: 1984

Прикачен файл: БАЛАДА ЗА ГЕОРГ ХЕНИХ 2.

„Скъпи Краси! Седя на немско кресло в немския дом на немския ми татко и гледам през прозореца тази немска панорама с моята българска душа, в която, както знаеш, скитат убийци, мърморейки си мръсни думички. Докато ти вчера остана да седиш в „Прага“ с милият ти Млади, мен ми се белеше кожата на същата тази душа на аерогарата: ад, без компания. В самолета измислих едно стихотворение, започваше така: мили Боже, мили Боже. И продължаваше: Боже господи, о, Боже мой, мой Боже, Боже, Боже… Help me, help me, help. После, малко преди да се насера от страх, самолетът се разби на Берлинското летище и аз се възвисих, осран до ушите, при Боже мой (наближава Великден все пак). После изпих във влака сто бири, а като пристигнах тук, още сто, но това нищо не промени: светът си остана гаден, гнусен и подмолен и понеже бях осран – аз допълнително го доосмърдях. Цяла Германия смърди на моите лайна сега. След седмица съм в Лай?… Лай?… Лайпциг! Ще осмърдя и него. Но първо Цаист, където жена ми си е намерила жених – съседът от долния етаж!

Ще изпълня твоята поръчка (Какво ли му бях поръчал? Шедьовър?) Искам да напиша новела, която да разтърси света, но не мога. Искам да пробия Симплонски тунел и не успявам. Искам да обера швейцарска банка, но в Източна Германия няма! Седя като глупак, слушайки монолога на фалуса си. Копнея за диалог с него. Ако беше достатъчно дълъг, сигурно щяхме да си приказваме на френски…

Напиши „Война и мир“, Красимире, Девета симфония, ако не – емигрирай в Африка на луната или в гъза на географията, но не забравяй, че си писател. Иначе, бъди здрав, хубав и дебел сценарист! Виктор.“

HALBERSTADT, пишеше отзад на картичката, Fishmarkt mit Dom und St. Marin.

Нямаше сергии с риба, виждаха се само две готически църкви една зад друга, пуст площад, а на преден план двутактов автомобил Вартбург. Същият, какъвто щеше да ми остави след смъртта си Лице на убиец, тъст ми. Значи, догодина. Не, не бе писана в трезво състояние. Готов бях да се обзаложа.

Какво ли преживяваше „милият“ ми приятел в „милата“ си Германия?

3.

– Заповядай, ще трябва да изчакаш малко или ако предпочиташ, седни да обядваш с нас – прие ме неочаквано сърдечно известният режисьор. По типично несъобразителния си начин бях позвънил на вратата на ателието му по обяд.

– Трябва да те предупредя, обаче – въведе ме в хола той, – че с Люба сме на диета и няма нищо друго на масата освен ангелска чорба.

Имаше млада красива съпруга и възрастна майка с благородно излъчване. Такава, каквато щеше да стане и моята след тридесет години. Най-странното е, че им говореше със същия меден глас, който помнех от радиотеатъра за младия слушател, когато беше още само артист и всяка неделя в девет часа се излежавах в леглото в очакване на новата радиопиеса.

– Прочетох сценария ти – каза Иван Андонов с гласа на главния герой от „Властелин на света“ след като приключи с ангелската чорба (зеленчукова супа без нищо: нито олио, нито дори сол, само отвара). А аз извадих бележника си. – Но киното си има свои закони, вече очаквах да чуя, спомняйки си за Бонзо и за Гани, ала за моя изненада той продължи: – Има драматургия в него, и то добра, бих казал на световно ниво, но само наполовина. Разбираш ли какво искам да кажа?

– Не. Не разбирам.

– Хората не говорят така.

– А как говорят? – отвърнах малко рязко, вече засегнат и аз.

– Не знам, като бивш артист аз знам само как не трябва да говорят. Има неща непроизносими на екрана. Като „никаквица“, да речем, а го е написал един голям наш сценарист. Гледал ли си „Вилна зона“?…

– Значи не ви харесва как говорят героите ми – прекъснах го аз. Очаквах, че всеки момент от някое чекмедже ще измъкне ситно изписани страници на ръка.

– Не съм казал такова нещо – засмя се обезкуражаващо той. – Извинявай, но аз не обичам да измислям. Ако ми харесваше, щеше ли да ми трябваш ти? За разлика от много мои колеги, чистосърдечно си го признавам. Измисляй ти. И забрави, моля ти се, че е кино: как било осветено лицето му, кое се вижда в кадър и кое не. Не се бъркай в работата на другите! Изчисти и диалога от междуметия и възклицания, изпълнителите сами ще ти набутат толкова, че свитки ще ти излязат! Изобщо, не мисли за подправките, а за основната манджа…

– Каква чорба беше – казах ехидно, – ангелска? Мога ли да си запиша рецептата?

– С удоволствие, но в киното не съм на диета – усмихна се той. – Напротив, минавам за разточителен кулинар. А и сценарият ти е дяволски. Впрочем, той, дяволът де, Арсен, чука ли го, или не?

– Кого?

– Твоят Иван. Не се разбира…

– За какъв дявол трябва да се знае? – намръщих се.

Имаше предвид главния герой от сценария. За времето си това беше революционна сцена. Или поне така си въобразявах. Дълго бях мислил и накрая бях стигнал до идеята да превърна дефекта в ефект. „Ела, ела да ти изтрия гърба, казваше лукаво в новелата откъм банята Арсен (да, бях увековечил някогашния фотограф от моста!). „Добре, докато Ема спи“, отговаряше Иван, опънал ластичния харпун в коридора. Как обаче щеше да стане на кино, наистина не знаех. По лицето на другия Иван, този сега, се беше изписала неочаквана тревога.

– Аз ще ти кажа за какъв – започна да крачи из ателието той. – Чука го! – повиши глас със злост, гласът вече на Филип от Дон Карлос на Шилер. – Лукавият не-про-ща-ва! Запомни това. Веднъж поне да го наебат тоя Иван! Тоя шибан български наивник на средна възраст, тоя среден гласоподавател, тоя поплювко дето се оставя да го манипулират в парламента, службата, на улицата, дето… – заклати глава той и заканително заръмжа, но не довърши, на вратата се позвъни. Влезе жена му от коридора с голям отворен плик.

– Какво има? – попита леко раздразнен той.

– Поздравителният адрес!

– Е, слава богу, наканиха се – смени тона той.

Люба отвори плика и започна да чете.

– Дъра-бъра! Остави, не занимавай момчето с глупости… обърна се любезно към нея домакинът. – И от кого е подписан, пише ли?

– От секретаря на съюза.

– Не от министъра?

В стаята стана тихо.

– Дори не и от председателя?!…

– Безпокоя се, че не.

Той затвори очи. Мълча така известно време.

– Това е отмъщение за „Дами канят“ – каза след малко глухо, вече с гласа на Федя Протасов от „Живият труп“.

– Аз ти го казах – въздъхна жена му, – казах ли ти го!

– Не ме гледай така! – неочаквано изрева Иван Андонов към мен. – Сега разбра ли защо трябва да бъде наебан? Не? Още ли не разбираш? Е, когато станеш на петдесет години, отидеш на петдесет фестивала и спечелиш петдесет награди за страната си и българското кино и ти изпратят за рождения ден една хартийка дето не става и за клозета… – направи драматическа пауза той, – тогава ще разбереш защо!…

5.

В началото на лятото ръководството на Съюзa на писателите свика кабинета на младите на семинар в станцията в Дружба. Срещата беше посветена на патриотизма и историческото минало.

– Защо бе, колеги, сме губили толкова войни! – задаваха от глупави по глупави въпроси, особено един от най-младите от участниците, противен и с говорен дефект, едва ли не разплакан, та ми се щеше да потъна в земята от срам. От друга страна нали бях учил в школата за запасни офицери, че нямаме загубена битка от българска страна последните сто години, как ставаха тогава тия национални катастрофи? Отляво и отдясно вече подрънкваха оръжия, водеха се разгорещени спорове за граници и минало величие, останах изумен от леснината, с която присъстващите се разпалиха (не всички, по умните се бяха спасили на плажа).

Уви, вечерите ни не бяха по-мъдри от следобедите. Тостове за родината, крясъци „България на три морета!“ (личните ми предпочитания бяха по-скоро към Северна Добруджа и делтата на река Дунав, но кой да ме пита) общо взето ме оставяха безразличен. Но не и многото вино, докарано направо от избата на окръжния комитет на партията в бившия дворец в Евксиноград… Бе достатъчно силно, за да започна скоро да виждам във всяка една от по-хубавичките гостенки нещо повече от посредствени поетеси. Особено една смугла и гривеста татарка или калмицка, сякаш изпратена точно за срещата, за да ни напомни произхода (една от теориите е, че българите сме дошли от степите). Бе седяла в автобуса на връщане от литературното четене в някакъв културен център в града и нещо – свенливата усмивка, случайните докосвания, стиховете, които чете, а по-късно всичко у нея след един определен момент, дори силното неразположение и неочаквания главобол, бе почнало да ми се струва знак свише…

Изпратих я криво ляво до стаята – беше на първия етаж – изгарящ от желание, но все още недостатъчно пиян, но после, много по-късно, останал сам срещу оцъклената от възбуда вълча луна, когато гостите на групички си тръгнаха по стаите с бутилки и чаши в ръце, запълзях по дирите ѝ, залитайки, броейки балконските врати.

Подминах първата, втората, третата, на четвъртата се препънах в късо подрязана роза, която разпра панталона, а на петата, според всички изчисления – тази на казачката, с лек подскок се улових за терасата над мен и се прехвърлих през парапета.

6.

В стаята беше тихо. Куманката едва се различаваше на лунната светлина и леко припукваше с устни, но дори и това леко пукване с върха им, сякаш изпращаше въздушни целувки в степта, както и силният мирис на конска пот (възможно ли беше да е толкова неразположена?) не успяха да ме откажат от което си бях наумил, дори още повече ме възбудиха. Съблякох мълниеносно дрехите си, преди това предвидливо откачих ключовете си да не тракат от гайката на панталона, сложих ги на нощното шкафче между конските сбруи, нагайката, кремчетата тоалетно мляко от кумис (представях си ги в ясно в тъмното) и съвсем гол бързо се метнах в чуждото легло. Не се реших веднага да се напъхам под чаршафа ѝ (от вратата за краката, както се казва), а полежах до нея и с трепереща ръка я докоснах колкото можах по-нежно първо по косите… Мисля, че това ме спаси. Момичето промълви нещо в съня си, може би ме усети, извърна се с гръб към мен, а аз моментално запулсирах като вена от слабините на чистокръвен арабски жребец. И тъкмо се готвех да направя нещо такова – да изпръхтя или да започна да ровя с копита, (Диляра! – шептях забравени имена – Диляра!“), когато пръстите ми се заровиха в ново, съвсем не на мястото си окосмяване.

Господи, боже мой, спомних си стихотворението на Виктор.

Боже мой, боже мой, хленчех. Help me, help me, help!…

Поетесата имаше косми по лицето си! Беше с брада и мустаци!

Наистина не кой знае какви, по-малко от тези на най-големия ни национален поет, първият, за когото се сетих, но и значително повече от на друг, също национален, граничещ с национализъм в творчеството си поет, спорен от гледна точка на господстващата критика, за когото бе ставало дума на семинара…

Изтрезнях моментално. Навлякох каквото можах, а бравата изщрака в гърба ми като затвор на карабина.

7.

Събудих се рано, с песента на славеите, в друга стая. Не с брадатата казачка, а с няколко небръснати литератора около мен, натъркаляни по земята. Надигнах се и се измъкнах на терасата. Майко мила! Имах чувството, че времето се е свило и се събуждам преди десет години след гуляй в барака на Аспаруховия мост, когато за пръв път видях във Варна да плават параходи в небето. Столове, прекатурено нощно шкафче с чекмедже, отхвръкнало на тенискорта при летежа си, счупени клони и части от женско бельо се въргаляха долу, бутилки – потрошени и здрави – хаос!

Мислех, че ще ни арестуват, очаквах да видя на паркинга зад станцията синята мигаща светлина на патрулката, зеления тромав силует на пикапа от Отрезвителното, строени милиционери с палки. Но не, беше тихо, по-спокойно и тихо отколкото на почивка! В столовата закусваха първия секретар на съюза на писателите с няколко души от свитата си, чакаха председателя с добермана му да се появи и се усмихваха ласкаво на влизащите вместо да ругаят намръщено. Един по един участниците от вчерашното пиене влизаха под одобрителните им погледи. Какво ставаше? Още ли не бях се събудил? За подобно „готино“ прекарване някога с повреждане на имущество, вдигане шум след полунощ на обществено място и сбивания по времето на студентския празник или на бригада щеше да има изключвания, четене на заповеди и порицания пред строя като в казармата, но не се случи нищо подобно. Секретарят и неговите хора добродушно коментираха с управителя подвизите ни от вечерта по начин, който не оставяше място за съмнение: симпатизираха ни! И те, милите, бяха минали по същия изпитан път, и те някога бяха били луди млади. Още помнеха зад кой храст бяха повръщали и зад кой натискали колежките, къде бяха изгубили девствеността си и къде идеалите си! Е, толкова далече не желаеха да се връщат във времето! Какво тук значеха няколко счупени стола и бутилки? Бяхме достойна смяна, биваше си ни. „И по бавно се развращавайте“, спомних си с отчаяние класика. Нима беше познал? Нима бях почнал? Искаше да ме предпази или подиграе гениалният стар пръч с козето лице!

Последен влезе млад пъстроок момък с брада. Взираше се изпитателно в лицата на гостите и въртеше многозначително на пръста си връзка ключове с добре познат медальон от зъб на акула. Моят.

8.

Виктор пристигна с германката и детето през юли като топъл шеметен дъжд в сухото лято, като изкупление след оргия. Зарадвах се, макар и обстановката в къщи да беше натегната: тъща ми си беше дошла от Братислава и имахме сериозен спор около гледането на лозето. Така че, когато приятелят ми пристигна, още копаеше на вилата и настанихме гостите в спалнята на родителите на Сандра.

Ингрид беше симпатична, но ми се стори съвсем обикновена за развинтеното въображение на нашия приятел. „Не можеш да си представиш какво гадже беше – прошепна ми насаме той, сякаш оправдавайки се, – нооня идиот я спуква от работа, виж как се е изоставила!“ Имаше предвид мъжът, с когото жена му живееше в Цаист. Говореше много смешен български. Ела да те напръцкам казваше на дъщеря си (Let me give you a little fart!, вместо „spray you“) с дезодоранта, и бъркаше „краставица“ с „красавица“, които в интерес на истината, звучат доста сходно на български. Използвах суматохата, че децата се заиграха, а Сандра и Ингрид разговаряха на балкона, и влязох при Виктор в спалнята.

Той вадеше грижливо дрехите си от куфара и ги нареждаше на масата. Спомних си, че беше зодия дева, като баща ми: всяко нещо на мястото си и място за всяко нещо. Най-накрая измъкна старо пожълтяло книжле и го постави внимателно най-отгоре. На корицата имаше доста нескопосно нарисувана цигулка и с грозен прав шрифт пишеше: „История на лютиерството в България.“

– Какво означава? – полюбопитствах.

– Изкуството за правене на цигулки, Красимире! –каза важно той.

Звучеше безобидно. Предишния път бе дошъл за фестивала и си бе тръгнал с посинено око. На по-предишния пък се беше събудил в циганския квартал, в семейство на виден прекупвач на редки метали. Цялата фамилия била със златни зъби, даже и бебето… Трябваше да си отварям добре очите ако не исках изненади.

– Нещо по история на музиката ли са ти поръчали? Кой ако не е тайна?

Той вдигна нагоре чепатия си, с изгризан до кръв нокът пръст.

– Комитета за Култура? – учудих се.

– От още по-висша станция…

– Държавният съвет?!

– Бог – скромно каза той.

Гледаше по същия начин през очилата, както когато ми каза, че е удушил дъщеричката ни.

– Аха – влязох в тон. – И какво ти поръча старата цинична свиня, репортаж?

– Виола.

– Да гамба или д’аморе?

– Правиш ли разлика, Красимире? – завъртя иронично очи той и се засмя.

– Не – признах си чистосърдечно и се разсмях и аз, – чувал съм го от Алекс.

– Алекс е конгениален музикант, но и той не разбира от инструменти. Копеле шибано такова! – захлопна куфара той. – Затова те обичам, защото си вреш носа навсякъде. Нося ти страшна история!… Велика!… Изгарям от нетърпение да ти я разкажа!

– Предпочитам да я прочета – погледнах го с подозрение. – Написал ли си я?

– Не естествено – разтвори ръце той, – остава ли време от пиене!

– Не я разказвай тогава, ще я урочасаш.

И го поканих да се поразходим до морето.

9.

– За какво се разправя?

– За един старец, когото познавах. Майстор на цигулки. Като много малък свирех на най-малката цигулка в света.

Имало три четвърти, половинки, четвъртинки. Но осминка, на която да можело да се свири – не. И майсторът я направил. За него. Наричал го цар. Цар Виктор. По името на италианския крал, на чието коронясване като млад музикант бил свирил. Как и кога е попаднал в България вече не помнел, но вероятно с онези чешки ентусиасти – учени, преподаватели, музиканти и художници, които, привлечени от панславянската идея, се отправили към новосъздадената българска държава в края на деветнайсети и началото на двайсети век.

Георг Хених бил един от тях. Овдовял, оскотял, превит на две от болест на Бехтерев, изоставен от учениците си, на които предал потомствения си занаят, лютиерството – живеел в началото на петдесетте до тях на улица Волов, пряка на Искър, в страшна мизерия. Бил познат на баща му от времето, когато постъпил в Операта

– Аха – казах, – И книжката?

– Свих я от Народната библиотека.

Бяхме стигнали римските терми. До къщата с плета от дяволски нокът, чийто мирис някога бе ме карал да се губя в квартала. Ухаеше и сега, но по-слабо, храстът бе вече попрецъфтял. А отсреща до термите се издигаше църквата, на чиято стена видях онова невероятно арменско лице.

– Споменат е разбира се в нея старецът. Но между другото. Като основатели са посочени двамата му ученици.

Същите, които го изпратили да умре в старчески дом и искали да му свият инструментите. Живи били и досега, горе-долу на възрастта на баща му. Този нещастник, който отровил живота на майка ми и избягал в Германия! Но преди това ѝ построил, разбира се, бюфет. Били толкова бедни, че не можели да си купят. Направил го, за да ѝ затвори устата. В ателието на стареца… Същия тоя бюфет, който съм бил виждал у тях в кухнята.

– Музикантът построи бюфет! Ти представяш ли си? – презрително се изсмя той и махна с ръка над главата си. – Геният на тромпета – домашна мебел! Софийският Дизи Гилеспи – долап! Човекът, който транспонира Полетът на бръмбара от Римски-Корсаков за тромпет – кухненски шкаф!… Напомня ми малко на теб.

– Е и какво лошо има?

– Нищо, и ти можеш всичко. Понякога се питам това ли е човекът, който написа „Сол“.

– Не ми разказвай повече, а го напиши!

„Ай, Марин, майстор Марин, не добро прави бюфет. Музикант прави музика, дърводелец прави бюфет!“ Старецът не можел да си намери място от огорчение, но вече му бил обещал инструментите и ателието. Всеки ден сенките от миналото го спохождали да питат какъв е тоя странен инструмент, орган ли строи младият непознат мъж с огнен поглед и издута вена на челото до късно през нощта, а леля Берта си мислела, че ходи при любовницата. Малкият Виктор искал д го научи да разговарям с тях на странния си език, но той кимал недоволно с глава и скоро започнал да майстори инструмент с необикновена форма – нито цигулка, нито виолончело. Всеки ден се молели на дървото и се вслушвали в звуците му…

10.

Стигнахме най-близкия плаж, южния, който е залепен до пристанището и по тази причина- най-замърсен; тръгнахме по пясъка, минаваше полунощ, вървяхме боси със сандали в ръце, подритвайки кутии от кока кола, внимавайки да не стъпим на стъкло или счупена мида. Предавахме си внимателно в тъмното бутилката от ръка в ръка, вятърът развяваше косите ни.

– Имаш ли представа колко трябва да отлежи едно дърво, за да се направи от него челната страна на цигулка? – Очите му светеха в тъмното зад очилата. – Според теб колко?

– Не знам. Три години? Колко?

Възбудата му се предаваше и на мен.

– Три?! Двайсет, тридесет по три! Сто години, Красимире! Парчета скъпоценна дървесина, които се предават от баща на син, от син на внук, от внук на правнук…

Всички части на инструмента, на истинския инструмент, се правели от различно дърво, дошло от различни части на Европа, на света понякога. Старецът ги съхранявал грижливо увити в плат. И ги показвал единствено на него, дори не и на баща му, когото много обичал и ценял като музикант, но бил огорчен от упорството му… Там, където била къщата му на Волов, сега имало блок, щял да ме заведе да ми покаже мястото. Георг Хених (между другото, името идвало от немското König, горски цар, елф, сещал ли съм се за какво става дума?) държал приземния етаж. Над него живеел един простак, някакъв районен инспектор по нещо си, и той на тясно и със зло куче, от което така го било страх, когато носел на стареца млякото, което майка му пращала. Онзи искал да му вземе работилницата. Веднъж…

– Вики…Спри! Не ми го разказвай… Не искам да слушам повече! – казах.

…Веднъж го намерили увит в парцали, да плаче свит в стаята си, кучето му било разкъсало крака, та сега си мислел, че е имал късмет, защото ако беше ръката, ако била сухата му кокалеста ръка с фини, макар и изкривени от артрита пръсти, нямало да я направи, никога нямало да я видя… Виолата!

– Моля те! Отивам до тоалетната… Спри! – извиках и хукнах към ниската пристройка, преди съблекалните. Не лъжех: от изпитото евтино вино, нощния хлад ли, напрежението, което ми предаваше откакто беше пристигнал, наистина страшно ме сви корема, но той не спря, продължи да ме следва като хипнотизиран, и когато влязох вътре и подпрях вратата с ръка и разкопчах колана си с другата, продължи да говори, от онази страна на вратата, без да спира, без да си дава сметка за идиотската ситуация, в която се намирахме, колкото иначе да беше подреден и гнуслив.

А от мен се изсипа цялата смрад, всичкото зловоние на изминалата седмица, цялата мърсотия, насъбрана през лятото и идиотското прекарване на станцията на писателите, от дните на безделие, караниците със Сандра, с тъща ми, с учителката в детската градина, вечното нямане на пари, мъчителния невървеж след трите месеца работа по сценария, където всяка дума, всеки ред ми се струваха ту гениални, ту безсмислени и тъпи. Беше около един и половина през нощта, аз отвътре в най-мръсния нужник зад отсамната страна на желязната завеса, той отвън, на пясъка, почти крещейки, за да го чувам, когато за втори път в продължение на две седмици си изгубих ключовете (този път ги изтървах направо с колана в дупката), докато клечах и слушах най чистата история, която някой от нашето поколение е създал, на възможно най-мръсното място! Пред клозет на варненския южен градски плаж от средата на осемдесетте години на миналия век сред гларусите, захвърлените бутилки, презервативите, загубените стотинки и забравените огризки, опиканите стари вестници. Първо там и после, докато вървяхме обратно към къщи, докато се карахме и обвинявахме взаимно за ключовете и безнадеждно хвърляхме камъчета по прозорците да ни отворят…

Не помня как влязохме, нито кой ни отключи, нито кога заспах – бях още като замаян, а той повече от мен – но вече успокоен, имах усещането, че приятелят ми се е пръснал. На сутринта му дадох ериката, която купих от сестрата на капитан Георги Георгиев, закарах ги на лозето с автобуса – него, жена му и детето, и го оставих. Сякаш предчувствах, че ще напише най-хубавото нещо написано на български, което ще обиколи света както предишния собственик на машината – земното кълбо с яхтата си, преди да се върне и го заколят като агне в Одеса. Щастливи години!

11.

„Той пише, все пише! – оплака ми се шепнешком Ингрид, когато на третия ден се качихме при тях. Ами „напръцкай“ го де, че да спре, искаше ми се да ѝ кажа. Ала не, „чатка“ ли „чатка нашият“ на машината! Отслабнал и сякаш по-блед от преди, работел на сянка под терасата, не слизал на плажа с тях, почти не се хранел според нея. „Не мога да я трая! – призна ми на свой ред и той. – Ужас, иска да спи с мен, обичала ме била!“ Последното, реплика от пиянския монолог на един фотограф от агенцията, който биеше и гонеше жена си, но тя винаги се връщаше при него, не ми звучеше никак подходящо за лятна ваканция. Падането на Никол от терасата един от следобедите го изведе за кратко от унеса му, аз мигом долетях на лозето след болницата, слава богу нямаше ѝ нищо и пихме настръхнали в топлата привечер, но в крайна сметка не се спря, докато не свърши. После слезе на плажа и спа непробудно цял ден и изгоря на мехури, летя с парашут, теглен от лодка, за което плати цяло състояние, игра на рулетка и загуби останалите си пари, сби се два пъти и си поряза ръката на лозето, крещя ужасен, че кръвта му изтича в земята, не можейки да откъсне поглед от пръста си, а вечерите си прекарваше на станцията на писателите или на журналистите с Ингрид и дъщеря си, която заспиваше в скута на майка си.

Беше написал сто и тридесет страници на един дъх. Това, което в общи линии представлява цялата Балада днес. За седмица прави по двайсетина на ден. Стори ми се прекалено за качествен текст, но не посмях да поискам да му хвърля едно око тогава. Доколкото го познавах, трябваше да чакам сам да ми предложи, небрежно, с известно самосъжаление, ей така, да съм видел просто дали си струва. Сам бях стигал до осем страници, но от тези осем рядко оставаха повече от три. Все пак любопитен бях какво е написал. Най-сетне, когато свърши парите, кротна. Остана в тихо примирение на вилата, умълчан, загледан в опадалите по земята листа, охлювите, впечатляваха го рогата им. Напомняха му фантасмагоричните същества на Йеронимус Бош, които един ден щях да видя в музея Прадо.

Същата нощ се бяхме качили със Сандра на вилата и останахме да спим при тях. Бях донесъл нещо за пиене и късно през нощта, когато децата заспаха, се качихме на терасата, за да не ги будим с гласовете си. Не ни се спеше, небето беше обсипано със звезди. Вилата още нямаше горен етаж, „тераса“ наричахме бетонната плоча, която отляхме на ръка някога с тъста ми и неколцина негови приятели, все пияници и капитани като него, служеща за покрив на двете стаички, в които Виктор и семейството му се беше настанило. Ингрид и той в „гостната“, която беше и кухня, и спалня, на единственото двойно легло, малката – в тясното помещение предвидено за баня, празно и още само на мазилка, където едва се събираше старо походно легло. Плочата беше още топла, лежахме по гръб и гледахме в небето, разказах им за чувството, което изпитах веднъж, когато се събудих, че съм надвесен над него.

– Хайде да им попеем! – неочаквано каза той, както лежахме, и се надигна.

– Какво да им изпеем? – обърна се на немски към жена си.

– Wenn alle Brünnlein fließen – тихо каза тя и приседна до него, подгънала колене на една страна.

– Какво означава?

– Докато всички изворчета бликат. Или кладенчета. Народна песничка.

И те запяха. Първо тя, после той, после заедно. Ето думите:

Докато всички кладенчета бликат,

Пий жадно, с длан!

Не смея ли любимата си да повикам-

Знак ще ѝ дам!

С очи ще ѝ намигна,

Ще я докосна с крак.

О, само в стаичката ми да влезе,

и моя ще е пак!

От винцето поруменяла

Тя има алени страни,

Мома красива като нея няма

Под слънчевите висини!

Никога нямаше да забравя гласовете им!

Съвсем простичка песничка. Тя ли е?

Нямаше си дори припев, просто се повтаряха последните два реда, краят на третия и четвъртия, но и с тях и без тях, с онова радостно възторжено подвикване – „Ю-ху!“ – щеше да е най-красивият дует под открито небе, цялото посипано със звезди, който и аз, и Сандра, и тихите прашни мушмули в югозападния ъгъл на лозето, и сенките на асмите, и щурчетата, скрити в смокинята при клозета на двора – макар че живее ли и едно лято едно щурче? – щяхме да помним с години.

Пееха така, сякаш времето беше спряло. Сякаш никога не бяха се разделяли, никога не бяха говорили лошо един за друг, не бяха се обиждали, мразили, плакали, изневерявали, терзали, стенели от обида, фучали от ярост, ставали родители, остарявали с години. Както тогава – току-що запознали се в театъра в Цаист, спали за пръв път заедно, задъхани на пода в гримьорната, както в стаичката от песничката, чийто текст съвсем наскоро издирих в Интернет. Комбинирах съвсем наслуки думи на немски като вода, река, тека, кладенче, изворче, щастие, младост…

12.

Месец по-късно след заминаването им, лятото свърши внезапно и страшно. На 30 август в 18 часа и пет минути на паркинга на летището във Варна избухна самоделно взривно устройство. Половин час преди това друга бомба бе взривена на гарата в Пловдив. Бяха ранени много хора, имаше и загинали, но и за двете щяхме да научим по безжичния телефон на мълвата едва на другия ден, както и това, че са дело на български турци. Щях да го чуя и в емисиите на Свободна Европа или ББС Лондон, ако бях слушал четенето на книгата на Оруел, нещо от което демонстративно се бях отказал, докато истинският брой на жертвите щеше да стане ясен след повече от седем години: четирима загинали и общо петдесет и един ранени. Малко повече подробности тогава узнах от приятеля си в издателството, бившият офицер в МВР и завеждащ отдел проза, с когото се бяхме сприятелили дотолкова, че ми бе дал да прочета Фашизмът предишната година. Книгата, иззета от книжарниците поради недвусмислени сравнения с политиката на режима, която взриви съзнанието ми, не по-малко от турските бомби. А само няколко дни след това на път за София (най-сетне художествения съвет бе свикан, летните кинофестивали свършили и поканените критици – завърнали се по родните си гнезда), успях да видя и обгорените от взрива цветарници от мушелкалк пред аерогарата.

Изпитвах смесени чувства.

От една страна, тъмната, стихийна страна от характера ми на човек, бил на ръба на изключването в първия курс на гимназията заради правене на бомбички, една от които за малко не откъсна пръсти на съученик, ликуваше подобно на Алекс по време на земетресението от седемдесет и седма: най-сетне нещо се случи, нещо неимоверно! Наши сънародници, от най обезправените низини, – някои от тях дори не знаеха български, бяха им отнели училищата, контролът върху единствените два вестника на езика им беше пълен, интелигенцията им купена, – се бяха осмелили да хвърлят камък в застиналите води на режима и кръговете вече препускаха към бреговете на системата с бясна скорост. Не бях толкова глупав да крещя „Да живеят турските атентати!“ както някога бях крещял „Да живее Полша!“, но сладката мисъл, че „нещо се случи“ не ми даваше да заспя и постоянно си мислех с вълнение за това.

От друга – когато си дадох сметка пред опушените камъни и цветарниците от балчишки варовик с вградени розови раковинки (сега черни), че същата сутрин, часове преди това да се случи, тъща ми със сина ми бяха слезли от градския автобус и минали нищо неподозиращи оттука, бързащи за първия полет за София (смъртоносното устройство вече може и да е било заложено), чувствах как краката ми се подкосяват, как ме обзема непосилен, умопомрачителен гняв, черната жлъч нахлуваше в главата ми. Какво беше виновно детето ми, имало късмет този път, разминало се за пръв път със смъртта, но не и невинните ранени от паркинга, какво щеше да стане, ако устройството бе избухнало вътре в сградата или самолета?…

Мразех ги, мразех тези, които бяха довели извършителите дотам, че да не мислят какво вършат, мразех и другите, които им бяха промили мозъците и осигурили експлозива, но мразех най-вече себе си, че съм способен да мразя! За пръв път мразех някого истински и дълбоко.

(Откъс от четвърта глава от

„Студентът по Хармония“ от Красимир Дамянов,

в памет на Виктор Пасков, който почина

преди две години на 16 април срещу Разпети Петък.)

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www. arthostal. com).

Коментари (5)

- 24-04-2011|stan - сега разбирам

Сега разбирам, защо някои за 50-та си годишнина получават поздравителни писма, подписани от секретаря на съюза. А някои може и това да не получат.

- 24-04-2011|Punch

И от всичкото това разбра само това?!

- 24-04-2011|Златко

Не му се сърди, Пънч. Наш Станчо страда от най-българската от всички възможни болести – неудържимото желание да бъдеш забелязан на всяка цена, примерно като се обаждаш навсякъде. Говорил съм с него вече и зад сцената, ситуацията ми изглежда нелечима. Дори го изхвърлях на няколко пъти, но той е хитър, момъкът, успява да се промъкне през някоя задна вратичка. Предполагам, че е крайно време за самия мен да осъзная, че този вид борбички няма как да не ме доведат до същото ниво. Така че – с молба за извинение към всички – нека говори човекът…

- 27-04-2011|Антония

Този текст е искрен и това не е малко. И е като калейдоскоп-всеки може да намери, каквото търси. И тая носталгия по младостта (на 30 и нещо човек си е млад :)) независимо от безвремието, в което се е случило да живее – няма как да не трогне.

За Виктор Пасков поназнайвам разни неща – в сферата на скандалното, общо взето. Чела съм епизодично неща от него, а и съм гледала „Ти, който си на небето“ – подобни истории ме разтърсват дотолкова, че избягвам да се връщам към тях. И сега разбирам за неистовостта, с която е създадена Баладата – преминала е през текста, филма и е стигнала до такива като мен. Това е силата на творенето, не мислите ли :)

- 04-05-2011|Дедо Йоцо - Благодарност

Благодаря ти, Краси,

за опита ти да ме направиш по – добър…

Не исках текста да свърши. Чакам с огромно любопитство романа.

Къз Бунар

Автор: Емел Балъкчи-Алеф

„На входа на Топкапъ сарай вляво на втория етаж висят портрети. Един от тях е валията на Татарпазарджъ от 1876 г.“ М. Еркек

(Героите и историческите местности са действителни, а някои имена – съзнателно променени. Разказът е по спомените на един юрук от с. Хотан, област Бурса, Турция. Същото село е основано след 1878г. и носи старото име на с. Фотиново, родно място на преселниците. (Пз.)

Беямил затвори вратата на голямата порта, преметна желязната верига върху сюрмето и я прикрачи към ореха, където баща му разпъваше ощавените овчи кожи по логоните да съхнат. Идает Караасан чу стъпките, обърна се и, захапвайки желязото на големия нож, с който правеше дупки по краищата на кожите продума:

– Задръж левия край. Тези кожи ме измориха.

– Защо не остави за утре?

– Сине, мислех утре да ги подготвя за щавене, но стана друго. Тъкмо провождах месото за конака и се чудех колко сол ще иде, мина Исмет Табак и поръча още 150 кожи. Иска сухи, с вълната барабар, щял да ги кара на Ксанти за намазлъци… Младите перачи на вълна преди час си отидоха. Не мога да им вадя душата, не са за един ден. Нейсе, казах си, ще разпъвам до довечера, пък и ти ще дойдеш да ми помогнеш.

– Колко вълна ще изкараме тази година?

– Мисля около три хиляди читмена вълна и хиляда oт юун … Ти днес на Улуабат ли води овцете за водопой?

– Не, на Бейчет аговите ялаци. Водата е намаляла, но още не е пресъхнала. Пък и там идват стадата на Адем дайъ, та разговаряме… Малката снаха им родила снощи син. Заръча да те уведомя.

– Ей, че хубава новина! Пустият му Адем случи на наследници!

Беямил го изгледа изкъсо. После придърпа долния край на кожата, закачи я за дървения пирон, изправи логона, подпря го на двата кола, предназначени за тази цел и предложи:

– Да поседнем малко, тате?

– Да поседнем, леля ти още не е готова с надничарите, все намира нещо да им пробута: „A-а бате, казва, трябва да изпратя на Пембе коджа нене малко черна дъвка, че нещо стомахът я заболял“, та по някое време ще ни викне за вечеря.

– Тате, – плахо поде Бейямил – аз помислих за онова… дето все не смееш да ми кажеш… и взех решение – ще се оженя!

Идает трепна и ахна от почуда. Неговият едничък син, вече наближил четиридесетте, най-сетне е решил да се задоми и не дай Аллах да дочака и наследници. Погледът от почуда премина в умиление, а очите му се насълзиха. Той, потомъкът на Караасан, щеше да се надява на внуци. Каква по-голяма радост от това, да видиш как рода ти продължава да живее.

– Браво сине, знаех си, че няма да ме посрамиш, все някога ще се задомиш и ще мога с радост да ида при майка ти на оня свят. Виж, за петнадесет години, откак сме тук, колко стока навъдихме и…

Спомените изведнъж оживяха пред очите му, премрежиха погледа. Колко мъка и загуби през пролетта на 1878 година, когато вместо към Юрук тепе поеха към Гелиболу? Какво претегли народа от тези войни?

Всичко остана там, в Родопа – бащината земя, завещана от дедите – гори, ливади, мандри, къщите и селата на прапра Караасановия род Юрук тепе, Суванлък, Юрук тепе, Саксан, Караасаннъ, Ески маале, Кара булак, Кючук кьой, Гьок виран – стоката, работилниците с алетите … не можеше да забрави разплаканите очи на сестра си Ядигяр, когато дойде с другите 370 души от неговия оджак, а с тях и стотици бежанци: „Бате, всичко унищожиха, изпочупиха. Подпалили къщите на Шазовер от Суванлък и пламнало цялото село, а семейството му изклали. Йени маале, Хотан, Селчук, Селиме, Бараклъ Чурал и всички помашки села нагоре. Kой избяга – избяга, който остана – не се знае. Къщите, мандрите се опразниха и…“

Какви страшни вести дойдоха в Кавала… Ески заара – на пепел, Коджа Балкан… Осман Паша – обсаден цели шест месеца, предаден и победен… Още тогава Идает беше си задал въпроса: „Руският цар е дошъл от толкова далече да подкрепи своята войска, а Абдул Хамид не застана начело на ордата си, защо?“.

Той въздъхна и продължи с глас, сякаш дошъл от друг свят.

– Помниш ли как овцете измряха по пътищата… 30.000… Дойдохме с петстотин овце. Хората ни се разпиляха – кой на където му видят очите – Караманлъ, Коня, Караджа бей, по Бурса и Истанбул, в Измир и Сивас отидоха някои, в Анадола, та чак до Ърак. Но Аллах ни помогна, сине, макар и сами…

Ще вдигнем такава сватба, та чак в Карманлъ да се чуе!

– Аллах да ти даде дълъг живот и здраве – синът зацелува ръката на баща си – но имам… една молба, тате…

Не изчакал да довърши, от многото вълнения, Идает го прекъсна рязко.

– Казвай, сине! Каквото поискаш ще ти дам. Ти само кажи!

Беямил не повярва на ушите си като чу как баща му за първи път, без да го разпита надълго и нашироко, дава съгласие за нещо. Той също избърза, за да не изпусне доброто настроение на стария, който от много години все беше навъсен и не много приказлив.

– Тате, аз искам за последно да отида до Юрук тепе и видя нашата земя, ливадите… да обиколя Яйлата.

– Как. во казваш, сине? – зяпна бащата от изумление и неволно заотстъпва назад с подпрени на тревата ръце.

– Моля те, – продължи с милозлив тон Беямил – за последно да мина през Армут маале в Караасан маале? Да прочета една молитва в джамията, ако е още там и на гробищата – за мама, баба, дядо; за чичо Ресми, за другите роднини, а?

Ще се изкача и на Евлия Баба. От камъка ще погледна към нашето село, както правехме с теб на Байрям… Помниш ли, тате, ти все казваше: „Хайде Беямил, още малко остана, а като свърши намаза, ще те кача на Камъка със стъпката на Евлията и ще видиш Къран, Кьошка, Ороз тепе, Картал тепе, Балдъран, Чал тепе, та чак до Саксан и Яйлата на вуйчо ти в Тилкили. Оттам нататък е Ав aннъ, Караасаннъ – селото на чичо ти, Хърсъз тепе, Ески маале… пък и цялата Родопската яка с Батак дюзлю и Бешдере на длан.“ – думите се изсипаха като из ведро от устата му и той, сякаш намерил опора в тях, добавяше нови и нови спомени за родната Родопа, докосвайки най-съкровените струни на старческата душа.

В първия миг Идает тревожно погледна сина си и вече се канеше да го прекъсне, но при думите „Караасан маале“ душата му трепна, спомените нахлуха като стихия и той остави властта на тирадата да го увлича в една действителност близка, мила и съкровена, останала там далече, в родната Родопа.

– Какво ще кажеш, а тате?

Беямил зачака тревожно бащиното решение. Старият мълчеше и гледаше в някаква невидима точка – далече, далече в миналото. Не чу въпроса на сина си. После махна с ръка, сякаш пропъждаше муха, и рече:

– А помниш ли как се подхлъзна от камъка и падна? Тогава много се уплаших и те заведох при Атидже инге в Йени маале да ти лее куршум, но и Евиля Баба бдеше над теб и те опази. Сине, да ме държаха краката, и аз бих поел с теб, да мина през Бейлик, да обходя Яйлата надлъж и нашир, както правех на твоите години, да изкача още веднъж стръмната пътека към Евлия Баба, да се напия с лековита вода под камъка, да прочета една молитва в тюрбето, да се кача и аз на камъка за последно, и да извикам с все сила – Ей, Ватан, джанъм Ватан бен сана гелдим! (Родино моя, душичке моя Родино, аз при теб се завърнах!)… пък да умра и… да се събера с майка ти.

– Да те заведа, тате! – Беямил обгърна с ръце раменете на стареца – Сега има път, с талига се стигало чак до Йени маале, а от там през Суванлък до Юрук тепе е една крачка!

– Сине, ти върви, пък аз да наглеждам тук. Не може мал без стопанин.

Иди и до Татарпазарджик, отбий се в кервансарая Ибрахим Паша, налбанта Шюкрю Арнаут има да ни плаща 10 оки пастърма и още 10 оки суджук и три тарджика сирене, виж дали може да се издължи. Пък ако се е поминал, не искай от синовете му, халал да са за рахмета на майка ти, сестрите ти… Набери ми, сине, един тарджик от нашите боровинки, да си направим лангюр, но повече от червените, да стане по-кескин, както го правеше майка ти. Виж, яламак няма да ти поръчам, знам че само в края на май е сладък и крехък, пък и ще се вкисне докато дойде до тук.

Ех, сине, сине, как ми се иска да яхна коня с теб…

След вечеря Идает се изтегна на одъра под сайванта. Беше му весело и приятно. Най-сетне, ако е рекъл Аллах, Беямил щеше да се задоми, само да се върне от Родопа… Тежеше му от години съдбата на единственото дете.

Спомни си как го излъга, че Ваалията на Татарпазаджик не иска да се сродява с един юрук, а истината бе, че той самият не искаше да измени на родовите традиции. Как ще се сродява с някой извън оджака, та дори той да е Ваалия?

Но сега му тежеше грехът, че по негова вина Гюшаде бе отвлечена, насилена и убита от Бирачиковаджйските хърсъзи.

Ако беше отишъл да я поиска от Ваалията Ведаат Бей за сина си, може би това нямаше да се случи. Тази тайна го ядеше повече от 23 години.

Как бързо се изтърколиха дните от лятото на 1874-та…! Мислеше, че Аллах го наказва с Беямил, да няма наследници рода Караасаннар…

Братовчед му Мехмет, който държеше най-стария оджак в Ески Караасаннъ, наруши юрушките традиции, женейки се за ахрянка от Бараклъ; отиде в Селиме, после чичо Ресми дойде ни жив ни умрял и всичко пропадна. И този спомен се търкулна като много други от родната Родопа. За добро, или за зло така ги натири съдбата…

Не му се прибираше. Сънят бягаше от очите му било от вълнение, било от спомените по Родината… а те плуваха ли, плуваха в съзнанието – животът в Яйлата и многобройните стада, огласящи с чанове и тюмбелеци планината. Как неуморно тичаше през деня след овцете, а вечер след доенето сядаха край казаните с мляко и възрастните, наглеждайки огъня, отваряха евелзаманските мохабети… От всички най-обичаше приказките на имама Фуат деде за Чингиз хан, за Султаните и най-вече за Селим ІІІ-ти и неговата музика, за школата в сарая от многобройните наложници свирачи на ней, тамбура, саз и пр., дошли от изтока, да се учат при Султана… Как са му посегнали в момент, когато свирел на ней; за войните, за заселването на юруците в планината… и как очакваше с нетърпение онзи момент, в който старият имам ще извади пръстена с големия рубин от кемера, завит в малко чевре, да го подаде от ръка на ръка, за да стигне и дядо Шериф и той Идает, който се свиваше при дядо си, ще чуе и види, а Фуат деде ще добави: „Този пръстен е получил прадядо ми от Султан Мехмет IV-ти за добра служба – пазел язлъка на султана в Ав аннъ. Той често идвал на лов с баща си и баба си по тези земи. Дал име на малката Яйла на юг от Саксан – Ав аннъ, защото тук имало най-много дивеч. Той, Султанът навремето взел сина на прадядо ми да го изучи в Баадат – благодарност за добрата служба. От там идва и името на нашият род – Имамлар.“

Беямил не се мота дълго. Още на другия ден започна подготовката за път. Леля му Ядигяр се вълнуваше и тревожеше най-много. Тя му приготви най-здравите дрехи – два чифта цървули, долни дрехи, пещимал, ямурлук храна, пари и едно кепе, да му е топло когато нощува на открито. Не ѝ се досвидя нищо. Все сновеше около Беямил и го поучаваше за туй за онуй.

– Страх ме е да не пропаднеш по пътищата, чедо. Как ще стигнеш, какво ще намериш там? Дали няма да те спрат някои янкесиджии. Все са пред очите ми димящите села, многобройните избити турци и помаци по кърищата сине, и страхът на бягащите хора…

Виж, ти недей им се противи, дай каквото имаш, а Аллах ще се погрижи да не останеш гладен и без подслон. На него се осланяй, сине, не забравяй – сега е пролет и икиндия се кланя малко по-рано отколкото зимата. Ти на Аллаха вярвай, сине, на хората не.

– Не бой се, лельо, там е турско, пък и познавам всяко кътче, всяка педя земя. Та тя си е наша, ако тате се беше съгласил да се върнем, сега щяхме да сме там и да обикалям на воля из Яйлата, пък и няма да съм сам – Расим и Сали Пейливан също идват с мен.

В Йени маале са се върнали много родове, разправяха синовете на Джевдет Алиман и Фейзи Солак, дето ходиха преди две години на гости на роднините си.

– Ех, сине, сине, дано се върнеш жив и здрав, иначе няма да те преживеем.

На сбогуване баща му го прегърна и заръча.

– Беямил, ти не си малък, ще се пазиш, знам. Имам още една молба към теб. Мини през Селиме и виж от рода на чичо ти Мехмед има ли живи хора.

– Тате, ама ти нали не даваше дума да се продума за него, пък и няма помен от тях. Знаеш ли, аз веднъж разпитвах за него на Бараклъ Дабановите, но те ми казаха, че няма такъв род Караасан в Селиме, че в самото село на чичо Караасаннъ от много години никой не се е мяркал.

– Има, сине, има. Времената се менят – хората също. Там е – Мехмед Юрука. Нали съм ти разправял как дядо ти се отрече от него и за това не носи името на нашия род. Когото и да попиташ кои са Юруклер – ще ти покажат. Кажи му, сине, че много го обичах и мислех за него всеки път, когато ми бе трудно, но времената бяха други – юрушки, и дядо ти не даваше да се говори за него. Хайде сине, Аллах да ти отвори пътя!

Беямил целуна ръката на баща си, възседна коня, удари с пети и свърна към Пейливановите егреци. С Расим и Сали щяха да поемат дългият път към родната Родопа. Щяха да минат дни, месеци, преди да се белнат шапките на Гюмюлджине Каарлъ, Ала даа, Муула Каарлъ, Йени маале Каарлъ; да преминат десетки препятствия и пътеки… Но за него всички пътища водеха само към едно – Къз бунар, лобното място на Гюлшаде…

* * *

Беше в един от онези последни дни на летните горещини през 1874 година, когато Тракийското поле приличаше на изпечена царевична пита, а големият панаирен ден в Татарпазарджъ – на врящо гърне. И ако не беше полъхът от Мерич към наредените сергии по поречието, в тази горещина алъш-веришът щеше да пропадне.

Седемте търговски хана в града гъмжаха от народ. От всяка се носеше аромата на различни кебапи, капами, чевермета.

След Ески джума (Искендер пазаръ) Узунджа ова, тук се устройваше третият по големина панаир. Та нали тук бе кръстопътят от север и юг, от изток и запад – сърцето на занаятите, татарският конак, където пристигаха всички вести, юрушките стоки – кожи, вълна, аби, сирена, млека, тъкани кепета, пещимали, кенари и други. Тук съжителстваха над 40 вида занаятчии сред 15 хилядния град и над десетина етноса – татари, турци, българи, цинцари, арменци, евреи, ромеи, цигани, власи, славяни, ахряни и други. И с друго се славеше тукашният пазар – с ориза си.

Местните дюкяни на сарачи, сарафи, табакчии, бакърджии, калайджии, налбанти, чомлекчии, си съперничеха с тези на пришълците – докарали с кервани от Басра, Баадат, Китай, Мъсър, Истанбул и разбира се Едирне – невиждани стоки. Сред стотиците хора се открояваха най-вече натруфените кадъни – еврейки, арнаутки, българки-чорбаджийки, юрушки жени и татарки с открити лица, туркини-ханъми, покрити с пюргии и фереджета, красиви циганки с пъстри кърпи и дрехи, изписани белолики помакини с нанизи алтъни по тепелиците и върху аладжите.

Подир тях пазачи-придружители – мъже с потури от аба и шаяк с чалми, саръци, или с модерни голф панталони и сетрета с гръцки фесове и европейски бомбета в едната ръка с бастун, а в другата непременно броеница; деца, коне, катъри, талиги и тук-там някой файтон на големец и… и трополене на най-различни обувки – от кундури и потини до налъми, чехли, терлици, цървули, боси…

В такъв един ден Идает Караасан, подредил стоката си на два тезгяха – овчи кожи, мехове със сирене, кашкавал, дъвка, качета с цедено мляко и масло, черна брезова дъвка, пастърма – чакаше своите мющерии. И този път край Taхталъ (Батак) дере се разминаха с малко – два тарджика кашкавал и пет кожи – платата на хърсъзите за преминаване. Ако успееха да ги надхитрят на връщане, щеше да е повече от късмет.

На пазара гъмжеше от хора – чорбаджийски ратаи с господарите си, търговци на сол, коприна, платове, порцелан, фурми и стафиди, на златни накити и съдове, които правеха алъш-вериша. През първия ден почти не се купуваше – мющериите обхождаха пазара, разузнаваха цените и правеха пазарлък за туй и онуй. Вторият ден беше денят на голямата размяна на пари срещу стока и стока срещу стока. Случваше се купувачите на дребно от местното население да направят някой и друг алъш-вериш, но те бяха по-малко и посещаваха предимно пришълците от далечни земи.

Идает за първи път щеше да остави Беямил сам да се пазари и продава. Беше му казал: „Като навършиш осемнадесет, ще те пусна да се пазариш с мющериите.“

Младият момък от дете идваше с баща си в Татарпазарджик. Всяка есен преди да поемат към Ак дениз слизаха за една две седмици на пазара с десетина мъже от оджака.

По обяд, когато навалицата намаля, баща му предложи:

– Сине, иди се поразходи и купи нещо на майка си и леля си Ядигяр. Гледай да е някое парче коприна и чам фъстък, нали знаеш, няма да ни приемат без армаган.

Идает се опитваше да угажда на сина си, защото му бе едничък. Трите му дъщери се родиха преждевременно и не оживяха дълго. Синът остана сам като него – малкият му брат Ресми се помина седмица преди сватбата си – конят му се уплашил от вълци или нещо друго диво, та го намериха изхвърлен и безжизнен на втория ден след появата на коня, който бе целият в пяна и трепереше от бяг.

Чичо му Мехмед се влюбил в една ахрянка и старият Шериф Караасан го прогони, лишавайки го от наследство и име.

Такива бяха нравите на юруците – те не се смесваха с другите турци, дори с Аккоюннар – женитбите бяха редки, защото не успяваха да се споразумеят за зестрите и чеиза.

Идает не се сдоби с други деца, та гледаха Беямил като писано яйце, ако може да се каже, при този суров и вечно преминаващ в работа и път юрушки живот.

Беямил обиколи мъсърските търговци и избра една везана шамия за леля си, по един чифт обици за двете с майка му. После се отправи към китайците, които говореха много особен език като „старите турци – кашкарлийци“, както се изразяваше дядо Шериф – „Кодма кодма, ардукъ алгал!“, вместо „Бъракма бъракма, фарклъдър, ал!“ (Не го оставяй, не го оставяй, различно е, взимай!) Там винаги имаше много мющерии, повечето жени. Пазаряха се по-шумно и по-дълго от мъжете.

Той огледа и наредените топове коприна, кашмир, пазем. Очите му се спряха на тъмносин кашмирен десен с малки пембени цветчета. Поиска десет аршина, плати и пое към центъра на града, за да се включи в обедния намаз.

Беше стигнал почти до джамията, когато портите на големия конак се отвориха и се показа файтонът на валията. Дочу се разговора му – отсреща се чуваше женски глас.

– А не теб, Гюлшаде, какво да купя?

– За мене, тате, нищо – отвърна нежен глас – но за коня ми, ако намериш от Чирпанските демирджии налове, че нещо не ми харесва как стъпва с левия преден крак – ще бъда благодарна.

– Ех, дъще това ли само?

– Добре, тате, добре. Хайде купи ми някакви сърмени чехли и копринено чевре за бродиране.

– Каква си ми умница и хитруша! – подметна валията и файтонът затупурка по калдъръма.

Беямил трепна като чу този глас. Само след две крачки съзря лицето на говорещото момиче и се вцепени. Това беше същото, от миналото лято на Ав аланъ с ездачите-ловци. Всичко за миг се преобърна и оживя – и споменът, и месеците бленуване по този образ, впил се в мислите, замъглявал десетки пъти разума му…

Бяха събрали стадото на обедна отмора с овчарите под сенките край големите ялаци на Ав аланъ. Той се отдалечи, за да не ги смущава, подпря гръб на един бор и засвири с кавала:

Kız punar başında aman testi dolduru,

testinin kulbuna aman şain bülbül konduru…“

(турска нар. песен от Централните Родопи)

Усети върху себе си нечии вперени очи. И тогава погледите им се срещнаха, като сега. Зад дърветата на висок кон стоеше момиче и го гледаше с широко отворени очи. Стори му се, че вижда най-красивата и най-слънчева усмивка. Изненадан, спря да свири. Очите им за миг казаха онова, което трепва в сърцето при такива случайни срещи на съдбата.

– Ето кой подплашва дивеча ми днес – каза момичето закачливо, а на него му се стори, че небесен глас иде – като ехо от гората.

– Аз… не съм и мислил – каза Беямил, сваляйки кавала от уста – свиря, за да мине време.

Чу се лай, подсвирване и: „Гюлшадееее!“ Девойката изчезна така, както се бе появила, оставяйки Беямил да се чуди дали това наистина се е случило, или му се е привидяло.

От тогава няколко пъти бе ходил да пасе овцете натам, но не случи на ловци. Опита се да разбере кой ходи на лов в Ав аннъ и получи различни отговори – ту че са хора от Султанския двор, ту че са гости на някой валия, или везир. Опитваше се да не мисли за случайната среща, но гласът, извикал „Гюлшадееее!“, кънтеше в ушите му непрестанно. Все си мислеше, че ще срещне своето момиче на извора с бакъри, а ето как се случи сега.

Ето, че същите очи отново го срещнаха. Ето я взаимната изненада и радостта… В този момент вратата се затвори и всичко изчезна, също както тогава.

Не му се искаше да се отдели от това място. Сега знаеше, това е дъщерята на Ведаат Бей – валията на Татарпазарджик. Дочу бързи стъпки. Някой извика подире му:

– Бей Ефенди, бихте ли изчакали.

Зад него подтичваше мъж на средна възраст. Доближи се и прошепна приятелски:

– Бей Ефенди, с моята господарка Гюлшаде ханъм ще ви чакаме преди Икинди намазъ при персийските търговци на фурми до стария чинар.

Беямил кимна с глава, без да може да продума. Сърцето му щеше да изскочи. „Гюлшаде, Гюлшаде – името на любовта!…“, заповтаря в мислите си той, а му се искаше да извика.

Гласът на мюезина го стресна и той забърза да се включи в Обедния намаз.

Прибра се при баща си вече успокоен. Показа какво беше купил и го помоли още веднъж да обиколи надвечер пазара, защото се е разбрал с един от мющериите да уговори кожи за следващата година.

Късно след обяд пое пътя към сарафите, обиколи три пъти и най-накрая избра една перлена огърлица. Плати и се отправи към уреченото място.

Гюлшаде пристъпяше по калдъръмения сокак с високо вдигната глава, като газела. Зад нея на две-три крачки следваше възрастният Сеид амъджа: „охраната“, който бе догонил Беямил. От ляво и дясно се дочуваха поздрави от познати и непознати.

Кой не знаеше единствената дъщеря на валията Ведаат Бей? Тя се славеше не само с красотата си, а най-вече с мъжкия си характер. Много очи бяха вперени в нея, много сърца страдаха, но никой не бе успял да получи благоразположенито ѝ така, както го получи юрушкият момък с кавала.

От чичо Сеид Гюлшаде бе научила, че това е синът на големия юрушки род Караасаннар – едни от най-богатите и влятелни производители на месо, мляко, сирена и кожи в Родопа и владетели на тази планина. Тя обичаше да ходи из Родопите и по-точно на Ав аннъ – любимото място за лов на Султан Мехмед IV-ти и най-вече Кьосем Султан – баба му, която поощрявала ловните страсти на внука, водейки го от малък тук. Тя, бабата, и големият юрушки оджак на Акасаннар и Караасаннар се разбрали тази част на Яйлата, която най-много се харесвала на младия султан, да бъде наречена Ав аннъ. Малкият Мехмед строго следял популацията на дивите животни тук. Сред местните хора се носеше и мълва за едно ловно похождение, при което Мехмед докарал над 200 лисици, които да пусне в Ав аннъ, да се размножават за лов. Нощувайки в Саксан, лисиците избягали от кошарите, къде от прекаления лай на кучетата, къде от страх – и околността си останала с известното име Тилкили.

„Срещата“ с Беямил мина като миг – от взаимните погледи до подарения перлен гердан, завит в малко чевре, чрез ръцете на Саид амъджа и заръката ѝ: „Чичо, кажете на Беямил Бей да поиска от валията това, което е харесал.“

* * *

Разчу се из околността, че дъщерята на валията Ведаат Бей са отвлекли по време на лов хърсъзите от Бирачикова, и убили чичо ѝ Саид. После поискали от бея голям откуп злато, който сам да донесе, но той нито проводил, нито занесъл. Много ербапи и заптии поискали да оградят хърсъзите на Ороз тепе, където им било свърталището, и да освободят хубавата Гюлшаде, но валията не разрешил. Заповядал: „Никой няма да ходи! Нито златото, нито моята глава ще спасят Гюлшаде.“ (запазеният отговор в Османските архиви на Валията)

Кьосе Брайко донесъл вестта как хърсъзите изнасилили и убили при Бююк бунар Гюлшаде, разкъсвайки дрехите ѝ. Перленият гердан на момичето се пръснал и голяма част от тях паднали в бунара, та изнасилвачът убил и един от хърсъзите, понеже онзи докопал няколко перли, докато другите гледали сеира. Разяреният хърсъзин заклал момичето, а проводил хабер за откуп, понеже искал и главата на валията. Колко мъка и страдание причинила тази вест – не може да се опише.

Беямил и баща му подковаваха кон, когато дойде Адем Хаджъали от Йени маале за сирене и сподели: „Чухте ли, хърсъзите от Бирачикова отвлекли дъщерята на Ведаат Бей. Изнасилили я и убили при Бююк бунар. И един хърсъзин убили там, дето събирал разпръснатите перли на момичето…“

Беямил изпусна крака на коня и хукна като луд. Нито чу края на разказа, нито стреснатия Адем, който доразказа за откупа от злато.

Цяла седмица не се прибра. Нощта и деня бяха едно за него. Колкото повече подробности научаваше, толкова повече се задълбочаваше страданието му. Мислите повтаряха „Гюлшаде, Гюлшаде, моя любима…“, а сълзите замрежваха очите му… Младежът се луташе като сляп из горския шубрак.

В началото мислеше да се изкачи на Бююк бунар и да отмъсти, но усети, че няма сили да отиде на това място.

Намериха го след седмица ратаите – гладен, измършавял и брадясал, да лежи като побъркан. Баща му докара най-добрите лекари. Той не говореше. Майка му се поболя заедно с него; „Сине, да беше казал нещичко…“ Той отвръщаше глава и криеше очи. Минаха две седмици. Започна да се вдига от леглото и да излиза на двора.

Смъртта на майка му го стресна и той започна да се връща към задълженията си. Но топлината между него и баща му си отиде. Вече беше друг, скрит в себе си човек.

* * *

Старият Идает напразно уверяваше сестра си Ядигяр, че Беямил днес-утре ще се върне. Синовете на Пейливан се върнаха и казаха, че Беямил се отделил от тях още в Бешдере и повече никой не го видял и чул; казаха още, че три дена го чакали в Татарпазаджик, но не се явил. Поръчали на ханджията Юсеин Бостанджъ да му предаде, че ще го чакат и на Узункюпрю, но и там не ги настигнал. Каква е била съдбата на Бяемил – не се узна.

* * *

Минаха години. Бююк бунар бе преименуван от хората на Къз бунар – лобното място на Гюлшаде. Разнасяха се безброй приказки нея. Едни казваха, че водите на извора светели от перлите ѝ, други, че това са сълзите на Беямил. Имаше и такива, дето виждали танцуващи сенки в отражението на светещите перли от дъното на извора.

С годините иманяри бяха разкопавали десетки пъти мястото около бунара, за да търсят златото на хърсъзите и перлите на Гюлшаде. Някои добавяха, че виждали приседналия Беямил да гали с ръка повърхността на водата, да я целува. Чували дори кавалът му да свири онази песен:

„Kız punar başında aman testi dolduru

Testinin kulububa aman şain bülbül konduru…“

(текстът е с диалекта на селата от централни Родопи)

После върхът сякаш поемал песента и я отнасял в небитието при Гюлшаде.

Емел Балакчи-Алеф (род. 1955) е българска поетеса и писателка, авторка на стихосбирката Три пламъка в длан, сборниците с разкази Юрушка проклетия, Гласове на съдбата и др. Заедно със съпруга си Мехмет А. Коджамустафа издава списанието за култура ALEV, на български и турски език.

Коментари (19)

- 01-05-2011|punch

Сигурно ще си намери своите читатели, ама не се чете… Вековна изостаналост! Тука ли ѝ е мястото?!

- 01-05-2011|Strasimirov - za g-zha Emel

Prijatno e da se widi rezultata ot dejnostta na kulturtreger kato g-zha Emel, no Zlatko tozi pyt neshto ne e izbral podhodjashtija tekst. W posledno wreme kriterijat za literaturnost iznewerjawa otchajwashto neprilichno na pisatelja Z. Zlatev, nawjarno ot mnogo liberalizym, a mozhe i ot neshto drugo…

- 01-05-2011|Златко

Благодаря и на двамата коментатори. Накараха ме да се замисля. Което винаги е нещо полезно.

И така. Два коментара – две отрицателни мнения. Какво пък, всеки си има право на мнение… И все пак, дали в случая не се докосват някакви по-дълбоки, по-скрити струни на душата българска? Без да твърдя, че съм непременно прав, бих попитал директно дали причината за нехаресването не е извън самия текст. Авторите на горните коментари, може би неволно, сами поднасят информацията, която ме кара да мисля така: „вековна изостаналост“, в единия случай, и „нещо друго“ – във втория. Защото помислете сами: ако се абстрахираме за момент от въпроси за литературен стил и майсторство, то съдържанието на този разказ не се (и няма как да се) различава особено много от съответните класически текстове на родната литература – все същите кървища, все същата мъка, все същото страдание. Малкият, но абсолютно решаващ в случая детайл е, че най-внезапно тук се описват не нашите мъки, страдания и жертви. Някой, с други думи, си е позволил да наруши нашия монопол върху страданието, с мисълта, дори с несъзнателното убеждение за който, израства всяко средностатистическо българче (всички ние сучем „страдалческо“ мляко, ако ми позволите това леко заостряне). Изведнъж се оказва, че ние не сме били единствените, които са страдали, че те също кървят, когато ги убодеш, че те също са имали жертви. Турците, о Боже, изведнъж отказват да се впишат в стандартния портрет на насилници, мародери и убийци, в който ги натиква класическия наратив на нашата култура (литература, историография, кино, всичко) и желаят да бъдат видени като хора, които също са страдали (и отчасти продължават да страдат, много по-тежко от нас; аз се осмелявам да твърдя, че най-големите жертви на промените от последните двадесет години в България са нейните етнически малцинства, например). И не само това! Олеле! – повечето от страданията им, поне през последния век и малко отгоре, са били причинявани… от кого, как мислите?

Ако има някакво „успокоение“ за самия мен в цялата тази доста показателна реакция, то е в това, че очевидно този тип вкарване в шаблони и настояване върху монопол на страданието очевидно не е ограничен единствено до нашите сравнително изостанали земи. Невероятно, но факт: от него страдат и „напредналите“. Когато преди двадесетина години известният немски писател В. Г. Зебалд представи на света днес вече много известното си изследване „Въздушна война и литература“, в което за пръв път се осмели „официално“ да изкаже тезата, че немската (а и световна) литература винаги е затваряла очи за немското страдание по време на войната, той беше начаса нападнат от всички страни. Първите винаги обират пешкира, то се знае. Днес вече, след немалко други подобни изследвания и тези, светът неохотно се съгласява да приеме, че немците комай не са били единствено агресори, мъчители и убийци, че не може да се вкара цял един народ в един такъв прокрустов кюп и след това да се гледа сеир, казано по нашенски…

И така, мили мои съотечественици, имат ли българските турци право на свой собствен исторически наратив, на описване на собственото страдание, на нарушаване на нашия монопол? Имате думата, бите шьон…

- 01-05-2011|punch

Не е проблема в това, Златко. В правото на докосването. То е отворено за всички, разбира се. А до начина на докосването. Вековно изостанал за днешно време. Литературно, художествено изостана. Няма скрит заек в думите ми, нито на следвашя коментатор. А определен упрек към занижаване на художественото ниво.

Приветствав всички талантливи български 4цНгавтори, било то цигани, турци, гагаузи, арменци, китайци, … Но не и подобни имитации на Йовков. Става въпрос единствено за качество. Прощавай.

- 01-05-2011|Златко

Ок, аз пък си мисля, че в случаите, когато се докосва един толкова важен проблем, какъвто е споменатия в първия ми коментар, чисто естетическите съображения трябва да отстъпят малко по-назад. Не искам да се впускам в спорове от естетическо естество там, където темата е друга, много по-важна. Нека не замазваме нараненото място с боичка, от това едва ли ще има някаква полза.

А инак, разбира се, това не е Йовков. Е и?

- 01-05-2011|punch

Не става въпрос за естетика, а за литература. Това не е. Ако ти се правят социалноисторически проучвания по темата, хвърляш въдицата в погрешни води и както виждаш никой не кълве. Освен мен, шаранът му с шаран!

- 01-05-2011|Златко

А, това последното ме радва (дето само ние двамата с теб сме вътре в аквариума). Потвърждава усещането ми, че най-голямата българска добродетел е мързелът. В смисъл такъв, и за добро, и за зло, все сме топла водичка – което в края на краищата ни избавя от изстъпленията на съседите, но пък не ни позволява и да достигнем техните възвишения (върхове по Балканите май че няма, ако не се лъжа).

Голямата трудност в живота, доколкото ми е позволено да си отварям устата по тази тема, е човек да приеме необратимите неща. Има неща, които могат да бъдат променени, има и други. Майсторлъкът е в разграничаването им едни от други. Та, българското (поне у мен, а комай и у повечето от нас) май не е от най-променливите неща… Бутаме де, опитваме се, защото то инак съвсем никакъв смисъл не остава, но изгледите все едни такива мижави…

Нищо, майната му. Ако не друго, то поне сме се опитали. Оня отгоре все ще ни зачете някой и друг трудоден, нали?

- 01-05-2011|Punch

Не извъртай. Няма никой отгоре. Освен в нас. И така, това, което си ни поднесъл, литература ли е, според теб или не?

- 01-05-2011|Златко

Извъртане? Не разбирам. Публикувал съм текста, следователно го смятам за достатъчно заслужаващ уважение. Това първо. Второ, не обичам когато хората се увличат, ако и сам да изпадам понякога в тоя капан. Съгласих се с теб, че не е Йовков (опитвайки се да покажа достатъчно ясно, че го намирам достатъчно значим въпреки това). Ти обаче настояваш да се съглася с тебе, че това „не е литература“. Сега какво, да те убеждавам, че не си Господ ли, или какво?

- 01-05-2011|punch

Аз си знам, че не съм, излишно e да ме убеждаващ. И мен и останалите. А и Господ обикновено не задава въпроси. И въпросът не е дали съм или не, а в текста. Просто попитах литература ли е… Щом не искаш да отговориш, ще ти кажа какво мисля аз. Достатъчно заслужаващата уважение причина, която имаш предвид, колкото и да е значима, няма отношение към литературните му достойнства. А този рудиментарен текст е лишен от такива. И ако искаш наистина ЛП да изпълнява мисията си, послушай и другия шаран, вдигни летвата!

- 01-05-2011|Мартин Христов

Златко, прочетох разказа, малко по диагоналната система поради професионална деформация, и аз го намирам за литература. Излишно е да се правят каквито и да е аналогии с български автори, но може би стои най-близко до Хайтов. И мисля, че от такива текстове, които разискват родовата ни история, също има нужда в ЛП, то не може само съвременни и постмодерни теми да се публикуват.

Така и не видях доводите на другите двама читатели в полза на това, че текстът не е литература. Аз мисля, че те просто изразяват личното си мнение, без то да ангажира когото и да било. Единственото, което ми се вижда като недостатък на публикацията, е липсата на по-задълбочена редакция и коректорска намеса, но съм сигурен, че ако се стигне до издание, тези дефекти ще се избегнат.

- 01-05-2011|Златко

А, той разказът СИ Е част от публикувана книга, доколкото разбрах. Самият аз редактирах толкова, колкото ми позволяваше чувството за чуждо авторско право, ако трябва да бъда откровен. Но тия неща си имат граници. Не може човек да пренапише нещата наново, няма нито право, нито основание за това.

Дребна забележка: според мен госпожа Балакчи Е българска авторка. Нека да внимаваме с начина по който говорим за тия толкова фини неща, след като вече сме решили, че няма да се държим „по старому“…

- 01-05-2011|Мартин Христов

Извинявам се за недоразумението, естествено, че е българска авторка, то го пише и в авторското каре. Иначе понеже и превеждам, и издавам, и редактирам, и… какво ли още не правя, затова и веднага намерих кусури на редакцията…:)

- 01-05-2011|Strasimirov - za glednata tochka na sobstwenika na sajta

Tradicionno postypwa g-n Zlatev i tozi pyt – izwyrtja se, kakto se kazwa, po kilifarski. Punch osnowatelno nasochwa Zlatev kym syshtinata na wyprosa, no naprazno, zashtoto njakoj permanentno ne iska da razbere, che edno e politika, a drugo literatura. W literaturata mozhe da ima politika – bol takiwa tendenciozni awtori, no edin tekst e hudozhestwen, kogato pritezahawa literaturnost. Ako tja otsystwa shte byde istoricheski opus, politicheski analiz ili sociologichesko nabljudenie. Ne e tuk mjastoto da se wpuskam w teoretizacii, ne sluchajno w literaturata ima zhanrowa diferenciacija i kriterii za literaturnost. A prisystwieto na literaturata w politikata e samo ukrashenie, podprawka, kojato beshe specialitet na rodnite pisateli po soc wreme. Poetyt Stefan Canew se bieshe w gyrdite si i iskashe da byde komunist, zashtoto towa noseshe diwidenti. Togawa se pojawajawa zaklinatelni formuli za ideologija i literatura, partijnost i politika, no towa e druga tema za drug razgowor. Stawa duma w nashija sluchaj za neshto wazhno: hudozhestwena literatura li e tekstyt na bylgarskata pisatelka g-zha Balakchi ili ne. Dali trjabwa da go priemem za hudozhestwen samo zashtoto ima opasnost, ako ne go ocenim kato takyw, da bydem obwineni wyw wekowno pristrastie. Tuk njakoj lukawo draska klechkata kibrit sys skritata nadezhda da se poluchi ogynche. …… i izbawi nas ot lukawija – ne e izlishno tuk da se pomolim. Gospodin Zlatew insinuira – nikoj ot nas – imam predwid Punch i moja milost – ne nosi sledi ot turskija bich w syznanieto si, kakto se opitwa da argumentira swojata pozicija. Ne sme obremeneni, ne sme uchstnici wyw istoricheski procesi za wyzstanowjawane na rodnata nacija, che da bjagame w stranstwo. Wse w tozi plan – poznawam mnogo prijatni hora, kojto sa turci i tazi slowesna ekwilibristika na g-n Zlatev ne e na mjasto izpolzwana. Njama protiwopostawjane na etnichesko syznanie, takawa misyl mozhe da se pojawi edinstweno u kysogleda osoba, za da oprawdae sobstwenoto si umopostroenie. Nadjawam se, g-n Zlatew da ne izpadne w histerija i da iztrie neudobnite mu komentari, kakto obicha da prawi, za da se pochuwstwa intelektualen pobeditel w sporowe, kojto ne se reshawat w negowa polza, a w polza na istinata. I ako dejstwitelno e na stranata tyrseshtite istinata, kakto postulira s ideite si, neka g-Zlatev ne prechi, nalagajki swoeto mnenie na uchastnicite wyw foruma, zashtoto towa ne e w syzwuchie sys semantikata na opredelenieto, koeto dawa imeto na sajta Liberalen pregled.

- 01-05-2011|Златко

Трудна ситуация. Ако игнорираш подхвърлянията – защо? Ако им обърнеш внимание – пак защо? Хайде да започнем с нещо елементарно, господин Страшимиров – да започнем да изписваме коректно имената си.

Тъй. А инак, както вече спомена Мартин Христов, тук все още не е ясно защо вие и Пънч не смятате този разказ за литература. Подчертавам – не, да речем, за слаба литература или лоша литература, а за никаквалитература. При всичките уверения в безпристрастност и аполитичност, приказките ви звучат някак неубедително на фона на една такава радикалност, не мислите ли?

Това първо. Второ, защо е необходимо с много и пищни думи да подхвърляте намеци лично за мен? „Истерия… както обича да прави… не в негова полза, а в полза на истината…“ Това ли е стилът и начинът, към който трябва да изпитвам достатъчно уважение, та да не го запокитя на бунището, както действително се чувствам изкушен, няма защо да го крия? Моля ви, опитайте се да поддържате нормален човешки разговор, ако не искате всичките ви очаквания за моята персона да се сбъднат доста по-скоро, отколкото би било полезно за тоя разговор и за всички, които го следят. Самият аз не изпитвам особени затруднения при мисълта, че щял съм да изглеждам „не-либерален“. Не знам какво точно е либерализмът, но мисля че мога да разпозная злите круши, когато се заклатят над главата ми…

С най-добри чувства,

Златко Енев

- 01-05-2011|punch

„Сънят бягаше от очите му, дали от вълнение, дали от спомените по Родината… А те плуваха ли, плуваха в съзнанието…“

Мартине, чети ако щеш и по хипотенузата, но това не е литература, приятелю, или ако е, e много жалка. Дори и Хайтов не пишеше толкова зле. Чел ли си го напоследък? Прочети го.

- 01-05-2011|punch

Лека нощ!

- 01-05-2011|Мартин Христов

Затова и написах, че би била добре дошла една редакция по същество. Иначе Хайтов си има своите висини, а низините всички си ги имаме…

- 02-05-2011|Kiril Ivanov

Не можах да разбера, и бих се радвал на пояснение. Един текст бил художествен ако притежавал литературност.

Струва ми се, след това твърдение коментара е излишен.

Четиридесетте правила на любовта

Автор: Елиф Шафак

В Турция Елиф Шафак е мега-звезда и бестселърова авторка на девет известни книги (седем от които са романи), най-четената писателка в страната. Книгите на Шафак, която пише на турски и английски език, са преведени на двадесет езика.

Извън Турция обаче тя може би е най-добре позната със спора, завързал се около романа ѝ от 2007, Копелето от Истанбул – смела и амбициозна работа, за която тя беше обвинена, съдена и в крайна сметка оправдана, по известния параграф 301 от турската конституция (обида на турскостта). Това направи от нея донякъде символ на идеите за свободата, с които Западът традиционно се обвързва, но покрай този процес самото ѝ творчество някак остана на заден план.

И толкова по-важна изглежда последната ѝ книга, Четиридесетте правила на любовта (българско заглавие: Любов). Книгата моментално се превръща в бестселър в Турция, продавайки повече от 150.000 копия само през първия месец. И, което е по-важно, тази хипнотизираща и лирична любовна история дава великолепна възможност на чуждестранните читатели да научат повече за творчеството на тази силна, интелигентна писателка и страстна поборница на мултикултурализма и духовността.

Четиридесетте правила на любовта е модерна любовна история, развиваща се между една отегчена американска еврейка (домакиня и начинаеща литературна агентка) на име Ела Рубинщайн, и очарователният, мистичен Азиз Захара, романист от Холандия, като връзката изглежда повтаря историята от първия проект, над който Ела трябва да работи – ръкопис, описващ любовта между суфи-поета Руми и Шамс от Табрис.

Следното интервю е направено в Америка, във връзка с литературното пътуване на авторката за представяне на новата ѝ книга.

„Четиридесетте правила на любовта“ вече е бестселър в Турция. Какво очаквате от книгата в САЩ, коя е целевата ви аудитория?

Когато мисля за ислямската духовност в днешния свят, аз отбелязвам две течения, които се развиват паралелно. От една страна има все по-голям интерес към философията и поезията на Руми, към суфизма и мистицизма. От друга страна има и твърде много невежество, твърде много стереотипи по отношение на исляма. Моят роман се разгръща на този фон. Безкрайно се радвам на появата на Четиридесетте правила на любовта в САЩ и с нетърпение очаквам реакциите на американските читатели. Но нямам пред вид някаква специфична целева аудитория. Вратите на романа ми са отворени за всекиго, независимо от религия, класа и раса. В Турция книгата се превърна в голям бестселър благодарение на читателите, а не на някаква особена реклама.

Какво означава суфизмът за вас и защо той играе толкова голяма роля в творчеството и живота ви?

Интересът ми към суфизма започна преди около 16 години, когато бях студентка. Тогава започнах да се интересувам от тази тема. Годините минаваха, аз продължавах да чета. Анемари Шимел, Идрис Шах, Коулман Баркс, Уилям Читик, Карен Армстронг, Сачико Мурата, Кабир Хелмински… Аз виждам в суфизма един вид гоблен, направен от различни цветове и шарки. В романа ми суфизмът се въвежда не като някакво теоретично, абстрактно учение. Той е жива, дишаща, подвижна, мирна енергия. Интересува ме какво означава суфизмът за нас, в модерния свят. Исках да покажа как философията на Руми изглежда днес, ако и да изглежда, че ние сме отдалечени от нея на много километри, столетия и култури.

Можете ли да ни кажете нещо за четиридесетте правила на любовта. Откъде идват те и защо сте избрали да започнете с тях?

Правилата на любовта се оформиха в работата над романа. Те бяха вдъхновени от самите герои в романа. Шамс от Табрис е красив човек, противопоставящ се на догмите, отворил сърцето си за цялото човечество. Той е имал голямо влияние върху Руми. Оформих правилата чрез вдъхновението, което те ми дадоха и исках да ги споделя с читателите навсякъде по света. Едно от нещата, които ме направиха най-щастлива в Турция беше как читателите започнаха да си препредават правилата на любовта по електронната поща и чрез СМС-и. Ако някой се чувстваше недобре, приятелите му/й изпращаха съобщения като „спомни си правило номер 18“, „мисли за правило 23…“ и т. н. Очарователно беше да се види как правилата се възприемаха от читателите.

Книгите ви изглежда се занимават с двойствеността на човека, културата, обществото, историята, и множеството празноти, които те създават в обществото. В тези празноти обаче живеят неща като противоречия, конфликти, а често и един вид мрачност, която други автори се стремят да избягват. Самият аз обичам писателите, които се занимават с празнотите, но защо все пак продължавате да пишете по този начин?

Аз съм писателка, която се опитва да покаже как хуморът и скръбта се преплитат постоянно. В моето писане може да се открие както мрачност, така и хумор. Обичам да пиша за тъгата чрез хумор и за хумора чрез тъга. Така че мрачността в моите истории не е депресивна, защото винаги има някакъв изход, още една врата. Защо го правя? Просто защото мисля, че това е начинът, по който се движи животът: смесица от ден и нощ, добро и зло, смърт и прераждане. Комбинацията от щастие и тъга, от хумор и мрачност, е химията на вселената и аз обичам да разсъждавам над всичко това в романите си. Във всички мои романи се откриват малцинства, хора по ръбовете на обществото. Обичам да разкривам корема на обществото.

През живота си сте преживявали нелесни неща. Каква част от самата вас или от живота ви може да бъде открита в творчеството и героите ви?

Да, в живота ми имаше скръб. Детството ми не беше щастливо. Но важното е, че благодарение на тази скръб аз открих света на книгите рано в живота си и започнах да пиша свои собствени истории. Бях самотно, затворено дете и книгите бяха най-добрите ми приятели. Винаги отивах в Страната на приказките, защото за мен тя беше много по-пъстра и по-реална от живота, който живеех. Така започнах да пиша. Така че онова, което може да изглежда като „неизгодно“ в една област, може да ни помогне да изградим нещо положително и конструктивно в друга. Ако успеем да я канализираме по правилния начин, мрачността понякога може да породи изкуство и творчество.

В собствената си страна вие бяхте обвинена, съдена и в края на краищата оправдана, за нарушаване на параграф 301 от турската конституция с романа си „Копелето от Истанбул“. Какво е въздействието на този неприятен опит върху писането ви оттогава насам?

Да бъдеш даден под съд за писането на роман е неприятно преживяване. Това беше труден период от живота ми, не мога да го отрека. Но въпреки спорадичните трудности, свързани с това да бъдеш писател в Турция, аз вярвам, че хубавите неща са далеч по-важни. В Турция има много динамичен литературен живот и особено читателките са изключително щедри и отзивчиви. В течение на годините си създадох специални връзки с читателките и получавам от тях изключително силно вдъхновение. Аз съм разказвачка на истории. Обичам да разказвам истории. Това е важното.

В Турция вие сте най-четената писателка и основна сила в литературния свят. В САЩ обаче това не е така (не още, във всеки случай). Какво влияние има това върху целите ви като писателка?

В Турция имам издадени девет книги и хората познават разнообразието и енергията на писането ми. Те познават различните теми, с които се занимавам и как използвам различни стилове, докато се движа от една книга към друга. Моят турски език е богат с османизми и думи от суфизма. Пиша както на турски, така и на английски език, което е доста необичайно. Имам солидно количество читатели. В Турция повечето читатели на белетристика са жени. По правило пишат мъжете, а четат жените. Бих искала да променя това. Искам жените да пишат, а да четат всички – и мъжете, и жените. Що се отнася до приемането на турската литература на Запад, имаме да вършим още много. Ние в Турция четем западна литература много повече, отколкото западният свят чете турска литература. Количеството на нашите преведени в САЩ творби за съжаление е все още много малко. Понякога турската литература се разглежда като нито прекалено „екзотична/източна“, нито пък „западна“. Ако успеем да построим помежду си мостове от култура и изкуство, мостове, които разширяват културите, можем да научим много едни от други.

Казвали сте, че противопоставянето на културните и религиозни гледища на вашите баби, ви е научило на важни неща, които са ви помогнали да укрепите собствените си гледища. Можете ли да ни кажете нещо за този опит и за това как той влияе върху писането ви.

Аз съм човек, който се интересува от нюанси и отсенки. Наблюдавайки собствените си баби, аз се научих да откривам нюансите във вярата и религията. Едната от бабите ми беше много строга, за нея Бог беше нещо, винаги готово да раздава наказания. Това беше една по-тясна интерпретация на религията, основаваща се на чувство за вина и страх. За баба ми по майчина страна обаче, религията беше нещо свързано с любов, толерантност и приемане. Тя беше и все още е в постоянен диалог с цялата вселена, която тя вижда като променлива. Изпитвам огромен интерес към женската култура, устната култура, народния ислям, суеверията и магията на живота… Обичам да внасям наследството на жените във високата литература.

Елиф Шафак псевдоним ли е?

Да, Шафак е писателското ми име. Когато бях на 18 и започнах да публикувам първите си истории, реших сама да си избера презиме. На турски „шафак“ означава зора. Харесвах звученето и дълбочината на думата и си я взех за презиме. Преименувах се. Мисля, че като човешки същества ние имаме поне по две имена: едно, дадено ни от родителите и друго, което си избираме сами, когато открием самите себе си.

Освен бабите ви, кой друг ви е вдъхновявал?

Бях отгледана от самотна работеща майка и тя беше истинско вдъхновение за мен в продължение на много години. Видях отблизо как една жена трябва да се бори, ако избере да живее „без мъж, който да я закриля“. Много неща ме вдъхновяваха в течение на годините. Живеех номадски живот, а пътуванията винаги са източник на вдъхновение. Истанбул също ме вдъхновява с лудешкия си ритъм. Животът ме вдъхновява. Животът е пълен с истории.

Какви книги четете в момента? Има ли писатели, които според вас заслужават повече внимание, отколкото получават сега?

Току-що свърших Тайната река от Кейт Гренвил. Много ми хареса. Обичам да чета философия – Хейдегер, Дельоз, Спиноза, Валтер Бенямин, Марта Нусбаум… Аз идвам от академичните среди и се интересувам от пост-колониални, пост-структуралистки, пост-феминистки изследвания. Обичам Уилям Блейк и редовно се връщам към него.

Какъв е следващият проект на Елиф Шафак?

Започнах да пиша следващия си роман. При всяка книга изпитвам усещането, че извършвам пътешествие до нов континент и тази книга ще бъде много различна от предишните ми. Обичам да се обновявам непрекъснато.

Източник

Елиф Шафак (род. 1971) е една от най-успешните и най-известни съвременни турски писателки. Авторка е на девет книги, като повечето от тях са бестселъри в Турция. На български език е преведен романът й Любов (изд. Егмонт, 2011).

Христо, Жан-Клод и забуленият Райхстаг

Автор: Христо & Жан-Клод

(Интервю на Христо Явашев и съпругата/партньорката му Жан-Клод по повод забулването на немския Райхстаг през 1995 г.)

Вие постигнахте нещо уникално в историята на Федерална република Германия. В продължение на 70 минути политиците в Бундестага дискутираха върху изкуството.

Христо: Гордеем се, че немската нация ни разреши това.

Запитванията показаха, че седемдесет процента от немското население са настроени отрицателно към вашия проект – да се покрие с платно сградата на Райхстага в Берлин.

Жан-Клод: Не вярвам.

Христо: Може би е вярно. Но това ще се промени. При предишните ни проекти беше същото. Преди това хората са против. А когато го видят, са възхитени.

Триумфирахте ли, когато парламентът взе решение в полза на вашия проект, против мнозинството от населението.

Христо: Не, нямаше триумф. Че един парламент може да вземе решение против мнозинството от народа не е нищо особено. Това се случва не за първи път.

Жан-Клод: Разбира се, бяхме много щастливи от това, че успяхме да откраднем на господин Кол седемдесет и седем от собствените му хора. Това не го очаквахме и знаете ли кой ни помогна най-много? Най-големият ни противник, господин Шойбле[275]. Той каза, че чрез забулването на Райхстага щял да бъде унизен един национален символ. Мнозина възприеха това като прекалено патетично.

Президентката на Бундестага Рита Зюсмут каза в една реч по повод откриването на изложбата „Христо в Берлин“, че много хора биха разбрали по-добре, ако бихте забулили някоя грозна сграда.

Христо: Тия хора изобщо нищо не са разбрали.

Жан–Клод: Често ни изпращат снимки на грозни сгради и ни пишат, това е толкова грозно, моля ви елате и го покрийте.

Христо: Снимки на атомни централи например.

Жан-Клод: Имаме цяло чекмедже, пълно с предложения. Предложиха ни да забулим и Статуята на свободата в Ню Йорк. Ние отказахме. Кметът на английския курорт Бат ни изпрати едно очарователно писмо, ние сме можели да правим с неговия град каквото пожелаем. Ние му написахме учтиво, че се чувстваме много поласкани, но нямаме интерес. Трябва да имаме някаква връзка с местата, по които възниква изкуството ни.

Идеята да се забули Райхстага възниква още през 1971. Американският журналист Майкъл С. Калън ви изпраща от Берлин картичка, на която се вижда сградата. Вие му отговаряте веднага, че трябва да ви осигури разрешенията. Но дотогава още никога не сте били в Берлин.

Христо: Бях ходил често в Германия, но не и в Берлин. Избягах от България през 1956. След това бях безотечественик. Страхувах се, че русите могат да ме спипат. Едва през 1973 получих американски паспорт.

И макар че още никога не бяхте виждали сградата, бяхте моментално очаровани от предложението да я забулите.

Христо: Познавах изображения и, разбира се, познавах историята на сградата.

Харесва ли ви тя?

Христо: Не е кой знае колко величествена архитектура, тривиална викторианска сграда. Вълнуващо тук е местоположението. Мястото, на което тя стои самотно, като някакъв монолит, е неповторимо.

Жан-Клод: Ние забулваме не просто някаква сграда. Ние забулваме немския страх, немската гордост.

Немското минало.

Христо: Също и бъдещето.

Един от главните аргументи на противниците ви беше, че мотивите за покриването са се променили с течение на годините. Преди падането на Стената това е трябвало да бъде символ на свободата, на границата с източния блок.

Жан-Клод: Значението на сградата не се е променило с нищо. Тя все още е символ на немската демокрация. Това, че е била подпалена от нацистите през 1933, а след това разрушена през войната, няма да се промени никога.

Христо: Само че сега има едно допълнително измерение. Преди 1989 Райхстагът беше мавзолей. Никой не вярваше, че още в границите на собствения си живот ще преживеем края на Студената война. Ако бяхме осъществили проекта тогава, той с неизбежност щеше да се обвърже с немското разделение. Западът сигурно щеше да го използва пропагандистки, за да покаже колко глупав е Изтокът. А за мен това би било арогантно. Радвам се, че ни се наложи да чакаме толкова дълго време.

Жан-Клод: Поръчахме си вечеря и получихме към нея безплатен десерт.

Христо: Днес забулването е символ на новото начало.

Назовали сте това „катарзисно събитие“.

Христо: Какво означава „катарзисно“?

Духът и душата биват пречистени чрез осъзнаването на потискани преживявания.

Жан-Клод: О, искате да кажете нещо като екзорцизъм, прогонване на зли духове? Немците обичат тая дума.

Христо: Но ние никога не бихме я използвали. Това би било надуто и глупаво. Не трябва да вярвате на всичко, което пишат по вестниците. Вестниците лъжат.

Жан-Клод: Често ни питат как сме стигнали до идеята да използваме за изкуството си немската история. Но един художник може да използва всичко. Това е неговата привилегия. Той може да рисува цвете или Бог, или бебе. Йеронимус Бош е рисувал ада. Моранди пък цял живот е рисувал шишета.

Христо: В изкуството няма табута. Един художник, който приема табута, не е честен. Господин Кол е на мнение, че една сграда като Райхстага не е подходяща за изкуството. Но това не ме тревожи.

Разговаряли ли сте с Хелмут Кол за разбиранията си за изкуството?

Христо: Господин Кол не искаше да разговаря с нас.

Жан-Клод: Написахме му две писма, лични писма. Отговор не дойде. Ние сме единствените хора, на които офисът на господин Кол не е отговорил.

Мислите ли, че той разбира нещо от изкуство?

Жан-Клод: Хората, които го познават, твърдят, че той не обича изкуството.

Христо: Може би харесва Кете Колвиц. Господин Вайцзекер, в чийто офис в Бон виси картина от Кирхнер, ни разказа, че всеки път, когато той го посещавал, канцлерът се ядосвал по този повод.

Една от най-важните цели на работата ви, както казвате сами, е да разпространява веселие. Забулването на Райхстага също трябва да стане едно весело събитие.

Христо: Най-важно е визуалното преживяване, едно празненство на пространството и на хората в пространството. В работите ми става дума за преживяването на пространството. Именно затова излизаме с изкуството си извън ателието. Ние наемаме обществено пространство и го завладяваме за изкуството. Преговорите със собствениците, правителствата, областните управители, които предшестват това, вече са част от проекта.

Жан-Клод: Ние вземаме Райхстага назаем от вас. От вас и от осемдесет милиона други немци.

Христо: Не трябва да забравяте, че всичко по света принадлежи на някого. Ние се движим по двадесет и четири часа на ден в едно пространство, оформяно от политици, плановици, архитекти или фермери. И, превръщайки за известно време част от това пространство в произведение на изкуството, ние използваме огромната сложност на тия взаимоотношения. Ние ги представяме. Във всеки от нашите проекти е скрито невероятното богатство на сложните взаимоотношения на собственост, с всичките предписания, застраховки и задължения, които са част от тях.

Жан-Клод: Много хора ни смятат за скулптори или художници. Но работата ни всъщност има много по-силна връзка с архитектурата, градското планиране и логистиката.

Христо: Помислете например за нашия проект „Чадъри“ в Япония и Калифорния. Чрез поставянето на три хиляди и сто чадъра, всеки от тях висок по шест метра, ние искахме да сравним стила на живот в две технически високоразвити, но много различни една от друга култури. За това трябваше да разговаряме с четиристотин петдесет и девет японски селяни. Трябваше да разговаряме с правителството. Отне ни година и половина, докато получим разрешение от министъра на строителството. Но как мислите, за какво?

Жан-Клод: Не за да поставим хиляда триста и четиридесет сини чадъра за осемнадесет дни в една японска долина, а хиляда триста и четиридесет къщи.

Христо: Този човек разбра помислите ни по-добре от всеки художествен журналист. Защото ние поставихме в ландшафта не чадъри, а къщи без стени. Всеки от тях е голям колкото ергенски апартамент. Ние построихме села. Един чадър не е произведение на изкуството. Два чадъра също не са. Но да се интегрират три хиляди и сто чадъра в едно и също пространство с дървета, реки, мостове, църкви и храмове, да се допълни това многопластово пространство – това вече е нещо абсолютно уникално. Това не може да го измисли никой. Не хрумването, а осъществяването е решаващото. Никой театрален режисьор не може да инсценира борбата, продължила двадесет и четири години, която ни се наложи да водим, за да осъществим райхстагския проект.

Жан-Клод: Това беше война.

И каква е наградата?

Жан-Клод: Най-хубавият момент ще бъде когато видим бебето. Двадесет и четири години бяхме бременни с него.

Христо: Една мечта ще получи форма. Реалността ще засенчи фантазията. Платното ще изглежда като коприна. То ще бъде в движение. Гънките са по един метър дълбоки. Слънчевата светлина ще играе в тях. С всеки облак картината ще се променя. Когато задуха вятър, ще се получават нови форми. През нощта луната ще се отразява в тях. Ще бъде страхотно.

Жан-Клод: Като музика, която може да се види.

Христо: Ние правим от камъка нещо живо. Райхстагът ще диша.

Жан-Клод: Това няма да бъде трагично произведение, защото ние не сме трагични хора.

Христо: Разбира се знам, че някои хора ще се опитат да свържат собствените си депресивни мисли с нашия проект. Тези хора не ни разбират. Става дума не за някакви травматични преживявания, които ние искаме да пробудим. Нашето изкуство е оптимистично, защото ние сме оптимисти. Жан-Клод може да ви разкаже колко много се радвам на всяка дреболия. Радвам се на вятъра, на дъжда, на слънцето, на отминаващото време. Радвам се на всеки човек, който излиза на улицата. Аз съм оптимистичен човек. Очарован съм от това колко много неща може да почувства човек чрез очите си. Не седя пред монитора. Ненавиждам компютри. Не мога да понасям електрониката. Не мога дори да телефонирам, защото трябва да имам физически пред себе си човека, с когото разговарям. Ето защо не правя изкуството си в студиото. Би ме отегчавало до смърт да седя по цял ден в ателието и да рисувам картини. Глупавите художници, които правят това, никога няма да узнаят какво означава да гледаш.

Под „депресивни мисли“ спомените за мрачните глави от немската история от този век ли имате пред вид?

Жан-Клод: Да, това съществува, разбира се.

Христо: Човек трябва да се интересува от това. Но не трябва да се говори така общо за немците. Всеки човек е индивид.

Жан-Клод: Вършили ли сте самият вие нещо лошо през войната?

Не съм бил роден. Но онова, което се е случило тогава, ме потиска въпреки това.

Христо: Със сигурност Освиенцим е нещо, което никога няма да се забрави.

Жан-Клод: Но Гьоте също е немец, разбирате ли? Не е само Освиенцим.

Христо: Злото е част от човешката психика, също както и доброто.

Жан-Клод: Насилието е нещо човешко. Винаги се казва, че Освиенцим бил нещо нечовешко. За съжаление това не е така. Омразата е част от човека също толкова, колкото и любовта.

Христо: Разбира се, жестокостта е нещо ужасно. Освиенцим е връх на жестокостта. Но не трябва да се преструваме, че тя може да бъде отменена. До 1989 живеехме в един замръзнал свят на Студена война. Злото беше сякаш скрито под ледена покривка. Никой не знаеше какво се случва на Изток, защото нямаше информация. Изведнъж всички се намираме в някаква шекспирова драма. Ден след ден преживяваме невероятни изстъпления на насилие. Става като в Средновековието. Това е ужасно, но човешко. Ние сме в състояние да променяме света само ако виждаме човешката природа такава, каквато тя е. Опростяванията са ми противни. Днес откриваме какви сме всъщност. Откриваме човешкостта си отново.

Търсили ли сте злото и у самите себе си?

Христо: Жан-Клод казва, че аз често крещя. Не съм благ човек.

Жан-Клод: Това не е вярно. Той е самата благост. Но знаете ли защо е така? Защото не иска да си пилее времето с омраза.

Христо: Времето е прекалено скъпоценно. Не обичам когато хората постоянно говорят за проблемите си. Ненавиждам хора, които непрекъснато се оплакват.

Вие никога ли не се оплаквате?

Христо: Наистина бях много разочарован когато предишните президенти на Бундестага не даваха разрешение за проекта. Преживяхме трима различни такива президенти. След отказа на Йенингер през 1987 бях толкова ядосан, че цели три дни не правих рисунки на Райхстага. Едва през 1990 дойде обрат чрез госпожа Зюсмут.

Жан-Клод: Мисля, че тя се съгласи само за да ядосва Хелмут Кол.

Христо: Но тя беше много песимистично настроена. Преди дебата в парламента се обзаложи с нас на пет бутилки шампанско, че ще изгубим.

Но вие си останахте оптимисти въпреки това.

Христо: Не обичам когато някой ме довежда до песимистично настроение. Без надежда не мога да живея. Мисля, че песимизмът възниква от един вид арогантност. Песимистът смята, че знае всичко. По тази причина често споря със сина си.

Жан-Клод: С нашия син.

Синът ви песимист ли е?

Христо: Да, той вярва, че светът загива. Аз съм много по-склонен към съмнение. Знам, че има атомни бомби, земетресения и всевъзможни други злини. Но според мен е наивно да се приема, че ще имаме късмета да бъдем последните хора.

Жан-Клод: Нашият син е поет. Един поет не може да бъде единствено весел.

Може би той трябва да плаща за това, че вие сте постоянно весели.

Жан-Клод: Той казва същото.

Той трябва да опира пешкира.

Жан-Клод: Никой не е съвършен.

Христо: Мисля, че оптимизмът идва от това, че избягах от родината си без нищо друго, освен любовта към изкуството. Не познавах нито един човек на Запад. Не говорех нито един западен език.

Жан-Клод: Не познаваше дори и азбуката, защото в България се пише на кирилица.

Христо: Бях спестил триста долара. С тях подкупих в Прага един чиновник, който ме пусна да мина през границата в пломбиран вагон.

Какъв беше мотивът за бягството ви?

Христо: Отидох на Запад, за да бъда творчески свободен.

Не по политически причини?

Христо: О, да, разбира се. Бях осъзнал сравнително бързо, че в действителност комунизмът е държавен капитализъм като в някоя бананова република от Южна Америка. Баща ми притежаваше преди войната текстилна фабрика, която беше одържавена през 1947. Бях малко момче, когато един ден, малко преди Коледа, дойдоха въоръжени хора от тайната полиция и ни казаха, всеки да взема по един куфар, имате десет минути да напуснете къщата. Изгубихме всичко заради комунистите. Две седмици по-късно заповядаха на баща ми да се яви във фабриката, която вече не му принадлежеше, защото се нуждаеха от знанията му. Нищо не функционираше. А след това се случи злополука. Обвиниха го в саботаж. Отиде в затвора. Ако не беше се застъпила за него майка ми, която като ректорка на художествената академия имаше известно влияние, щяха да го разстрелят. Беше ужасно време. Не ми позволяваха повече да ходя на училище. На стената ни беше написано: тук живеят изменници на народа.

Кога започнахте да се занимавате с изкуство?

Христо: Когато бях на шест години. Майка ми беше забелязала, че мога да рисувам добре. Тогава повика частен учител, който ми преподаваше геометрия, история на изкуството и рисуване. Тя беше фантастична жена. Винаги ме насърчаваше да стана човек на изкуството, както и по-големия ми брат, който днес е известен артист в София.

Можеше ли да се види западно изкуство в България?

Христо: Не, но аз се запознах с руските конструктвисти. Насочената срещу буржоазното понятие за изкуство идея на съветските художници от двадесетте години, да излязат навън от музеите и да отидат на улиците и площадите, ми повлия много силно. По времето на Сталин не можеше да се говори за тези хора. Но имаше някои стари професори по изкуство, които го правеха въпреки това, когато бяха пияни. На Запад пък за мен стана важен Дюбюфе, защото в картините си той използва различни материали, а не само боя. Учих един семестър във Виенската художествена академия. След това отидох в Женева. Но мечтата ми беше Париж.

От какво живеехте тогава?

Христо: Рисувах. В Женева рисувах маслени портрети на сътрудниците на Обединените нации. Рисувал съм например Жискар Дестен и семейството му. Накрая вече имах достатъчно пари, за да отида във Франция. През ноември 1958 получих предложение да портретирам майката на Жан-Клод, която произхожда от богато аристократично семейство. Така се запознах със съпругата си.

Жан-Клод: По това време той вече беше започнал да опакова в плат консервени кутии, шишета и други малки предмети. Когато за пръв път отидох в студиото му и видях всички тия пакети, си помислих, за Бога, тоя човек е откачен.

Как стигнахте до идеята да считате за изкуство опаковани консервени кутии?

Христо: Това не беше идея.

Жан-Клод: Бихте ли попитали Сезан защо е рисувал ябълки?

Защо не?

Христо: Вероятно това имаше връзка с образованието ми. Художествените училища в България бяха много консервативни. Когато напуснах страната, още не бях решил какъв точно художник искам да стана. Тоест, беше съвсем естествено, че опитвах множество различни неща.

Хрумването да се изтъкне естетиката не безполезни предмети чрез опаковането им са имали и други хора преди вас.

Христо: Всяко художествено направление си има предшественици. Текстилът е мотив в изкуството от хиляди години насам. Само че преди за неговото представяне са се използвали бронз и мрамор. Дега е бил първият, който е използвал за своята скулптура на балерина истински плат. При Ман Рей вече има опаковани предмети. Хенри Мур е рисувал през 1942 една опакована колона.

Жан-Клод: Трябва да имате пред вид, че през 1958 Христо беше беден беглец, който не можеше да си позволи злато и мрамор.

Христо: Да, но това не беше решаващото. Най-същественият аспект на нашата работа е нейната краткотрайност. Камъкът и металът са материали за вечността. Нашите проекти съществуват само за определено време – десет дни, две седмици, понякога и по-дълго. Забулването на Райхстага ще продължи четиринадесет дни. След това ще изчезне. Нашето изкуство не е завинаги тук. Никой не може да го купи. Никой не може да го притежава. То възниква единствено защото ние го желаем. Никой президент, никой министър на културата, никой директор на музей не го е поръчвал. То не служи на никаква цел. Не се подчинява на никакъв морал. То е абсолютно свободно. Не е нужно да се обосновава. То е ирационално. Ние го заплащаме със собствените си пари. Затова не дължим обяснение никому.

Народните представители от немския Бундестаг, които се съпротивяват на вашия проект с различни аргументи, няма да чуят всичко това с голямо удоволствие.

Жан-Клод: Сега вече е прекалено късно.

Христо: Никога не сме казвали нещо по-различно. Винаги сме говорили истината.

Жан-Клод: Обяснихме на господин Шойбле в кабинета му, че забулваме Райхстага, защото така ни харесва.

Как реагира той?

Жан-Клод: Беше много любезен. Разговаряше с мен на френски.

Христо: Индивидуализмът на изкуството е едно от най-важните достижения на този век. По-рано един човек на изкуството е трябвало да работи за работодатели. Трябвало е да се съобразява с желанията на клиентите. Не е бил свободен. Едва през деветнадесети век художниците започват да рисуват картините само за себе си. Но те са имали тази свобода само в ателиетата си. Аз разширих свободата на изкуството безкрайно много. Превърнах общественото пространство в свое платно.

Смятате ли, че Микеланджело е бил несвободен, защото е работил по поръчка на папата?

Христо: Боже, вие нищо не разбирате.

Жан-Клод: Дарлинг, мисля, че той разбира много добре. Просто иска да го кажем със собствени думи.

Христо: Готическите художници са били по-малко свободни от ония от Ренесанса, те пък по-малко свободни от ония от Барока. Съществува прогрес на свободата. Но едва днес ние имаме тотална свобода. Ние не правим никакви компромиси. Ние определяме местата, на които възникват нашите проекти. Ние определяме как да изглеждат те. Ние определяме месеца, деня, момента, в който те се пробуждат за живот.

А също и момента на тяхното разрушаване.

Жан-Клод: Не разрушаване.

Христо: Тяхното отстраняване.

Вие държите на това произведението ви да не бъде отстранено от никой друг освен вас?

Жан-Клод: Разбира се, защото това е наше произведение. Ние сме платили за него.

Ангажирате охрана, която да се грижи за това никой да не докосва платното.

Христо: Кой ви е разказвал тия глупости?

Не е ли вярно, че предпазвате опаковката от повреди?

Жан-Клод: Ако някой би си намислил да поврежда нашата собственост, ние разбира се ще му попречим. Нали сме обещали на хората, че ще могат да го разглеждат в продължение на четиринадесет дни.

Христо: Първо, нашите охранители не са полицаи; те са там само за да се грижат за ред. Второ, хората не идват, за да разрушават. Само произведенията от камък и стомана насърчават вандализма, защото те са заплашителни. На нежния материал, който ние използваме, хората реагират с нежност.

Жан-Клод: Защото изпитват дълбоко почитание, разбирате ли? Ние им даваме възможност да видят нещо, което няма да видят никога повече, и те разбират, че това е един огромен подарък.

Христо: Хората, които разглеждат забуления Райхстаг, знаят, че са свидетели на нещо уникално. Остава единствено споменът. Нашето изкуство е много краткосрочно и много уязвимо. Други художници са запълвали света със своите боклуци в продължение на пет хиляди години. Ние прочистваме всичко. Не оставяме нищо след себе си. Ние сме най-чистите художници, които е имало някога. Временният характер на нашите произведения е предизвикателство срещу наивното високомерие на хората, които вярват, че може да се създаде нещо безсмъртно. То е символ на преходността.

Символ на преходността е всяко произведение на изкуството, което се разваля или губи. Символ на преходността е и Женската църква в Дрезден.

Христо: Тя е била разрушена.

Да, но не от създателя си.

Жан-Клод: Каква според вас е причината да отдаваме толкова голямо значение на това, че произведенията ни съществуват само за определено време?

За това е нужно да ви разкажа една кратка история.

Жан-Клод: Моля.

Като дете разрушавах крепостите, които строях на пясъчната площадка, преди да си отида, за да попреча на другите деца да ги съборят. Събаряйки сам създаденото от мен, аз се чувствах като Бог, който е начало и край на всичко.

Жан-Клод: Ние не вярваме в Бога.

Не, но изкуството ви е един отчаян опит да стенете подобни нему.

Христо: Изобщо не разбирам за какво говори.

Христо създава проектите си…

Жан-Клод: Не Христо, ние го правим заедно.

… и определя сам, колко дълго могат да бъдат разглеждани.

Жан-Клод: Бихте ли повторили, моля, това, което току-що казах. Не Христо създава проектите, а Жан-Клод и Христо.

Добре.

Жан-Клод: Ние решихме да бъдем една личност, и се надяваме да направите това достатъчно ясно за читателите си. Ако продължавате да говорите единствено за Христо, този разговор е свършил. Ето къде е вратата.

Христо: Мога ли сега и аз да кажа нещо? Става дума не за Бог, а за неповторимостта на първия миг. Аз вярвам, че всяко изкуство съществува в действителност единствено във времето на възникването си. Този сюблимен момент на началото, когато то бива създадено и видяно от съвременниците, е единствен по рода си. След това то се променя. Става по-лошо. Губи валидността си. Когато е била създадена, Венера Милоска е стояла обляна от слънчева светлина на един остров. Била е оцветена. Днес тя е бяла руина, която стои в музея, една нещастна останка. Това, което виждаме ние днес, няма нищо общо с оригинала.

Именно затова, исках да кажа, тя е символ на преходността, и аз съм щастлив, че мога да я видя.

Жан-Клод: Почакайте, ще ви обясня. Искам да ви кажа защо решихме доброволно, че произведенията ни ще съществуват единствено за кратко време. Най-ценното в живота е преходното, например детството или една дъга, или един момент на щастие. Именно защото нещо е преходно, ние го обичаме особено силно. Изкуството е изразявало досега всевъзможни неща. Но това най-ценно качество му е било забранено досега, преди ние, Христо и аз, да започнем работата си. Ние му придадохме това качество на преходност, която е част от живота и му придава толкова много нежност.

Христо: Това беше едно естетическо решение.

Жан-Клод: И то не означава, че искаме да бъдем Бог.

Сравнявате проектите си с дъгата?

Жан-Клод: Да.

Но една дъга идва и си отива. Тя е част от божието творение.

Христо: Ние нямаме нужда от Бог. Нашата религия е изкуството, а изкуството е човешко. То е най-възвишеният израз на човешкото. Едно животно не може да бъде художник. Един човек, който има усет за изкуството, е благословен човек.

Да, той е по-близо до Бога от една гъска.

Жан-Клод: Откъде знаете това? Виждали ли сте Бога? Може би Бог е гъска.

Добре, друга тема.

Христо: Вие мислите прекалено сложно за нещата. Ние не мислим толкова сложно. Ние сме обикновени хора и това, което вършим, също е много обикновено.

Във „Frankfurter Allgemeinen Zeitung“ сте отговорили на въпроса, кое би било за вас най-голямото нещастие, това би било да изгубите очите и жена си.

Христо: Да, разбира се.

Но от друга страна никога не летите с нея в един и същи самолет, за да може, ако единият загине, другият да оцелее.

Христо: Това го правим, за да може, ако единият загине, другият да довърши работата.

Жан-Клод: Над забулването на Райхстага работят десетки инженери, майстори на скелета, тъкачи и единадесет фабрики. Нямаме право да ги оставим на произвола на съдбата.

Вярвате ли, че когато го няма най-важното за вас, ще можете да работите както досега?

Христо: Това не знам.

Никога ли не сте преживявали криза, която да ви потисне до такава степен, че да не можете да работите?

Христо: О, не, никога!

Но това е неестествено. Всеки човек преживява някога най-ниската си точка.

Жан-Клод: Имате ли деца?

Не.

Жан-Клод: Тогава не знаете какво е, когато една майка се грижи ден и нощ за бебето си. Това е любов. Ние обичаме работата си. Работата е животът ни. Ние не работим, ние живеем.

Христо: Не мога да си представя смъртта на Жан-Клод. Не искам да мисля за това.

Жан-Клод: Аз обаче мога.

Христо: Ние мислим за живота, не за смъртта. Животът ни е изкуството. Живеем по осемнадесет часа на ден за изкуството. За да бъда човек на изкуството, избягах от страната си. Без изкуството бих загинал. Нямам родина. Нямам роден език. Имам американски паспорт, но никога не бих казал, че по тази причина съм американец. Английският ми език е мизерен, френският ми – още по-лош, а българския почти съм забравил. Аз съм чужденец на този свят. Тази чуждост е живецът на нашата работа. Всички наши проекти са определени от това.

Жан-Клод: Домът ни са местата, на които възникват нашите произведения.

Христо: Ние се връщаме при тях отново и отново, даже и след като проектите вече са завършени.

В едно по-раншно интервю сте казали, че животът е пълен с жестокости, но чрез изкуството те се превръщат в красота.

Христо: Животът не винаги е приятен, но е винаги драматичен. В Тит Андроний на Шекспир умират девет души в първото действие. Убийството е нещо ужасно. Но при Шекспир то е много красиво.

Жан-Клод: По време на нашия проект „Чадъри“ имаше две злополуки. Двама души умряха. В Япония един кранист докосна с машината жиците на високото напрежение. В Калифорния един от чадърите, запокитен от силен вятър, уби една жена. Това е трагично, но такъв е животът.

Христо: Нашето изкуство отразява действителността. Именно затова съм толкова запленен да го правя. Ние показваме истинския живот, но не в музея или на някоя сцена. Нашите проекти не са театрални пиеси.

Изказахте ли съболезнования на близките на загиналите?

Жан-Клод: Отидохме на погребенията, и там се случи нещо разтърсващо.

Христо: Беше не само разтърсващо. Беше и показателно.

Жан-Клод: Както знаете, за този проект ние искахме да сравним начините на живот на хората от две различни места. Мъжът, чиято жена загина, един американец, ни благодари. Той каза, че денят, в който тя загинала, бил най-хубавият ден от живота им. Тя била много болна. Нямало да живее още много време, но искала да види преди смъртта си нашите чадъри. А съпругата на работника, който загина в Япония, дойде след погребението при нас и ни помоли за извинение, защото смъртта на съпруга ѝ ни поставила в такова тежко положение. Разплаках се, защото се случи именно онова, което ние искахме да изразим с проекта си.

Христо: Беше невероятно.

Не го възприехте като катастрофа?

Жан-Клод: Когато съберете на едно място триста и петдесет хиляди души, трябва да очаквате, че двама или трима от тях ще умрат.

За забулването на Райхстага се очакват четири милиона.

Христо: Можем само да се надяваме, че никой няма да загине.

Източник

Христо (Явашев) и Жан-Клод (Дена) са известна двойка художници, работещи в създадения най-вече от самите тях стил на „опаковано изкуство“. Множество от произведенията им, характерни както с монументалността, така и с краткотрайността си, са известни по цял свят, предимно чрез фотографии и видеофилми.

Коментари (36)

- 01-05-2011|punch

Никога не ми е допадало изкуството (ако е изкуство) на Христо Явашев. Винаги ми е напомняло приказката за голия цар. Не, че е шарлатания, не е лишено от въображение, нито от смисъл, разбира се, но изкуството не е само това, мисля. Дали пък всъщност не е? Забавлява ме начинът по който правителства, високопоставени особи, критици и милиони почитатели ръкопляскат на новите му дрехи. Също и мита, че сам финансира проектите си, разпродавайки съшите тия дрехи на парчета.

- 01-05-2011|punch

„Жан-Клод: Когато съберете на едно място триста и петдесет хиляди души, трябва да очаквате, че двама или трима от тях ще умрат“

Виж, това вече не ме забавлява. Не е реализъм. Името му е цинизъм!

- 01-05-2011|Мая

След твърдението, че господин артистът не знаел дори латинската азбука, когато избягал от България, изгубих интерес към текста. Съсредоточих се върху снимките на проектите им. Наистина, по-добре да опаковат, отколкото да говорят.

- 01-05-2011|Борис

Винаги съм се удивлявал на творенията на тези хора, опитвйки се да разбера крайната цел. След време разбрах, че не става дума за изкуство, а за анти-изкуство. Това обяснява и безцелността, и временността.

Символ на една епоха--нито повече нито по-малко.

- 01-05-2011|Златко

Ако има нещо, което да ме безпокои повече от българските дрязги, то е българското единодушие. Хайде малко по-интелигентничко, ако обичате, нещо прекалено единодушни май взехме да ставаме тука…

- 01-05-2011|Златко

А може би съм предубеден, знам ли? Във всеки случай аз бях там и го видях с очите си, това неповторимо чудо, опакованият Райхстаг. Няма да се впускам в трели, ще ви кажа само, че това е същото като концерт на „Ролинг Стоунс“: който не го е виждал с очите си, никога не може да разбере за какво става дума…

- 01-05-2011|Punch

Имаше ли жертви? Не съм чул Миг Джагър да се изказва така трезво за концертите си, където, вероятно, не малко са си оставили костите… Искрено казано, мислех, че съм единственият, който не харесва Кристо. Прятно съм изненадан от станиовището на Борис и леко резервиран от това на Мая. Българско единодушие мисля, че не съществува, в нищо, освен по един единствен въпрос: че Александър Македонски не е бил македонец. Но това е друга тема, прощавайте.

- 01-05-2011|Златко

Е, тоя път ме изкефи здраво, бате Пънч! Простено да ти е за все останало… :)

- 01-05-2011|Златко

А за „Ролинг Стоунс“: не Мик е значителният човек там, струва ми се. Прочети, ако можеш, автобиографията на Кийт. Те това е Човекът!

- 01-05-2011|Златко

А инак, малко по същество: съгласен съм, че госпожата тук доста голяма глупост е казала (това за „неизбежните“ жертви, имам пред вид). И тя не е единствената. Което донякъде потвърждава правилото, че човек трябва да се занимава с неща, от които разбира. В случая – изкуство, а не философия. Това обаче не прави интервюто непременно по-малко смислено или интересно. Има много добри, дори много важни неща в него – и ако бихме могли да се съсредоточим върху тях, щяхме (може би) да свършим и малко работа. Например убеждението в свободата на изкуството – и най-вече СИЛАТА да се претвори това убеждение в действие, в реалност. Ето това е гигантската заслуга на Христо Явашев пред изкуството и света, и това е нещото, което ме кара да се чувствам горд, защото сме от едно племе. Не знам дали така от разстояние сме в състояние дори да си представим каква колосална енергия е била необходима, за да се осъществят неговите проекти. Енергия, не ряпа! Оттук и раздразнението ми, особено по повод на (според мен плоските) обобщения от вида „символ на една епоха“. Седим си тук, напапкани, наядени, напушени, и си умуваме за неща, дето не са за нашата уста лъжица. Какво друго вършим в момента, ако не групово отхвърляне на неща, които не са ни по ръста? Повечето хора тук сигурно се възторгват пред имена като Роден или Дега, но ако биха били там и тогава, дали нямаше да говорят същите приказки, които ръсят и тук? Най-лесното нещо на тоя свят – след яденето на зелени сливи – е да се отхвърлят неща, които изглеждат необичайно, странно, непривично. В това няма никакъв риск. Виж, да се понапъне човек, да се опита да надмогне себе си и тълпата в себе си… Това вече е малко по-друга работа.

Но, нейсе, лека ви неделя. Днес е първи май, празник е. Лек ден на всички!

- 01-05-2011|Punch

Абе аз бях привърженик на противниковия отбор, на Биитълс, та за това не съм наясно who’s who при Ролинг Стоунс. Верочтно това обяснява и изостаналостта ми… Но да се върнем на Кристо. Борис е прав. Нямаш представа колко е прав! Целта е привидна и разполагането във пространството спекулативно. Иначе, по ескизите и всичко си личи, че е добър художник, има страхотна ръка и най-вече око. Но величието на пакетажа, е което ме оставя скептичен и хладен. Представи си Достоевски или Толстой или Дикенс, препитавайки се с разпродажба на преписи от творбите си. Не е същото.

- 01-05-2011|Лазарин Лазаров - Среща с Кристо и размисъл

СРЕЩА С КРИСТО И РАЗМИСЪЛ

Преди месец медиите в Линкълн, Небраска, съобщиха че в най-голямата галерия в града ще бъде представена изложба на „международно известната двойка художници Кристо и Жан-Клод”. Изложбата бе от най-голямата частна колекция подготвителни рисунки, колажи и фотографии на техни творби, притежание на приятеля им Том Голдън. Тя включваше и серия видеопрожекции, и завърши със среща с двойката в аудиторията на музея, на която присъстваха около 300 души.

В представите ми Кристо беше живият българин, постигнал най-голяма известност в чужбина. Избягал от България през 1956 г, той не е стъпвал повече там. За съпругата му Жан-Клод знаех, че е дъщеря на френски генерал, за която той се жени малко след пристигането си в Париж през 1958 г. Бях виждал фотографии и прожекции с кадри от “The Running Fence” (Калифорния) и “The Umbrellas” (Япония-Калифорния), но общо взето, малко знаех за кариерара и творчеството му. Преди две години, когато името му доста нашумя във връзка с опаковането на Райхстага в Берлин, бях в България и станах свидетел на сдържаното, почти хладно отношение на българските медии към събитието. Обясних си го с това, че той твърдо е отказвал да установи каквито и да е връзки с родината си не само по времето на Людмила Живкова, но и след 1989 година. Българската телевизия, все пак, показа кадри от опакования Райхстаг и тълпи, които го зяпаха. Въпреки че не получих визуални потвърждения на твърденията, че картината била великолепна – „особено при залез слънце и подходящ ветрец, каращ диплите на опаковката да трептят” – отдадох сдържаните, дори критични думи на някои български искуствоведи на вродената българска завист.

Така че Кристо бе една загадка за мен. И ето сега щях да имам възможността не само да се запозная с неговата кариера и творчество, но и лично с него.

Самата изложба не можа да ме задържи много – спирах се повече на фотографиите. Единствено тези от “Valley Curtain” (Колорадо), “Running Fence”, “The Umbrellas” и “Surrounded Islands” (Флорида) привлякоха вниманието ми. Колажите и рисунките му бяха скучни, а фотографиите на опаковани предмети и обекти не можаха да събудят у мен никаква естетическа реакция. Изложбата включваше и две „живи” творби на Кристо – един опакован букет от искуствени цветя (прозрачно фолио и канап) и една опакована канцеларска подшивачка (опаковъчна хартия и канап). Имах чувството, че и аз бих ги опаковал по сходен начин. Знаех, че не трябва да търся смисъл, а само духовна реакция. Реших, че вероятно ще я постигна, ако се запозная по-пълно с творчеството му и го чуя да говори.

Купих си книгата Кристо & Жан-Клод (автор Джейкъб Баал-Тешува), продавана в предверието на галерията. В нея изрично се казваше, че съпрузите не получават доход от продажбата ѝ, но закупилите я могат да получат автограф от тях след срещата-лекция в края на изложбата. Посетих почти всички, включени в програмата, видеопрожекции. Една от тях (разбира се, и книгата) предоставяше доста биографичен материал. Подчертаваше се, че като студент в Художествената академия в София през 50-те години Кристо почувствал, че „всичко запада” и решението му за бягство от България до голяма степен било повлияно от Унгарските събития. (Аз имам потискащ спомен от дните на унгарските събития, когато много студенти в София бяха репресирани „превантивно”). В книгата си Баал-Тешува твърди: „Кристо беше разбрал, че България е най-сталинистката нация в комунистическия блок, изолиран хинтерлад на Европа, и че ако иска да види творбите на такива художници като Матис, Пикасо, Клее и Кандински, трябва да забегне на Запад”. Въобще, всички биографи представяха бягството на Кристо като жажда за свобода, така характерна за творчеството му по-късно.

Повратен момент в живота на Кристо става срещата му с Жан-Клод. Той получава достъп до нейния богаташки дом по една случайност, препоръчан да нарисува портрет на майка ѝ. Сега, 39 години по-късно, със сигурност може да се каже, че Кристо не би могъл да попадне сред най-известните, ако не е тази среща. Жан-Клод споменава по-късно, че той се оказал „адски любовник”. По всичко, обаче, личи, че тя – момиче със всестранни интереси и амбиции – още тогава е прозряла по-важното: неговият талант, ентусиазъм и идеи, съчетани с нейните пари, връзки и способности, могат да отведат двамата далеч. Тя знае как да погледне на художествените произведения на Кристо като на обект за бизнес и реклама и как се гради кариера. Постепенно тя вгражда своята активност, своите способности за бизнес и реклама в творчеството на Кристо по такъв начин, че да се получи общо творчество и неразривен тим.

След женитбата си с Жан-Клод Кристо става по-самоуверен в попартовите си увлечения и в стремежа си да бъде включен в групата “Nouveaux Realistes”. Вече има финансовата свобода за да може да воюва и за творческа. Разбира, че само със смоувереност и независимост би могъл да намери своите ценители и колекционери и че кариерата на големия художник се гради с помощта, почти съвместно, с такива ценители и колекционери.

Той прави прелом в обещаващата си кариера с две неща: променя името си на Кристо (вместо Христо Явашев) и… започва да опакова. Опакова какво ли не – кутии, бутилки, битови предмети, столове, автомобил. При това успява да представи няколко неща на изложби и да намери първите си колекционери. Старае се да привлича внимание. Разбира се, спечелва си и критики и упреци.

По това време, обаче, (началото на 60-те години), центърът на световното художествено новаторство започва да се измества от Париж в Ню Йорк – по-близо до жадни да колекционират богати американци. Кристо и Жан Клод разбират че мястото им е там. През 1964, заедно с 4-годишния си син Сирил, те се преместват в Ню Йорк. Наемат обширен апартамент и просторно ателие в Долен Манхатън. Там те канят приятели, искуствоведи и потенциални купувачи- колекционери. Кристо работи сам в ателието, Жан Клод се грижи за финансите и рекламата. В Америка той опакова огромни балони (Air Packages), започва да опакова и сгради. Някои критици обаче намират художествения резултат от опаковането – например на Музея за съвременно изкуство в Чикаго – за твърде съмнителен.

Преглеждам внимателно фотографиите на много от опакованите обекти: “Dockside Packages”, Package of Wheelbarrow”, Package on Table”, Wrapped Magazine”, The Air Packages”… Те предизвикват у мен само най-обикновено леко учудване. Чета изказвания на критици – дано те ми помогнат. Дейвид Бърдън казва, че те са „откровения чрез закриване”. Съжалявам, но не мога да почувствам откровението. Според Албърт Елсън пък, те са „възхвала на артистичната свобода”. Тук вече долавям нещо. Очевидно хората трябва да разберат, че художникът може да изпитва удоволствие като променя екстериора на всевъзможни предмети.

Мисля си, че ако Кристо беше сътворил единствено тези опаковани обекти, той постепенно щеше да бъде забравен – нищо че много от тях са намерили място в музеи и частни колекции. Двамата с Жан-Клод са почувствали това. Усетили са, че е необходима нова идея и че новите им творения трябва да съдържат все пак нещо, което да отговаря на класическите представи за красиво.

Така на Кристо хрумва идеята за намеса в макрообекти – природни или урбанистични – за вкарването на изкуствени временни цветни елементи в тях с оглед постигането на красив макропейзаж, разбира се временен. Кристо изкуствено придава на големи, наблюдавани от птичи поглед пейзажи цветната красота на изпълнени с цветя малки горски полянки. Тук попадат произведенията “Valley Curtain”, “Running Fence”, “Surrounded Islands”, “The Umbrellas”, с които според мен Кристо ще остане в историята. Тези произведения траят само една-две седмици. Временният им характер, заедно с мащабността на необходимите за сътворението им проекти, навеждат на опасения за финансова неефективност. Но Кристо и Жан Клод знаят, че макар и сътворените събития да са временни, документираните спомени за тях ще останат и те няма да бъдат забравени. Те знаят, че мащабността на проектите улеснява тяхната реклама. По времето на “Surrounded Islands” пет хиляди хеликоптерни места за 10-минутно наблюдение са били продадени по за 35 долара. Кристо и Жан-Клод твърдят, че успяват да финансират проектите си без да използват каквото и да е спонсорство, тъй като това би могло да ограничи творческата им свобода.

Остава да спомена още два изпълнени проекта на Кристо, които по мащабност си приличт на горните, но произлизат от идеята за опаковане. Това са “The Pont Neuf Wrapped”, Париж и “Wrapped Reichstag”, Берлин. При тези два проекта особеното е че става въпрос за урбанистични архитектурни обекти с историческо значение. Когато Христо разказа за тези проекти на срещата, той се спря надълго и нашироко на дългия процес на вземане на разрешение за осъществяванто им от съответните власти, явно считайки го за част от творческия процес. „Аз съм художник, искам да експериментирам” – казва той в молбите си до съответните власти. „Добре, експериментирай, но защо върху Понт Ньоф и Райхстага” – отговарят властите. „Вие ограничавате творческата ми свобода, аз съм вдъхновен именно от историята на обектите” – казва Кристо.

Логиката на Кристо и Жан-Клод се оказва непобедима, поне в тези два случая. При „Понт Ньоф” осъществяването на идеята почти изключително зависи от Жак Ширак, който по това време е кмет на Париж. Близо десет години са необходими на Кристо за да получи благословията му. „Нито един художник в цялата история не е изразходвал толкова много време за да представи себе си и изкуството си по целия свят”, казва един критик. Ню Йорк Таймс го определя като „майстор манипулатор и на пейзажите, и на медиите”.

Още по-труден е случаят с Райхстага. Тук решението трябва да се вземе с гласуване от Бундестага. Оказва се, че техният „повик за свобода” ще бъде обект на публичен дебат. Вили Брандт подкрепя Кристо. Хелмут Кол, обаче, е категорично против. При гласуването в Бундестага Кристо получава подкрепа с 292 гласа срещу 223 и 9 въздържали се. „Ние победихме!” – възкликна Кристо на срещата. Не беше трудно да се види, че насладата от тази победа е била съизмерима, даже е превъзхождала, насладата от краткото съзерцаване на вече опакования Райхстаг по-късно.

Но нека накрая да разкажа преките си впечатления от срещата. Отначало ми се видяха доста състарени, но скоро се почувства че Кристо изглежда много добре за възрастта си. Жан-Клод, с огнено червена коса, беше като пружина, макар и с малко уморен вид на лицето. (Те, по някакво съвпадение са родени в един и същи ден през 1935 г). Срещата беше открита и закрита от Жан-Клод – нещо повече, тя стоеше плътно до Кристо през цялото време докато той говореше. Често го прекъсваше – било да направи забележка на публиката (например, че фотографират техни оригинали), или пък да коригигира Кристо за нещо, включително неговия английски (който, общо взето, не беше лош). Когато Кристо завърши (говори главно за Райхстага и за бъдещи проекти), те дълго отговаряха на многобройни въпроси. Жан-Клод прекъсваше Кристо и поемаше отговорите и на отправени към него въпроси, особено ако те се отнасяха до рекламата, тяхната кариера и финансирането на проектите.

Жан-Клод още в началото заяви че:

– В мащабните си проекти те просто „вземат под наем” урбанистични или природни обекти с абсолютното условие да имат пълна творческа свобода да правят с тях каквото си искат; единствената уговорка е да ги върнат невредими след две седмици.

– Това, което правят с тези обекти, е изключително само за тяхно собствено удоволствие. На тях били достатъчни 1-2 часа за да се насладят на вече създадените проекти, но ги оставяли по-дълго за другите, както и за да можело по-добре да бъдат документирани.

– Сами търгували с произведенията си, сами финансирали проектите си; тя не оставяла Кристо дори да види физиономията на техния счетоводител.

На срещата присъстваше и синът им, който говорел пет езика, между които българският не бе споменат. Общо взето, те бяха хем арогантни, хем симпатични. След дискусията имаше кратък прием във фоайето на галерията. Кристо и Жан-Клод седнаха на една импровизирана маса пред оформила се дълга опашка и започнаха да дават автографи. Когато помолих Кристо да ми напише нещо на български върху книгата за тях, която бях купил, Жан-Клод веднага се намеси: „Ние само подписваме”. Все пак, Кристо прояви известна сърдечност.

Тръгнах си с чувство на удовлетвореност, въпреки че не бях намерил сигурен отговор на някои въпроси. Е ли Кристо само един творчески експериментатор, умело представен с могъщите оръжия на съвременната реклама? Ограничава ли се обществената полезност на Кристо и Жан-Клод само в областта на искуството и естетиката? Спомагат ли те обществото да се отърве от ненужен консерватизъм и да се промени?

В колата за в къщи жена ми започна да коментира: „Леле, такава жена ако ти се падне, ще ти извади душичката!” Замислих се и отвърнах: „Не, ще те вкара в Историята, ако си талантлив”.

Публикувано в ‘България Прес’ (USA), бр.3, 15 март, 1998;

в сп. ‘Сега’, бр.24, 18-24 юни, 1998

- 01-05-2011|Б. Павлов – Бетховен, соната №8

Човешкият живот е изкуство. Не занаятчийско умение, а осъзнато сбогуване с „естествеността“ на неуловимия миг. Неизбежната рана, от усилието за тази раздяла, зараства – изречена, нарисувана или изтанцувана.

Ревниво поддържаните, частни колекции и безличното дълголетие на публичните галерии не допринасят за вечността на изкуството. Неговата вечност е в неизбежната среща на нашата, вътрешна „експозиция“ с окачените по стени или вградени в пейзажи ликове на човешкото търсене на смисъл.

Онова, което правят Христо и Жан-Клод не е „изкуство“ – то е самата поезия.

Поезията живее независимо от артистите и поетите.

Нетрайният празник на опакованата в мечти реалност обръща погледа ни към най-важното в човека. Към непонятното и неуловимо, „нещо“, което вижда красота и намира смисъл в неестествената естественост на краткия, човешки живот.

- 01-05-2011|Punch

„Тръгнах си с чувство на удовлетвореност, въпреки че не бях намерил сигурен отговор на някои въпроси. Е ли Кристо само един творчески експериментатор, умело представен с могъщите оръжия на съвременната реклама? Ограничава ли се обществената полезност на Кристо и Жан-Клод само в областта на искуството и естетиката? Спомагат ли те обществото да се отърве от ненужен консерватизъм и да се промени?“

Не останах с вчечетление, че отговорът на размисълта е да. Или се лъжа? Е, полинг Стоун?

- 01-05-2011|Punch

Ролинг Стоун

- 01-05-2011|Златко

Пънчи, „размисъл“ е от мъжки род, братко. Ха стига сме се напъвали, обед стана. Да вземем да си починем малко, какво ще кажеш?

- 01-05-2011|Punch

ОК. дума травестит.

- 02-05-2011|Гост - re:

Много ми хареса текста на г-н Лазаров – освен като съдържание и заради усещането за спонтанност, с което е написан, и заради което се чете на един дъх. Дори накрая останах малко разочарована като видях, че всъщност е препачат. Което, разбира се, не отнема нищо от неговите достойнства.

Хареса ми повдигнатият въпрос доколко всеки от тандема Кристо-Жан Клод би бил успешен без присъствието на другия.

Като разсъждение съвсем по принцип ми се струва, че трябва да се прекрати с българското настояване върху произхода на Кристо, след като той се дистанцира от него. Или, ако чак толкова се настоява на подобна информация, то да се казва „етническият българин Кристо“? Нека това последното не се приема като опит за омаловажаване на творческия продукт на този артист.

- 03-05-2011|Гост - Илко Димитров

През юни 2010г. Илко Димитров ме нарече „плъх“ в един свой текст, знаейки за турския ми произход. Думата „плъх“ е международен унизителен стереотип за мюсюлманите, а Илко Димитров е расист.

с уважение,

Николай Атанасов

- 05-05-2011|Кръстина - За ранга на живеене

Стресна ме – негативизмът на част от коментарите, блг за възможността да съпреживея динамиката на мислене, чувстване, реагиране на тази невероятна двойка.

Възхищават ме мащабът на свободата, с която живеят и мечтаят; волята и енергията, с която работят; силата да бъдат себе си, без значение кой какво мисли и пише; умението да организират гигантските си проекти, така че сами да ги финансират … Разпознавам същинския ранг на човешкото живеене – свободно творчество и споделими ценности.

И още. Не ни е дадено да изберем дали, кога и къде да се родим. Можем да изберем комай само къде и с кого да живеем, какво да правим.

Шапка свалям на онези, които го правят свободно откъм предразсъдъци и имат волята да проявяват същинските мащаби на природата си. Това, че мнозина избират да съществуват като марули, не задължава различните да живеят като лилипути:)

- 07-05-2011|Кентафър - Красота, реализъм, цинизъм…

Златко, верен на себе си и на усета си за „настояще“, отвреме на време променя критериите си за подбор на публикуваните тук текстове. Така през годините, в които съм абонат на ЛП, прочетох и доста досадни и скучни (съобразно моите си критерии, разбира се!) неща. Но това е неизбежно при „живото изкуство“.

В същото време, благодарение на любезния ни домакин, упях да се насладя на срещите с велики умове и техните концепции и действия: наскоро четох интервюто с Ленън-Йоко, а сега с Кристо-Жан-Клод.

Златко, благодаря за възможността.

Тази статия има много коментари и бих могъл да взема отношение по много от разглежданите тук аспекти, но ще се въздържа. Ще кажа само едно нещо, което да въплътява в себе си всички останали нужни отговори и коментари, дано ви говори достатъчно:

Кристо ВЕЧЕ не е българин. Ясно се вижда! Той е надмогнал ограниченията на националната и родова принадлежност, както и много други условности на съществуването, които са необходими на „малкия човек“ за да осмисли и оправдае живуркането си. …“и какво ако Бог е гъска?!“

Истинската красота на изкуството е в съпреживяването и препреживяването; в това, че създава действена връзка през пространството и времето с естеството.

…изкуство – естество…

Което значи, че то е реалистично. А няма реализъм без професионализъм, нито професионализъм без цинизъм. …поне така изглежда погледнато „отдолу“. …иначе си е чиста любов!

Така че, или се издигнете, или …продължавайте да хленчите!

Наскоро тук имаше поредица статии от някакви разсополивени културтрегери и културбагери, жалващи се от това, че не им се консумира продуктът, който те, от своята академична висота, са заплюли за естетичен. Те все още са … някакви: имат лица, достижения, титли… национална, полова и видова принадлежност. … затова се давят, безмилостно отнесени от чалгата!

…………

Когато им омръзне (на вас също) да сте някакви; когато пожелаете да сте всякакви, тогава можете да помолите Кристо и сие да ви опаковат: да се покрие вънщността, за да се прояви същността!

Стиска ли ви!?

- 09-05-2011|Боян - Празно дрънкане

Някой беше казал, че няма по-страшно нещо от арогантния простак. Тука ги имаме двама: претенциозни, самонадеяни, надути, самовлюбени, вманиачени грандомани. Те пакетирали немската „намси-к‘во“! Ей, аферим! Хората строят сгради (може и да са грозни), а тия двамцата ги пакетират! Забулват??? И чадъри бучат!!! Ами бравос! Опитите да им се прави задълбочен художествен анализ са чиста загуба на време, а защитата на Златко е изтъркан журналистически номер за създаване на скандал или провокация, т. е. предизвикване на реакция, та да си повишим рейтинга. Ако това е била целта на избора да се публикува този несмилаем словесен буламач -- добре, постигната е, ашколсун!

- 12-05-2011|Странник - Новите дрехи на царя

Дали разточителността на изразни средства и милиони долари са достатъчни, за да превърнат нечие действие или продукт в произведение на изкуството? В ХХ век явно да. Колкото повече метри плат, въжета и лампи – толкова повече изкуство… Но днес? Повръщаа ми се. Четем за катарсиза, (как ги обичам тия клишета) за идеите и дълбокия замисъл на така великия творчески акт. Замисъл, който всеки преминаващ покрай сградата африкански гастарбайтер би изразил далеч по-ясно, бързо и разбираемо като просто я припикае.

Да, но… Между пикаещия на стената арабин и „великия“ К(Х)ристо има същаствена разлика. Първият няма да прахосва усилия и милиони в напъните си да бъде забелязван като художник. Нито ще се опитва да обяснява с грандиозни мегаломански изцепки по най-публичните пространства в различни градове общоизвестни истини от рода на „Водата е мокра“.

Нека заедно да потърсим дълбоките корени на този самобитен талант. Когато егото ти крещи „вижте ме!“, но си неспособен да сътвориш нещо наистина стойностно, тогава единственият ти шанс да бъдеш забелязан еда скриеш(пакетираш, пребоядисаш, извадиш от контекста му) нещо голямо, сътворено от друг. В този смисъл, по отношение на КХристо съм по-склонен да заменя понятието изкуство с думата диагноза. И патология.

„Би ме отегчавало до смърт да седя по цял ден в ателието и да рисувам картини. Глупавите художници, които правят това, никога няма да узнаят какво означава да гледаш.“

Сигурен съм, че е така. Достатъчно е да погледнете неумелите му рисунки от миналото. За сметка на това притежава чудната дарба да гледа без да вижда.

Мен лично повече би ме отегчило 20 години да убеждавам някого да ми разреши да направя нещо, после да похабя материали с площ близка до тази на Лихтенщайн и след това още 20 години да се налага да обяснявам по всички възможни медии какво точно съм искал да кажа с това.

Царят е гол, господа придворни!

- 12-05-2011|Златко
Цитат:

Нас часто спрашивают, есть Бог или нет, писал Секретарь. Мы на этот вопрос отвечаем утвердительно: Да, Бога нет!

Александр Зиновьев, „Зияющие Высоты“

- 19-05-2011|Боян

Че „Бога нет!“ това го знае всеки що-годе средно интелигентен човек, само че каква е връзката с темата, Златко? То иначе да се измъкваме с мъдри цитати е лесно, да. А коментарът на Странника е просто безупречен (ако не броим леките печатни грешки)!

- 19-05-2011|Златко

Смисълът е в посочването на отрицанието, което не знае какво отрича, Бояне – и въпреки това е уверено, че знае нещо си. Както и ти тук, и много други като теб.

Аз пък мисля, че човек без Бог е като дърво без корен, Бояне. И това дори не ме кара да се чувствам по-малко от средно интелигентен.

Впрочем, ако се опиташ дори само за миг да прочетеш с малко по-трезви очи думичките, които използваш, когато отричаш, може и да видиш, че липсата на Бог не те е направила по-свестен човек. Но това само между другото, разбира се.

- 19-05-2011|Златко

Впрочем, ти не си нито първият, нито, боя се, последният, който в течение на годините идва в тая къща, изплюва се на пода, а после вика: „Какви сте вие тук хора бе? Няма ли да ми сипете едно кафе, да си похортуваме?“ Нашенски привички, вероятно. Някои се научават на по-човешки обноски, други си отиват, трети се налага да ги изхвърлям… Както дойде, за мен това също е училище, както и за всички други.

- 21-05-2011|Боян - Не по темата -- отговор към Златко

Драги Златко, няма да навлизам в лични схватки по въпросите на човешките обноски -- ще припиша нападката ти срещу мен към резултата от натрупаната с годините горчивина, за която сам пишеш и която по странен начин изведнъж се излива напълно немотивирано върху един случайно минаващ и абсолютно непричастен. ОК, работя в туризма, всеки ден срещам хора разни и мога да те разбера, донякъде.

Що се отнася до отрицанието, лично аз отричам неща конкретни и точно назовани, знам защо го правя и не крия аргиментите си. Не разбрах защо намеси темата за бога в поредицата коментари -- отричането на стойността на предполагаемото „изкуство“ на типажа от интервюто е лесно мотивируемо и струва ми се не изискваше тази твоя напълно неуместна защита на съществуването на бога. Сравнението- аналогия, което правиш през тринайсет асоциации, е твърде уязвимо като аргумент : понеже, видите ли, имало някои просветлени, дето са способни да прозрат отвъд видимото с просто око, а другите, дето считат, че науката е слънце, а не вярата (зарад която са се трепали и продължават да се трепат Хомо-си недорасли до Сапиенс) -- тия значи сме като котета, демек слепи. Е, а кажи сега кой, къде и по кого плюе, плийз.

Прочее, ако културната дискусия, която водим, за теб е дразнещ нашенски спор, добре – най лесното е да ни изхвърлиш или ние сами да си отидем. Не предполагах, обаче, че „може би Вие се боите от въпросите ми, господин редакторе“?! Апропо, вече за втори път …

- 21-05-2011|Б. Павлов - Харесва ми тяхната смелост

Кристо и Жан Клод ни предлагат не само лични мнения и остроумни преценки, а огромни, артистични проекти със сложна организация, за които не биха могли да разчитат предварително на ничия морална или финансова помощ.

Всеки може да приеме „изкуството“ им за феномен на популярната култура – това е риск за всяко, съвременно изкуство – но всеки осъществен, техен проект е и грандиозно, социално събитие, забележително – поне за мен – колкото концерт на Пинк Флоид, Айрън Мейдън, Снуп Дог… (А, за нашите ширини, – на Азис или Веско Маринов, без това да променя нещата:)

Двамата, са имали добрия шанс – който, заради „глобалността на световното село“ е и наш шанс – да проникнат и за дълго да се установят отвъд изолираната провинция на която, психологически, всеки от нас е неосъзнат обитател.

Харесва ми тяхната смелост да се изправят, на свой риск, срещу всички и да приканят всички да се изправят, също толкова храбро, срещу необяснимото в себе си.

- 21-05-2011|Златко

Бояне, проблемът не е в различията на мненията, както сигурно разбираш и сам. Проблемът е в това, че „наминавайки насам“, ти влизаш тук по един агресивен начин, който още от самото начало прави нормалния разговор повече или по-малко невъзможен („арогантен простак“ бяха точните думички; сега вече изпозлваш други, но поне за самия мен е трудно да те свържа с някакви други освен тия, началните).

Напълно немотивирано? М-да.

- 22-05-2011|Боян - Драги Златко,

Бих се съгласил с направената забележка, ако упрекът беше предизвикан от последната фраза в моя коментар, т. е. подозрението към издателя, че въпросното интервю е публикувано с цел провокация. Обаче не! Оказва се, че абстрактното обвинение -- във вид на доста остроумен цитат, поставен не веднага след мен, а след чужд и доста силен коментар и без указание кого се има пред вид -- е нещо като „отвръщане на удара“ по повод началото на моята приписка към дискусията??! Е, доста нагласено и неубедително звучи. Въпросният „удар“ -фразата за арогантния простак – въщност е друг цитат, взет „назаем“ от Евг. Евтушенко, казан по друг повод, но продължавам да си мисля, че напълно приляга на двамата герои, породили целият този дълъг низ от „за“ и „против“. Не разбирам кое точно изключва културния спор или „прави нормалния разговор … невъзможен“ – вече написах, че сериозен естетически анализ според мен би бил загуба на време, но ако поражда толкова съмнения за основанията -- добре, можем и да ги изложим. Не виждам обаче никаква причина да приемаш върху себе си характеристиката, която си позволих да направя на двата персонажа от интервюто -- независимо дали споделяш тяхната житейска философия или естетическите им позиции (ако допуснем че имат такива). Мислех си също така, че дискусията е свободна обмяна на мнения, без арбитър, който едновременно да взема и страна! Или бъркам?

- 31-05-2011|Странник - …

Да бъдеш смел не е изкуство. Просто не е достатъчно.

Да бъдеш смел с чужди милиони зад гърба си – още по-малко.

Да опаковаш чужди произведения, да скриеш Луната или Слънцето не е изкуство, а въпрос на пари и технологии.

Да си провокативен или различен също не достатъчно. Защото нито провокацията сама по себе си е изкуство, нито „ново“ и „различно“ са синоними на качествено.

Да изпратиш колет от Бургас до Ловеч би се превърнало в „изкуство“, при положение че платиш на изкуствовед да публикува статия за това в „Art in America“, както и ако няколко телевизии пуснат репортаж за въпросния колет в централните си емисии.

- 31-05-2011|Б. Павлов – разопаковане на посланието

Защо да не приемем „изкуството“ на Кристо и Жан-Клод за поп-арт в ландшафтна архитектура?

С „аранжиране“ на баири и долчинки с треви, шубраци и дъбрави се занимава английското (и европейско) парково изкуство на XVIIIв. При това, намесата в пейзажа е достойна за четката на Търнър.

Само че, подходът на двамата е с друга посока.

Смисълът на творчеството им е в разопаковането – на всичко „опаковано“ в рутина. Всъщност, всяко интелектуално послание е празник на „разсъбличането“ – колет до поискване без конкретен получател и с най-общ адрес:)

- 02-06-2011|Странник - re: разопаковане на посланието

Защо не? Можем. Без проблем.

Заниманията на въпросната двойка са колкото огромни по площ, толкова и неясни като послания за широката публика. Всъщност, крайният резултат позволява почти всякаква трактовка на зрелището.

Между другото, до началото на 90-те, (когато две фондации започнаха да „помпят“ финансово проявите на така нареченото съвременно изкуство у нас) никой аранжор в България нямаше смелостта да нарече себе си художник. Нейсе, тури му пепел…

Аналогии с концерти на Пинк Флойд (най-великите философи в рока) би направил човек, запленен от грандиозното им шоу но пропуснал дълбочината на посланията в него.

По отношение на смисъла, още в първите манифести на концептуалистите занимаващи се с хепънинги и пърформънси от 60-70те г. е казано ясно: „Не търсете смисъл, такъв няма. Смисълът е в това, нещо да се случва. Смисълът е самата случка, няма значение каква е. Вие трябва я забележите и да участвате в нея.“

Обсъжданите от нас „артисти“ ползват изразните средства на споменатите по-горе без да изповядват философията им в чист вид. Затова поведението им по правило се нуждае от поне 3 машинописни страници обяснения от рода на „какво-точно-искаме-да-Ви-кажем-с-това-тука“.

В този ред на мисли, колкото и да разопаковате, ще достигнете до нещо, което е само във Вашата глава.

Рутината, за съжаление или за радост е присъща както на бездарните, така и на гениалните автори. Тя върви ръка за ръка с майсторството. Хайде, съблечете рутината на Бах, Микеланджело, Моцарт или Халил Джубран… съблечете и вашата, понеже сте Автор на живота си. И какво ще откриете? Липсата и. Защото тя е достойна част от самия Вас, когато е осъзната.

ПП: С удоволствие влизам в това чудесно „място“, където се радвам да се срещна (и понякога поговоря) с мислещи различно хора. Благодаря на г-н Златко Енев за предоставената възможност. Поздрави!

- 02-06-2011|Б. Павлов - приятна, юнска вечер !

Струва ми се, че полека се доближаваме до общото мнение, че предизвикателствата на двамата ни карат да анализираме нещата в главите ни – без суетни претенции да интерпретираме съдържанието на чуждите.

Колкото до рутината на Бах, Моцарт и… – аз бих добавил любимия ми Толстой – на мен не ми се богохулства, все пак, тук обсъждаме културни явления от средата на двадесети век.

Лев Николаевич, опрян на „рутината“ на „Война и мир“, „Ана Каренина“ и „Хаджи Мурат“, си позволявал немирството да отрича Вагнер и Шекспир.

Черпейки смелост единствено от щедрото домакинство на г-н Енев, аз се опитвам да „защитя“ изкуството на Кристо и Жан-Клод, макар да съм убеден, че никое изкуство, (никога!), не се е нуждаело от оправдание на съществуването си.

Надявам се, моят, „естетически инат“ да не наруши духовната Ви хармония в тази прекрасна, юнска вечер :)))

- 03-06-2011|Странник - …и хубав юнски ден.

Хубава раздумка се получи :) Признавам си, горната статия ме върна към студентските ми години. Трябва ли да споменавам, че съм се запознавал с всичко достъпно като изложба, филми, фотоси, албуми и статии по въпроса? По това време в академията и арт средите за Христо Явашев се говореше като за кумир, гениален художник, велик българин с когото трябва да се гордеем и т. н. Още тогава приех вътрешното предизвикателство да не се съглася сляпо с благоговейно блеещия медиен хор, а да разсъждавам независимо.

Притесняваше ме арогантното и високомерно отрицание на всичко в историята извън неговата дейност, както и плитките му послания, неясно но разточително изразявани с тонове и колометри материали.

Фалшивата елитарност, която демонстрира извикваше у мен асоциация за хитрия бедняк, успял някак да се омъжи за баронеса.

Всичко това, гарнирано с експонираните в огромен размер ужасно нескопосани скици и рисунки в НДК (и не само) окончателно срина грижливо оформяния медиен образ на големия и стойностен автор.

Ничия гледна точка не може да наруши хармонията ми, г-н Павлов а още по-малко вашата – радвам се, че я споделяте тук. За мен е удоволствие да разговаряме и също не бих искал да се чувствате зле от това, че мненията ни се разминават. Там е красотата в общуването, нека я запазим :)

Прочие, не бих споделял тук всичко това, за мен Кристо е отдавна прочетен вестник и не е способен да ме развълнува с нищо като автор. Позволих си го, защото отново ме подразниха нахалните му и обидни квалификации за всички художници при положение, че той не е способен да нарисува дори собствената си ръка.

Поздрави и красив ден ви желая!

Световната система след 1945

Автор: Имануел Уолърстайн

Трябва да започна историята си с очертаване на онова, което самият аз считам за контекст на тази дискусия. Вие казвате, че искате да разгледате „авангардите от упадъка на модернизма до възхода на глобализацията, 1956–1986“. За мен не е особено ясно дали тези дати са били подбрани заради повратни точки в света на изкуството или такива в света на световната политическа арена – а може би и двете.

Вие подчертавате наличието на голям брой авторитарни режими, които са съществували в различни места по света в началото на този период и намаляването им към края му. Говорите за възход на глобализацията, вероятно към края на този период. Промяната, която желаете да дискутираме, е много реална, но позволете ми тук да ви предложа един малко по-различен набор от времеви ориентири, поясняващи тази история – 1945, 1956, 1968, 1979-1980, 1989-1991, 2001-2003, 2008-2010.

1945: Това беше, разбира се, краят на Втората световна война. Нещо повече, това беше краят на една интензивна тридесетгодишна борба между САЩ и Германия в усилията им, започнали през 1870-те, да наследят Великобритания като хегемонната сила в световната система.

Съединените Щати бяха победителят. Те бяха единствената индустриална сила, появила се през 1945 с невредима инфраструктура. Бяха се превърнали в най-ефективния производител в световната система и доминираха световните пазари. Цяла Евразия – не само победените сили от Оста, но също и победителите – имаха огромни трудности с възстановяването на икономиките си. Ето защо САЩ бяха в състояние да утвърдят хегемонната си позиция и да наложат нов световен ред, изгоден от гледна точка на собствените им интереси.

Единственото ограничение идеше от военната мощ на Съветския съюз, чиято армия окупираше буквално цялата източно-централна Европа. За да утвърдят официално хегемонната си позиция, Съединените Щати считаха за нужно да сключат споразумение със Съветския съюз – нещо, което ние метафорично обозначаваме с думата „Ялта“. Това споразумение се състоеше от три части.

Първо, и най-важно, светът беше разделен на две сфери на влияние – Съветска зона (една трета от света, започваща от линията Одра-Ниса в Германия, до 38-ия паралел в Корея) и Американска зона (останалите две трети от света). И двете страни се съгласиха мълчаливо да не се опитват да използват сила, за да променят тези граници. През следващите години в отношенията им имаше множество напрегнати моменти, но резултатът от всяко драматично напрежение или почти-сблъсък във всеки от случаите се оказваше завръщане към установеното статукво. Това споразумение си остана непроменено до 1989.

Второ, всяка от страните се съгласи да остане до голяма степен икономически изолирана от другата. Съединените щати щяха да помогнат при възстановяването на западна Европа и Япония – както за да осигурят ролята им като верни и подчинени съюзници, така и за да осигурят пазари за хипер-ефективните американски индустрии. Съветската зона беше оставена сама на себе си. Този взаимен протекционизъм не издържа много дълго време, продължавайки само докъм късните 1960 години.

Трето, двете страни щяха да се окажат въвлечени в една много дълга реторична война, позната като „Студена война“. Взаимните разобличения не промениха, нито пък от тях се очакваше да променят, геополитическото разделение; от тях се очакваше по-скоро да позволят на всяка от страните да контролира политически своята зона и да осигури оставането или идването на власт на изцяло лоялни правителства. Това беше структурното основание на авторитарните режими в източна и южна Европа, както и в Латинска Америка, Турция, Иран, Тайван, Южна Корея и по други места. Тези режими рано или късно стигаха до трудности вследствие не толкова на променени възгледи от страна на американските или съветски власти, колкото от промени, които двете страни не бяха в състояние да контролират в по-широкия геополитически свят.

Проблемът и на двете страни се състоеше в това, че мълчаливото им споразумение ги обслужваше добре, но то се оказа много солидно ограничение за промените, които голяма част от останалия свят желаеше все по-силно. Със смъртта на Сталин идеологическата солидност на Съветския блок започна да се разпада. 1956 година маркира две важни повратни точки.

Преди всичко останало, най-важен тук беше известният 20 конгрес на Комунистическата партия на Съветския съюз и „тайният“ доклад на Никита Хрушчов, изнесен там. Докладът не остана таен за много дълго време. Хрушчов, говорейки по същество от името на съветската номенклатура, сложи край на вечните чистки, с което предложи една по-стабилна среда за живота и състоянието на тази номенклатура. За да направи това, той трябваше да изобличи сталинистката митология. Мнозина от верните комунисти възприеха това като предателство.

Атаката срещу Сталин, както се страхуваха верните, подкопа – и в края на краищата премахна – световния идеологически контрол на съветската йерархия върху държавите-сателити и сателитните партии навсякъде по света. Непосредствено следствие от нея бяха двете въстания в източна Европа – в Унгария и Полша. И, макар и двете да бяха смазани – в случая с Унгария от съветски войски – неудържимият процес на де-сателизация вече беше започнал.

Буквално по същото време, Израел, Великобритания и Франция нападнаха Египет, възнамерявайки да накажат Насър за връзките, които той беше започнал да установява със Съветския съюз. Но Съединените щати бяха не по-склонни да толерират това едностранно действие от страна на своите съюзници, отколкото Съветският съюз беше склонен да толерира опити за самостоятелна политическа активност в Полша и Унгария. САЩ бяха поразени по две причини – първо, защото техните съюзници (и най-вече Великобритания) бяха се осмелили да действат самостоятелно и, второ, защото тези действия влизаха в противоречие със собствената им политика на опити за ухажване на правителства от така наречения Трети свят, особено онова на Насър.

Така че САЩ по същество наредиха на трите сили да оттеглят войските си – което те направиха. Всички главни актьори си направиха различни изводи от тази конфронтация. Но резултатът отново беше свързан с трансформация. Оттук нататък Съединените щати щяха да се превърнат в един все по-директен участник в делата на Близкия изток, опитвайки се да контролират всички и всичко – и в дългосрочен план да открият ограниченията пред възможностите, с които разполага една хегемонна сила.

1960-те доведоха до ново постепенно геополитическо западане на двете свръхсили. И двете страни първоначално реагираха чрез нови видове репресии. Но междувременно този вид действия бяха престанали да водят до желаните резултати. Световната революция от 1968 беше едно от следствията от това – и тя се оказа еднакво разрушителна и за двете страни.

Идеологическото западане на Съветския съюз беше маркирано от едно все по-засилващо се разширяване на интерпретациите на марксизма. В западна Европа, трите най-мощни комунистически партии – във Франция, Италия и Испания – поеха пътя на пост-сталинисткото ново определяне, което едно десетилетие по-късно щеше да достигне кулминацията си в понятието за Еврокомунизъм. Този нов път имаше тройното следствие да откъсне тези партии от съветския контрол; да „социал-демократизира“ платформите им; и, въпреки всичко това, или може би точно поради това, да изгуби реалната им изборна поддръжка.

Нито пък това беше всичко. 1960-те бяха годините на културно разхлабване на самата Съветска система. Най-видимият аспект на това беше публичното появяване на Сахаров, Солженицин и други дисиденти. Не толкова видимо, но пък много по-важно, беше започването на вътрешно-комунистическия дебат, започнат в Унгария и западна Европа за „азиатския начин на производство“, който направи възможно едно завръщане към (и реално прочитане) на Маркс, както и на една много по-широка дискусия на марксовите идеи, далеч по-малко ограничавана от официалната доктрина.

Китайската комунистическа партия използва този момент, за да установи пълната си автономия от КПСС – не само политически, но и идеологически – и да се утвърди като нов политически полюс на геополитическа власт. Така наречената „културна революция“ не само породи фундаментален социален катаклизъм вътре в Китай, но имаше и огромно въздействие върху левите движения по целия свят.

И, разбира се, чехословашкият опит да се установи „социализъм с човешко лице“, доведе до поредна инвазия на съветски и други войски. Инвазията беше оправдана чрез така наречената „доктрина Брежнев“, която възстанови съветския контрол, но се оказа саморазрушителна. Двойното следствие от нея беше политическата стагнация от годините на Брежнев в Съветския съюз и още по-силното ускоряване на процеса на де-сателизация.

Политическите лудости на съветското ръководство от това време са обект на широки дискусии днес. Значително по-малко отбелязвани остават паралелните лудости на политическото ръководство на САЩ. През 1960-те солидността на антикомунистическата идеология започна да бъде поставяна под въпрос в зоните, контролирани от Съединените щати. Една лявоцентристка партия започна да набира сила в Гърция. Фалангизмът вече не беше разбиращ се от само себе си в Испания. Смъртта на Салазар в Португалия отново постави на дневен ред въпросите за режима. В различни латиноамерикански страни, нови лявоцентристки движения и партии започнаха да набират сила.

Тук започна да влиза в действие американската версия на доктрината Брежнев – превратът на полковниците в Гърция, потискането на всякакви, дори и умерени дисиденти от страна на Франко през последните му дни, военните преврати в Бразилия и Чили, засилването на войната във Виетнам, свалянето на Нородом Сианук в Камбоджа. Същото, което се отнасяше до доктрината Брежнев – която функционираше в краткосрочен план, но пораждаше собственото си премахване – важеше и за американските репресивни напъни от късните 1960 и ранните 1970 години.

Разбира се, онова, което нанесе най-голяма вреда на Съединените щати, беше неспособността им да спечелят войната във Виетнам. Виетнамската война не само доведе до огромни вътрешни вълнения, но беше и опустошителна – икономически и геополитически. Тя доведе до моралното и политическо фиаско на Уотъргейт, свалянето на Никсън от поста – и нека не забравяме разкриването от комисията Чърч на престъпните дейности на ЦРУ през 1975.

Най-важната повратна точка тук беше световната революция от 1968, която събра в едно всички части на цялото. Преди всичко, трябва да се подчертае, че това беше световна революция, в елементарния смисъл, че между 1966 и 1970, бунтове от различни видове се случиха и в трите различни геополитически арени, съществуващи тогава в световната система – пан-европейската, т. нар. социалистически блок, и т. нар. Трети свят. Разбира се, всяко национално и локално проявяване на тези сили си има своя особена история и обяснение. Но има две базисни теми, които са общи за събитията и в трите зони – и именно тези общи моменти са важни за сегашната ни дискусия.

Едната е, че навсякъде протестиращите изобличаваха злодеянията на американската хегемония, както и фактът, че Съветският съюз беше по същество съпричастен на тези злодеяния, в резултат от неписаните съглашения от Ялта. След 1968 нито Съединените щати, нито Съветският съюз щяха някога да успеят отново да спечелят пълната вярност на предполагаемите си съюзници, нито пък пълната вяра в светлото бъдеще, което всеки от тях обещаваше на всекиго.

Втората обща черта е още по-важна. Навсякъде протестиращите хора поставяха под въпрос не просто водещите доктрини на Студената война, но също и честността, уместността и реалните цели на традиционните антисистемни движения, които бяха вдъхновявали и оформяли популярните борби в продължение на поне един век.

Трите варианта на Старата Левица – комунистическите партии, социалдемократическите партии и националните освободителни движения – бяха отхвърлени от протестиращите като провали. По това време те вече бяха дошли на власт в повечето държави и не бяха променили нищо в света, както бяха обещавали по време на дългата си траектория от края на деветнадесети век. Протестиращите обявиха тези движения за част от проблема, а не част от решението. Никое от тези движения нямаше да успее в бъдеще да се освободи от политическия шок, причинен от всичко това. Всъщност тези движения престанаха да бъдат движения и се превърнаха просто в партии. Те изгубиха способността да мобилизират вярващите, които дотогава бяха готови да се пожертват заради блестящото бъдеще, обещавано от движенията.

Тези движения бяха движения на модерността. Модерното беше краят на борбата, краят на процеса, постигането на рай на земята. В края на тази борба, всички проблеми щяха да бъдат разрешени.

Не е случайно тогава, че като част от световната революция от 1968, на преден план започнаха да излизат всички движения, чиито каузи до този момент бяха били избутвани назад, като такива, които първо е трябвало да дочакат завършването на процеса. Това бяха движенията, утвърждаващи правата на „забравените хора“ – жените, етническо-расовите малцинства, „туземните“ народи, хората, чиито сексуални практики се различаваха от определените до този момент норми. Те бяха също и движения на хората, които се бореха за по-разумна световна екология, онези, които се бореха за мир, поддръжниците на ненасилствената борба.

Всички тези групи сега отхвърляха разорителното върховенство на предполагаемия главен исторически фактор, изтъквано от традиционните социални и националистически движения, настоявайки на т. нар. еднакво върховенство на всички потискани групи. Всички тези групи отхвърляха вертикалните структури на антисистемните движения, които винаги бяха утвърждавали, че те са единственото легитимно движение вътре в собствената държава – настояща или бъдеща. Вместо това новите защищаваха един хоризонтален съюз на множество групи. И в този процес всички тези групи започнаха да поставят под въпрос познавателните твърдения на „модерността“ – виждайки в тяхно лице скрити, а и не толкова скрити, узаконявания на интересите на една малка част от човечеството – онази, която беше доминирала традиционните антисистемни движения.

Краят на модерността, търсенето на „постмодерното“, включваше отхвърлянето на твърденията за „неизбежен прогрес“, като част от идеите на Просвещението. Това означаваше не просто един нов начин на мислене за света, но също и друга политика, друга геополитика. Това означаваше освобождаване на думата „ляво“ от мълчаливо „центристките“ допускания на традиционните антисистемни движения.

Това обаче доведе до един напълно непредвиден резултат. Тази атака срещу модерността, идеща по същество от ляво и нападаща онова, което аз бих нарекъл „центристки либерализъм“, доведе до това, че световната десница също се освободи от своето собствено мълчаливо приемане на постепенните принципи на същия този „центристки либерализъм“. Новата пост-1968 политическа сцена щеше да бъде такава, че не само радикалите, но и консерваторите щяха да се чувстват освободени от задръжките на доминиращия преди това центристки либерализъм.

Това двойно освобождение беше от решаващо значение, защото цялостната структура на световната система започваше да навлиза в период на циклична промяна. Годините 1967-1973 бяха повратна точка в две решаващи отношения. Те маркираха не само края на периода на безпрекословната американска хегемония в световната система, но също и края на най-големия икономически възход, който световната система някога беше преживявала. Онова, което французите наричаха „тридесетте славни“ – типичен цикъл на Кондратиев[276] от тип А (възходящ), само че на ново, невиждано до този момент ниво на икономическа експанзия – беше достигнало точката на изтощение. Почти-монополите, които бяха поддържали експанзията, вече бяха достатъчно подкопани, така че световната система започна да навлиза в нов Кондратиев цикъл, този път от тип Б (низходящ), който продължава и досега.

Нещото, което днес ние наричаме световна финансова криза, е просто най-високата точка на този дълъг Кондратиев-Б-цикъл. Световните леви прекараха 1970-те в търсене на нови организационни форми, които да заместят онези на старата левица – традиционните антисистемни движения.

Световните десни бяха много по-практични. Те започнаха последователна програма, целяща да трансформира посоката на световната система и да отблъсне назад всички достижения на социалната държава, постигнати в годините между 1945 и 1973. Те бяха решени да намалят реалните заплати навсякъде по света, да отблъснат всякакъв натиск върху производителите да поемат разходите по борбата срещу влошаването на световната екология, и да намалят, дори да елиминират, предимствата на социалната държава. Тази програма беше наречена нео-либерализъм.

Тези сили успяха да дойдат на власт в Съединените щати с избора на Роналд Рейгън през 1980, както и при ключовия съюзник на САЩ, Великобритания, с консервативното правителство, ръководено от Маргарет Тачър. Те се опитваха да осъществят както законодателни промени в собствените си страни, така и промени в посоката на дискурса по целия свят. Те призоваваха за отхвърляне на „развитийността“ (developmentalism), която беше доминиращият дискурс от периода след 1945. Дискурсът на развитийността – насърчавана по един и същи начин, ако и с различни изразни средства, от Съединените щати, Съветския съюз и техните съюзници, както и от лидерите на страните от Третия свят – се основаваше на теориите за неизбежния прогрес и ролята на държавите при насърчаването на модерността.

Отговорът на развитийността, казваха нео-либералите, е глобализацията – по същество отваряне на всички граници за свободно движение на капитали и стоки, но не и труд, тоест хора. Ключовата тема тук беше свободата на частните фирми да търсят печалби по всякакъв начин. Това се основаваше на моралната нежелателност на държавната намеса от всякакъв вид, и политическата неспособност на държавите да я осъществят. И ако глобализацията в края на краищата доведеше до прекомерни неравнества, то това беше нещо неизбежно и, може би, също и желателно. Глобализацията като дискурс е десен анти-модернизъм. Като такава, в периода 1980-2000, тя беше много по-успешна от левия анти-модернизъм.

В дискурса на глобализацията обаче имаше и една уловка. Онова, за което не се говореше в него, беше фактът, че от 1970-те години светът беше навлязъл в нова Кондратиев-Б-фаза. Б-фазите са следствие от факта, че печалбите от производствените предприятия са намалели много поради западането на почти-монополите на водещите продукти.

Сериозните опити за натрупване следователно трябваше да търсят алтернативен път. Този алтернативен път е инвестирането във финансовата област, тоест спекулацията. И така както годините 1945-1970 бяха свързани с най-голямото разширение на производителните печалби в историята на модерната световна система, годините 1970-2010 пък бяха години на най-голямото разширение на спекулативните печалби в историята на модерната световна система.

Но най-важната специфика на „финансиализацията“, както започва да се нарича това, е че тя изисква създаване на дългове. И тъй като дълговете трябва да бъдат изплатени по някое време, светът се придвижва от един длъжник към друг, докато изчерпи възможностите за намирането им, което е и нашата настояща ситуация.

Един ключов набор от длъжници бяха държавите. През 1970-те, рециклирани петролни ренти се заемаха на правителствата от Третия свят, а също и на държавите от социалистическия блок. Когато те достигнаха точката, в която вече не бяха в състояние да изплащат дълговете си, правителствата (и движенията, свързани с тези правителства) започнаха да падат. Най-драматичното от всички тези падания беше онова на Съветския съюз и КПСС.

Михаил Горбачов не получава особено ласкателни отзиви в пресата в наши дни, както вътре, така и извън Русия. Но това е доста несправедливо и историята ще преразгледа тази оценка. Аз вярвам, че той направи героичен, ако и неуспешен, опит за справяне с променената световна ситуация и спасяване на един реформиран Съветски съюз. Колапсът на Съветския съюз и КПСС беше приветстван и все още разглеждан от мнозина, като победа на Съединените щати в Студената война.

А всъщност този колапс беше поражение и на Съединените щати в Студента война. От Студената война се очакваше не да бъде спечелена, а да продължава до безкрайност. Колапсът създаде два огромни проблема за Съединените щати. Първият е, че те изгубиха очевидния си противник, а заедно с него – и последния силен аргумент в полза на това, че западна Европа (и Япония) трябва да си останат под американско „водачество“ и че не трябва да се опитват да играят някаква независима геополитическа роля.

Втората, и може би още по-важна загуба беше, че с колапса изчезна и способността на Съветския съюз да сдържа приятелите и съюзниците си от „опасни“ действия, които биха могли по някакъв начин да доведат до съветско-американска атомна война. Най-непосредственото следствие от колапса на Съветския съюз беше нахлуването на Садам Хусеин в Кувейт през 1990 – нещо, което в по-ранни времена Съветският съюз би могъл да възпрепятства. През 1991 Съединените щати отговорих на това с първата война в Персийския залив, която принуди иракчаните да се оттеглят от Кувейт.

Далеч от това да представлява някакъв „край на историята“ и начало на световен ред, доминиран от Съединените щати, първата война в Персийския залив, очевидно спечелена от Съединените щати, щеше да доведе, почти по неизбежност, до себеразрушителната втора инвазия в Ирак, едно десетилетие по-късно.

Все по-увеличаващите се вреди, нанасяни на народите по света от политиките на държавите в ерата на неолибералната глобализация доведоха през 1990 до началото на една противоположна тенденция. Аз свързвам началото на противоположното движение с въстанието на запатистите (EZLN) на 1 януари 1994 в Чиапас, Мексико. Те избраха тази дата за начало на борбата си, защото тя беше символична. Това беше датата, на която влезе в сила Североамериканската асоциация за свободна търговия (NAFTA). От една страна това беше обявяване на борба, която беше местна – искането за реална автономия за туземното население на Чиапас (и другаде). Но в същото време борбата беше и глобална – борба срещу геополитическата доминация на САЩ и техните мексикански съюзници (националното правителство).

Въстанието в Чиапас беше последвано от демонстрациите в Сиатъл през 1999, когато опитите на Световната търговска организация (WTO) да наложи неолиберални ограничения върху способността на правителствата да се противопоставят на глобализацията бяха спрени още от самото начало, и никога не бяха подновени.

А успехът на демонстрациите от Сиатъл стартира един процес, който доведе до създаването на Световния социален форум в Порто Алегре през 2001 – една организация, обособяваща се като основна политическа сила (от оригинален и необичаен вид), бореща се за „друг възможен свят“ – една алтер-глобализация.

И още една, последна дума за 2001. Това беше годината, в която на власт в Съединените щати дойде Джордж У. Буш и неговата администрация на „нео-консерватори“ (нео-конове). Това беше, както ни се напомня непрекъснато, и годината на 11 септември, денят на успешната и ужасяваща атака на Алкайда на американска земя.

Знаем какво се случи. Нео-коновете използваха атаките от 11 септември, за да започнат собствената си програма на т. нар. „шок и ужас“ – нахлуването в Ирак от 2003. Това беше война, към която те призоваваха, публично, от 1997. Ако бихме искали да разберем какво се случи по света оттогава насам, трябва да разберем мисленето на нео-коновете, доминиращи режима на Буш.

Нео-коновете правеха следния анализ на световната система. Те смятаха, че Съединените щати са западнали като хегемонна сила от 1970-те насам – което е и моят собствен анализ. Но тяхното обяснение за това западане е напълно различно. Аз се опитвам да покажа защо хегемонното западане е структурно неизбежно. Нео-коновете настояват, че то е резултат от човешки грешки – моралните и политически слабости на американските президенти от Никсън до Клинтън (включително, моля отбележете, и Роналд Рейгън).

Нео-коновете смятаха, че начинът да се възвърне хегемонната доминация на Съединените щати е да се поеме пътя не едностранния, мачо-милитаризъм, който ще изплаши всички – и преди всичко техните предполагаеми най-близки съюзници в Европа – като с това ги накара да следват политиките на САЩ без колебание.

Те избраха Ирак като демонстрационно поле за това упражнение. Защо Ирак? Защото той беше унижил Съединените щати. Но как така? Чрез факта, че Садам Хусеин беше оцелял след първата война в Персийския залив и все още беше на власт. А защо беше още на власт? Защото техният президент, Джордж Х. Буш, не беше нахлул в Багдад и не беше го отстранил. А защо първият президент Буш не беше го направил? Защото той вярваше, че с това ще въвлече Съединените щати в едно геополитическо тресавище, от което те не биха били в състояние да се измъкнат.

И така, през 2001 администрацията на Джордж У. Буш реши да нападне Ирак. Отне им две години да се подготвят за това и да получат поддръжката на някои други страни. Нео-коновете очакваха, че (1) инвазията ще бъде много лесна във военно отношение и че иракското население ще посрещне американците като освободители; (2) западна Европа бързо ще се откаже от идеята за геополитическа автономия; (3) държавите, стремящи се да си създадат собствени атомни оръжия (преди всичко Северна Корея и Иран) незабавно ще прекратят опитите си и (4) така наречените умерени арабски страни ще бъдат готови да приемат веднъж завинаги решението на палестинския въпрос повече или по-малко в съгласие с вижданията на Израел.

При всяко от тези очаквания нео-коновете се оказаха неправи, катастрофално неправи. Иракската съпротива беше дълга, ефективна и продължава все още. Франция и Германия се съюзиха с Русия, за да причинят съкрушително поражение на Съединените щати по време на Съвета за сигурност през март 2003. Северна Корея и Иран не само не прекратиха опитите си да станат атомни сили, но дори ги ускориха. А арабските страни станаха още по-малко склонни да приемат израелското диктуване на условия по палестинския въпрос. Цялото фиаско доведе единствено до още по-ускорено и по-определено западане на Съединените щати като хегемонна сила.

През 2008 се пръсна предпоследният от всички спекулативни балони. Светът, и най-вече Съединените щати, навлязоха в така наречената Голяма рецесия, която всъщност е световна депресия. И сигурно ще измине доста време, докато ние се измъкнем поне частично от нейните дефлационни последствия.

Реч, държана по време на Международната конференция във Виена на 27 октомври 2010.

Източник

Имануел Уолърстайн (род. 1930) е един от най-известните американски изследователи на социалните системи и тяхното историческо развитие. Той е автор на множество влиятелни и популярни книги, между които: Decline of American Power: The U. S. in a Chaotic World. New York: New Press (2003), Alternatives: The U. S. Confronts the World. Boulder, Colorado: Paradigm Press (2004) и European Universalism: The Rhetoric of Power. New York: New Press (2006)

Коментари (2)

- 01-05-2011|Гост

Няма нито един верен факт и въпреки това е вярно. Впрочем, и авторът е забелязал нещо… :D

- 04-05-2011|ВИ - ?

Няма нито един верен факт?! Наистина ли?

1 подражателни. Бел. пр.

2 Оригинално заглавие: Maynard Barnes, „The Current Situation in Bulgaria“ (Lecture,. National War College, Washington, D. C., 3 June 1947); оригиналът е загубен при една смяната на офисите на Института за пазарна икономика, не може да бъде намерен в Интернет, но е цитиран няколко пъти като един от източниците за началото на Студената война. Текстът тук е възпроизведен по превода на в-к Култура, преводачът не е посочен, но доколкото мога да съдя по стила, той е Андрей Иванов. Споменът за тази лекция дойде при четенето на неотдавна публикуваните основополагащи документи на Комитета за държавна сигурност и спомените на Петър Семерджиев. Благодаря на Копринка Червенкова за усилията текстът да бъде изровен от архивите на вестника. Позволил съм си да поправя няколко печатни и граматически грешки. (Красен Станчев.)

3 В стенограмата името е заличено – вероятно поради съображения за още по-голяма сигурност.

4 Болест, известна от 22 юли 1376 г. като хорея и харатеризираща се с резки нервни пристъпи

5 От вида на така наречената „комерсиална женска литература“, със заглавия като например „Добра в леглото“ Бел. пр.

6 Презрително название на женската литература, „литература за мацки“. Бел. пр.

7 Лондонски диалект. Бел. пр.

8 Комбиниран израз за „Оксфорд“ и „Кеймбридж“, синоним за елитно образование. Бел. пр.

9 Герой от популярни детски рими в Англия, обикновено представян като говорещо яйце. Появява се и в историите на Алиса, където дискутира с нея езикови и други въпроси. Бел. пр.

10 ‘WikiLeaks beyond WikiLeaks?’, www. metamute. org/en/articles/WikiLeaks_beyond_WikiLeaks.

11 Старата социална и политическа система във Франция отпреди Великата буржоазна революция. Тук в преносен смисъл – стара система, остарял начин на вършене на нещата. Бел. Пр.

12 А друг един (Zsolt Bayer в „Magyar Hírlap“), в отговор на критики от страна на Даниел Кон–Бендит, немски представител от еврейски произход в европейския парламент, отговорил с думите „жалко, не успяха да ви закопаят всичките до шия в гората Орговани“ В тази гора по време на войната са се извършвали масови разстрели на евреи и комунисти. http://www. welt. de/print/die_welt/kultur/article12272950/Nestbeschmutzer-im-Wald-verscharren. html Бел. пр.

13 Пълните описания на цитираните книги ще намерите в библиографията в края на книгата (отделна за всяка част и разделена по теми). – Б. пр.

14 Тестени топчета (на идиш – креплех) с триъгълна или квадратна форма и плънка от сирено и/или месо, обикновено сервирани в супа. – Б. пр.

15 Корки Полан, чието име фигурира и в благодарностите в края на книгата. – Б. пр.

16 Понятието вече придобива гражданственост и у нас, макар и нерядко като синоним на „здравословно хранене“ (и то в контекста на алтернативната медицина). Както ще стане ясно, Полан го използва най-вече в ироничен смисъл. – Б. пр.

17 Освен с гастрономия – дал е името си и на една марка сирене от вида бри, Саварен (1755-1826) се е занимавал и с политика – бил е по някое време и депутат в Конвента. Неговият фундаментален труд, „Физиология на вкуса, или размисли за трансцендентната гастрономия.“., е публикуван два месеца преди смъртта му. – Б. пр.

18 Понятието орторексия (от гр. ортос, „прав, правилен“, и lexis, „желание“, „охота“ = „правилен апетит“) е лансирано за първи път през 1996 г. от американския лекар Стивън Братман. Все още не фигурира сред официално признатите от науката хранителни смущения, но вече са в ход съответните академични изследвания. – Б. а.

19 Да напомним, че самото понятие идва от гр., „начин на ЖИВОТ“. – Б. пр.

20 Литературна награда, предоставяна от правителството на Венецуела на испаноезични автори. Бел. пр.

21 Специфично увреждане, при което засегнатият изпитва определени трудности при усвояването на четенето и писането. Бел. пр.

22 Енрике Вила-Матас (род. 1948): известен съвременен испански писател. Бел. пр.

23 Крайбрежно градче в Каталония, където Боланьо живее от началото на 80-те години до края на живота си. Бел. пр.

24 Тоест, почитателка на Хуго Чавес. Бел. пр.

25 Даниел Сада: мексикански писател и журналист. Бел. пр.

26 Хорхе Волпи: мексикански писател, автор на В търсене на Клингзор (1999). Бел. пр.

27 Известна латинска фраза, свързвана най-вече с две картини на френския художник Никола Пусен (1594–1665), представящи пасторални сюжети. Буквалният смисъл на фразата е „Дори и в Аркадия аз“ (съществувам) и тя се изказва от името на смъртта, която съществува дори и в Аркадия, гръцката провинция, символизираща пълната хармония с природата. Боланьо, разбира се, си играе с думите и перифразира нещата в смисъл, че предпочита спартанския начин на живот. Бел. пр.

28 Анхела Мастрета: мексиканска авторка и журналистка. Бел. пр.

29 Силвина Окампо (1903–1993): известна аржентинска писателка. Бел. пр.

30 Марсела Серано (род. 1953): чилийска писателка, носителка на множество награди. Бел. пр.

31 Намек за това, че Боланьо винаги е предпочитал да бъде възприеман като поет, но е имал успех едва след като започва да пише проза. Бел. пр.

32 Както е известно, Боланьо напуска Чили преди преврата (собственото му твърдение, че се е завърнал там по време на преврата, за да участва в съпротивата, е оспорвано от някои от познатите му), след което дълго време живее в Мексико, за да се установи накрая в Испания. Бел. пр.

33 Игнасио Ечевариа: испански литературен критик. Бел. пр.

34 Родриго Фресан (род. 1963): аржентински писател, живеещ понастоящем в Испания. Бел. пр.

35 А. Г. Порта: испански писател. Бел. пр.

36 Антонио Скармета (род. 1940): чилийски романист и дипломат. Бел. пр.

37 Хавиер Серкас (род. 1962): испански писател. Бел. пр.

38 Енрике Лин (1929–1988): чилийски поет, драматург и романист. Бел. пр.

39 Хорхе Тейлер (1935–1996): чилийски поет. Бел. пр.

40 Никанор Пара (род. 1913): чилийски математик и поет. Бел. пр.

41 Габриела Мистрал (1889–1957): Чилийска поетеса, първата носителка на Нобелова награда от Латинска Америка. Бел. пр.

42 Еудженио Монтале (1896–1981): италиански поет, носител на Нобелова награда за 1975. Бел. пр.

43 Хавиер Виларутиа (1903–1950): Мексикански поет и драматург. Бел. пр.

44 Висенте Хидобро (1893–1948): чилийски поет, произхождащ от богато аристократично семейство. Бел. пр.

45 Хозе Хуан Таблада (1871–1945): мексикански поет и дипломат. Бел. пр.

46 Рамон Лопес Веларде (188–1921): испански поет, считан за постмодернист. Бел. пр.

47 Сестра Хуана Инес де ла Круз (1648–1695): испано-мексиканска монахиня и поетеса, представителка на бароковия стил. Бел. пр.

48 Октав Фьойé (1821–1890): френски писател и драматург. Бел. пр.

49 Хуан Марсе (род. 1933): каталонски писател, журналист и сценарист. Бел. пр.

50 Хуан Гойтисоло (род. 1931): каталонски писател и журналист. Бел. пр.

51 Диамела Елтит (род. 1949): известна чилийска писателка, университетска преподавателка и светска дама. Бел. пр.

52 Адолфо Биой Касарес (1914–1999): аржентински писател, журналист и преводач. Бел. Пр.

53 Бустос Домек: литературен псевдоним, използван от Борхес и Биой в съместното им творчество. Бел. Пр.

54 Алюзия за едноименната мемоарна книга на Пабло Неруда. Бел. пр.

55 Артуро Прат (1848–1879): чилийски морски офицер, национален герой, загинал в морската битка при Икуике, след като корабът под негово командване („Есмералда“) бива потопен от перуански боен кораб. Бел. пр.

56 Всъщност затлъстяването е изключението, което потвърждава правилото. Само могъществото на захарното лоби във Вашингтон може да обясни факта, че според официалните правителствени препоръки „максимално допустимото ниво на захар“, измерено в калории, стига до цели 25% на ден. За да разберете доколко „допустимо“ е това, не е зле да знаете също, че Световната здравна организация препоръчва не повече от 10% – и оттогава щатското захарно лоби се мъчи със зъби и нокти да вдигне летвата. През 2004 г. то успя да въвлече и администрацията на Буш в една масирана кампания, която целеше да бъде коригирана точно тази препоръка на СЗО (иначе щяха да й резнат бюджета). Можем само да благодарим, че интересите в сферата на „наситените мазнини“ все още не са успели да организират подобно лоби. – Б. а.

57 По-подробно за него и публикациите му – вж. www. gyorgyscrinis. com. -Б. пр.

58 Една от популярните дефиниции на „нутриент“ гласи: „Хранително или химическо вещество, от което се нуждае организмът, за да живее и расте, или пък вещество, използвано в метаболизма на организма, което трябва да бъде взето от неговата околна среда“. Впрочем в основата му стои лат. nutrico, „храня“, „питая“, „отглеждам“, „възпитавам (деца)“. А ако съдим по основоположното място, което Полан отделя на храната (и яденето) в човешкото общество, можем да предложим и понятието Homo nutriens, т. е. човекът като ядящо, но и възпитаващо (се) същество. – Б. пр.

59 Понятието, което използва Полан, е processed foods. Наричат ги и „синтетични“ – като антоним на „натурални“ (или „целокупни“). Според официалното обяснение това са хранителни продукти, „обогатени“ с технологични добавки (адитиви), на които напоследък се противопоставят т. нар. „пълноценни“ или „биологични“ храни (може и биопродукти), т. е. онези, които са произведени по по-традиционни начини. – Б. пр.

60 Едното е смола, добивана от тропическото бобово растение Cyar-nopsis tetragonotoba, а другото – колоиден разтвор от червени водорасли (с много подходящ „вискозитет“). – Б. пр.

61 Достена Лаверн, „Експертите на прехода. Българските think-tanks и глобалните мрежи за влияние“, София, 2010, Изток – Запад.

62 L. I. Lesser, C. B. Ebbeling, M. Goozner, D. Wypij, and D. S. Ludwig, „Relationship Between Funding Source and Conclusion Among Nutrion-Related Scientific Articles,“ PLoS Medicine, Vol. 4, No. 1, e5 doi:10.1371/journal. pmed.0040005. – Б. а.

63 Frank B. Hu et al., „Types of Dietary Fat and Risk of Coronary Heart Disease: A Critical Review,“ Journal of American College of Nutrition, Vol. 20, No. 1, pp. 5-19 (2001). – Б. а.

64 През 1945 г. 217 000 смъртни случая в САЩ са приписани на сърдечните удари. През 1960 г. те са вече 500 000. През 2001 г. броят им пада на 185 000. (Важно е да се отбележи и това, че диагностичните критерии са се променяли през времето, също както и броят на населението.) – Б. а.

65 Според Джефри Канън тези списъци с нутриенти, превърнали се в най-важния източник на химическа информация в нашия живот, чисто и просто „прокламират химическия принцип на храненето“. – Б. а.

66 От лат. Masticatio, „дъвчене, преживяне“. – Б. пр.

67 Според Лийвънстийн учените, които искали да разгадаят тайната на Флечър, скрупульозно изследвали всеки негов залък и екскремент, като по повод на последните не пропускали да отбележат – както и всички други наблюдатели – „удивителната липса на миризма“ (Levenstein, Revolution of the Table, p. 89). – Б. а.

68 Уилям Джеймс пише на Флечър, че „ако неговите възгледи за храненето, вече доказани в по-ограничен план, се окажат верни и в универсален, то тогава никой не би могъл да отрече техния революционен принос“ (Levenstein, Ibid., p. 92 ). – Б. а.

69 Американците явно са били особено потресени от кулинарните практики на много имигрантски групи, защото слагали какво ли не в тенджерите – противно на англо-американската традиция, според която различните хранителни продукти трябва да са разделени в чинията (или онзи кулинарен формат, който антропо-ложката Мери Дъглас нарича „1 А + 2 В“, т. е. едно резенче животински протеин, а до него две резенчета зеленчук). Може би неприязънта към смесването на храната отразява тази към някои други видове смесване… – Б. а.

70 Публикувано под други заглавия и с известни съкращения във вестника на 2 и 9 февруари 2011 г.

71 Най-известното спортно събитие в областта на крикета, състезание между Англия и Австралия, датиращо от 1882. Бел. пр.

72 Американско списание, предлагащо рецензии и оценки на продукти и услуги, основаващи се на независими проверки, извършвани в собствените му лаборатории. Бел. пр.

73 Административна единица в Париж; голям квартал. Бел. пр.

74 Неправителствена организация в Германия, чиято цел е да представя интересите на германците, прокудени от родните си места в Централна Европа след края на Втората световна война. Бел. пр.

75 Подкаст е асинхронно радиопредаване, излъчвано по Интернет. Подкастовете са аудио- или видео файлове, достъпни за автоматично теглене (download) от Интернет. Потребителите имат избор да ги слушат (гледат) на компютър или на плейър. Това позволява подкастовете да се слушат по всяко време.

76 В историческия контект на разработката (периода от 9 септември 1944 до 1989 година) използвам термина „цигани“ за общностното наименование на етнокултурната група, която изследвам. Отчитам факта, че самият термин е пейоративен (т. е. с обидна насоченост), но именно това отразява всички стереотипи, свързани с отрицателната нагласа към тези хора през време на комунистическото управление. При анализа използвам термина „цигани“ в позитивен контекст, като изцяло се разграничавам от смисъла, който се влага в него в цитираните в работата правителствени и партийни решения. Като цигани мюсюлмани обозначавам всички, които изповядват ислям, като отчитам факта, че една част от тях са с преферирано турско самосъзнание. Вж. Й. Нунев, Нормативни аспекти на образователната интеграция на децата и учениците на българските граждани с етнокултурни различия в контекста на интеркултурното образование и възпитание, с. 9-26, Сб. Многообразие без граници, С., 2008.

77 Пашова, Ан. Политики на тоталитарната власт към ромите в България. В: Обществено подпомагане и социалната работа в България, Благоевград, 2005. Предложената в статията периодизация е условна и почти наложила се в научната литература (Марушиакова, Попов. Циганите в България, С. 1993; Бюксеншютц. Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци 1944-1989, С., 2000), тъй като все пак се основава на реални изменения на властовите отношения на официалната власт към циганите.

78 Има само едно регионално частично изследвание (Деян Колев, Теодора Крумова. Между Сцила и Харибда – за идентичността на миллета. В. Търново, 2005), в което са разгледани малцинствените училища и архивите на Търновската митрополия и са изнесени случаите на приемане на християнството от иноверци, в това число и цигани. В научната литература по проблемите на циганите има изнесени частично сведения от архивни документи, но те са по-скоро в подкрепа на една или друга теза. Вж. Марушиакова, Ел., В. Попов. Циганите в България, С., 1993.

79 Първоначално идеята ми бе да посоча всички възможни масиви от данни, които пазят дакументи за държавната политика спрямо циганите, но с оглед на огромното количество материали, които се откриха в ЦДА (ф. 1Б – Партиен архив), сведох анализираните документи само до тези, които са свързани с етническата и религиозната им принадлежност. В изследването не са включени документите, свързани с малцинствените училища, социалната работа и културно-просветната дейност на партията с тези хора.

80 В статията терминът „Възродителен процес“ е използван в по-широкия му контекст – „като процес на смяна на имената и заличаване на груповата идентичност“. Вж. Груев, М., Ал. Кальонски. Възродителният процес (Мюсюлманските общности и комунистическият режим), С., 2008, с.11. Вж. Е. Иванова, Отхвърлените „приобщени“ (или процеса, наречен „възродителен“ /1912 – 1989/), С., 2002.

81 В сайта по проекта www. histori/ aso. swu. bg има само два фонда, които пряко се отнасят до циганите (ЦДА, ф. 1304 – Цигански театър „Рома“ /1951-1960/, с 15 а. е. и едно циганско начално училище в село Върбица Шуменско: ДА – Шумен, ф. 268 (1950 –1958), с 18 а. е.

82 ЦДА, ф. 1Б, оп. 25, ЦК на БРП /к/ – 1944 -1948, Отдел „Масов“.

83 ЦДА, ф. 1Б, оп. 25, а. е. 71 – Доклад на зав. -отдела и изложения от еврейската комисия при отдела за положението на евреите в България и дейността на партията сред тях. За борба между евреите комунисти и ционисти; за създаване организация на циганите, 1945 г. (23 л.);

84 ЦДА, ф. 1Б, оп. 25, а. е. 68, л. 1-5 Доклад на масовия отдел при ЦК „Нашата работа всред малцинствата“.

85 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е. 6, л. 1-2.

86 Документите за организацията са във фонда на ОФ, тъй като самата организация е ситуирана там. В ДА – Благоевград е запазена към фонда на ОФ една архивна единица, свързана със създаването и дейността на местното циганско дружество. За съжаление информацията е изключително оскъдна, като се има предвид, че целият запазен архив на дружеството е 8 листа – ф. 109, оп. 1, а. е. 42 Образуването на циганското културно-просветно дружество в Горна Джумая – 1949 година. Създадени са и регионални организации в Сандански и Петрич: ДА – Благоевград, ф. 2Б, оп. 1, а. е. 3, л. 549 /roma. swu. bg*

87 ДА – Благоевград, ф. 2Б, оп. 1, а. е. 3, л. 548-549; ДА – Монтана, ф. 611, оп. 1, а. е. 55, л. 3. Вероятно има запазена информация за циганските културно-просветни дружества и в другите окръжни ДА.

88 ЦДА, ф. 1304 – Цигански театър „Рома“ (1951-1960). Това е една от двете ромски инстутуции, които имат фонд в ЦДА. Фондът съдържа 15 а. е.

89 ДА – Благоевград, ф. 109, оп. 1, а. е.42, л. 1.

90 ДА – Благоевград, ф. 109, а. е. 42, оп. 1, л. 1.

91 Вж. Улрих Бюксеншютц, Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци, С., 2000.

92 Улрих Бюксеншютц, Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци, С., 2000, с. 22.

93 ЦДА, Ф. 1Б, оп. 25, а. е. 71, л. 7

94 ЦДА, Ф 1Б, оп. 25 Въведение, В. Пълова, л.1 С., 1975. Може само да се гадае какво е наложило тази промяна, като се има предвид, че само месеци делят страната от две големи събития – Референдум за премахване на монархията – 08.09.1945 г. и избори за VI ВНС – 27.10.1946 г.

95 Закон за трудово мобилизиране на безделниците и празноскитащите, ДВ / 08. 10. 1946 В: „Народна демокрация или диктатура“, съставители: Л. Огнянов, М. Димова, М. Лалков, С., 1992;

96 Окръжно № 2410 от 25 юли 1947 г.

97 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е. 20, л. 1.

98 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е. 20, л. 2-3.

99 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е. 20, л. 3.

100 Growe: НIstori, 22 По Улрих Бюксеншютц, Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци (1944-1989), С., 2000, с. 4

101 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е. 2, л. 8.

102 Улрих Бюксеншютц. Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци (1944-1989), С., 2000, с. 34.

103 „Според Главна дирекция на статистиката и съгласно чл. 1, ал. 3 от Правилника за водене на регистрите за населението народните съвети могат да поправят служебно сведенията, дадени от главите на домакинствата и домакинските листове или в регистрите на населението, ако констатират, че те са непълни или погрешни, но само въз основа на документи или след провеждане на анкета“. ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е. 2, л. 5.

104 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е. 2, л. 1-9.

105 ДА – Благоевград, ф. 2Б, оп. 1, а. е. 3, л. 548.

106 ДА – Благоевград, ф.2Б, оп. 1, а. е. 3, л. 548.

107 Пак там.

108 ЦДА, ф. 1Б, оп.28, а. е. 23, л. 1-39. Подобни данни навярно има и във всички териториални държавни архиви в страната.

109 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е. 2; а. е. 6, 20.

110 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27.

111 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, Въведение, В. Пълова, л. 1 С., 1975.

112 ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а. е 2, 6, 20.

113 ЦДА, ф. 1Б, оп. 28

114 Постановление № 1216 на Министерския съвет от 17. Х.1957 г. „За решаване въпроса с циганското малциство в България“.

115 ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а. е. 420, л. 1-57 – Протокол от съвещание на отдел „За работа с националните малцинства“ на ЦК на БКП с наблюдаващите работата по пропагандата и агитацията и отговорниците за работата сред националните малцинства при ОК на БКП, ОФ и Комсомола., 25. ІІІ.1960 г.

116 Постановление № 258 на Министерския съвет от 17. Х.1958 г. „За уреждане въпросите на циганското население в България“.

117 По повод на постановлението в Партийния архив са запазени молби от цигани, които искат да започнат уседнал живот и работа, но местното население не желае това – ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 1, л. 1-15. Постановлението е повод и уседналите цигани чрез ГК на БКП по места да имат искания за по-висок бюджет за благоустройство на циганските квартали – ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 1, л. 5-6; ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 6, л. 10; ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 15, л. 1-8. По места партията е провокирала самите цигани да „приветстват“ постановлението – Доклад от Шакир Пашов, представител на културния комитет на циганското население в кв. „Емил Марков“ в София до ЦК на БКП, 21. VІ.1959 г. : ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 6, л. 5-9.

118 ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 15, л. 9.

119 ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а. е. 4034, л. 1 – Протокол от заседание на Политбюро на ЦК на БКП.

120 ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а. е. 4034, л. 2.

121 ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а. е. 4034, л. 48.

122 В. „Известия“, 5. І.1960 г. Напечатани са бланкови молби от името на желаещите да променят имената и народността си до Председателя на ГОНС по местожителство. ДА – Монтана, ф. 2, оп. 3, а. е. 66, л. 340.

123 ЦДА, ф. 1Б, оп. 29, а. е. 20, л. 2 – Докладна от ГК на БКП, ГОНС и отдел „Просвета и култура“ – Коларовград, до ЦК на БКП, от 22. ХІІ.1960 г.

124 ЦДА, ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 2.

125 Пак там, л. 3.

126 ЦДА, ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 8-13.

127 ЦДА, ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 8.

128 Пак там, л. 9.

129 ЦДА, ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 10.

130 Пак там, л. 10.

131 Пак там, л.11.

132 Пак там, л.12.

133 Подробно съм изброила всички институции, които са натоварени със задачи по отношение на „Възродителния процес“ при циганите, тъй като в архивите на съответните ведомства от този период биха могли също да се открият архивни документи, свързани с циганите.

134 ЦДА, ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 12.

135 ЦДА, ф. 1Б, оп. 15, а. е. 765, л. 12-13.

136 Отношението на циганите към смяната на имената и покръстването им не са били обект на специално изследване, освен в контекста на по-общи исторически проучвания. (Вж. М. Груев, 2003). В. Пелова (2004) изследва архивните документи за приемане на християнството от ромите във Врачанска епархия от сравнително ранен исторически период – първите години след Освобождението до 1948 година, като анализира мотивите за този акт така, както са отразени в приписките на Врачанската Митрополия.

137 ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 24 – Писма от Президиума на НС, ГК на БКП в Пазарджик и изложения от турци, цигани и българомохамедани до ЦК на БКП във връзка с промяната на турските им имена с български (06.02.1961 – 10.06.1961).

138 ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 15, л. 9.

139 ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 23 – Писма от Президиума на НС, ГК на БКП – Падарджик и изложения от цигани до ЦК на БКП във връзка със смяната на турските им имена с български.

140 ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 23, л. 17. Текстовете от Правилника в молбата са цитирани дословно и написани с големи букви.

141 Пак там – л. 10 от молбата, се вижда, че е заведена веднъж още на 22.12.1960 г. и резолюцията е: „Относно смята на името му“.

142 Пак там, л. 5-7.

143 Пак там. л. 20-21.

144 Пак там, л. 36-37.

145 Пак там, л. 17.

146 Пак там, л. 18.

147 Пак там, л. 30-31.

148 ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1341, л. 9. „Много често техните молби и жалби не се удовлетворяват и това дава много лошо отражение в съзнанието на тези молители.“

149 ЦДА, ф. 1Б, оп. 28, а. е. 23, л. 2-3.

150 Пак там, л. 5.

151 Пак там, л. 1.

152 ДА – Благоевград, ф. 2Б, оп.12, а. е.41, л.124.

153 ЦДА, ф. 1б, оп. 55 – Настоящият инвентарен опис съдържа 1368 (хиляда триста и шестдесет и осем) архивни единици. Януари 2006 г. гр. София Съставил(Ст. Цветански)

154 ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1341.

155 Пак там, л. 8.

156 Пак там, л. 12.

157 ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1341 и 1344 – Някои проблеми на работата сред циганското население у нас (1976).

158 ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1348 – Доклад на групата до отдел „Пропаганда и агитация“. Докладът е предшестван от Проект за емпирическо социологическо изследване, С., 1977 г. – ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1347; разработката е от колектив с ръководител к. ф. н. Д. Димитров. Пълните резултати от изследването са публикувани в колективна монография (същия колектив) – ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1349, в обем от 225 листа. Самият доклад е отпечатан само в 10 екземпляра и изпратен в ЦК като „строго поверителен“.

159 Пак там, л. 19.

160 ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1350, л. 1-4 – За някои особености в идейновъзпитателната работа на партийните органи и организации, народните съвети и обществените органи и организации с българските цигани, които се турчеят; ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1351, л. 1-5 – Някои въпроси за работата с българските цигани. И двата документа носят една и съща дата – 17. Х.1989 г.

161 ДА – Благоевград, ф. 2Б, оп. 12, а. е. 41, л. 118 – Резултати от извършената политическа работа за смяната на турско-арабските имена на българските цигани, от 14.06.1982 г. (Строго поверително). Вж. и други архивни документи от ДА – Благоевград на сайта roma. swu. bg.

162 Пак там, л. 118.

163 ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1351, л. 1.

164 ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а. е. 1351, л. 5.

165 Груев, М., Ал. Кальонски. Възродителният процес (Мюсюлманските общности и комунистическият режим). С., 2008, с. 9.

166 В изследването са използвани само част от достъпните на автора документи, като подробното им излагане е обект на друга разработка. Пълният текст на някои от документите от ДА – Благоевград, които не са цитирани тук, могат да се видят на сайта roma. swu. bg.

167 Имам много събрани разкази на хора от различни региони на страната, които разказват за „Възродителния процес“ от които се вижда, че това е травмиращото колективно място на паметта за циганите мюсюлмани.

168 През 1984 г., когато бе написана приказката, уличните телефони работеха с монети от две стотинки, по-късно от пет стотинки, днес от двайсет стотинки, след месец от петдесет стотинки. Б. а.

169 Петдесет и тримата редактори, на които показах приказката, бяха единодушни, че тя е много хубава, но не е ясно дали е за деца или за възрастни, поради което любезно отказаха да я публикуват. Настоящето обяснение премахва този проблем и допринася за същественото повишаване на идейно-естетическите качества на предлаганата творба. Б. а.

170 Петдесет и тримата редактори бяха единодушни, че приспивната песен на кукумявката баба е превъзходна, макар и малко неясна, но й липсва родният елемент. Прибавеното в скоби е израз на пълното ми съгласие с тези добронамерени забележки на бдителните редактори и допринася за същественото повишаване на идейно-естетическите качества на предлаганата творба Б. а.

171 Липсата на вариант за възрастни лесно може да се компенсира. Достатъчно е на това място читателят да прочете половин страница от някой класик и после да продължи с приказката Б. а.

172 и молитва Б. а.

173 аз, ти, той, тя, то, ние^7, вие, те

7 аз, ти, той, тя, то, ние^8, вие, те

8 аз, ти, той, тя, то, ние^9, вие, те

9 аз, ти, той, тя, то, ние^10, вие, те

10 Понеже хартията я има, за да я няма, тази творба остава fragmentum. Sorry! Б. а.

174 Пиер Луис (1870–1925): френски поет и писател, известен с еротичната си поезия. Бел. пр.

175 Макс Беербом (1872?1956): английски есеист и карикатурист, най-известен с романа си Зулейка Добсън (1911). Бел. пр.

176 Режисьор: Владимир Янчев; Оператор: Георги Георгиев; Сценарий: Любен Попов и Владимир Янчев; Продукция: Студио за игрални филми, София 1958.

177 Пазители на морала в България през петдесетте години наистина са действали в обществените паркове, където между другото са налагали глоби на целуващи се двойки.

178 В бъдеще е необходимо да се извърши систематично изследване на линиите на приемственост в политическата култура и в стопанско-икономическите виждания преди и след 1944 г. Фактът, че в България през времето между войните не успяват да се наложат демократично-парламентарните принципи, със сигурност е улеснило установяването на авторитарния режим след 1944 г. В своята стопанска политика, българските комунисти използват като опорна точка съществуващия от преди 1944 г. консенсус на политическите елити за централната роля на държавата в управлението на икономиката.

179 Относно вземането на властта от българските комунисти вж. най-последното изложение на Калинова/Баева, Българските преходи 1939-2002, 38-95. До Петия си конгрес през 1948 г. комунистическата партия се е наричала „Българска работническа партия (Комунисти), съкратено БРП (к).

180 Бунсе, Подривни институции / Bunce, Subversive Institutions, 21.

181 Ферге, Общество в процес на изграждане / Ferge, A Society in the Making, 13.

182 Вж. Кока, Eдно всестранно подвластно общество / Kocka, Eine durchherrschte Gesellschaft, 547.

183 Между 1923 г., когато комунистите в България трябва да минат в нелегалност, и 1944 г., приблизително 100 от общо 130 членове на Централния комитет са пребивавали за по-кратко или за по-дълго време в Съветския съюз (Марчева / Marčeva, Change of the Guard, Part I, 63).

184 Плагенборг, Култура на революцията / Plaggenborg, Revolutionskultur, 349.

185 Като съвременно описание на опитите да бъде създаден Новия човек вж подробното изложение на унгарския журналист Рене-Фюльоп-Милер, Дух и лице на болшевизма / René Füllöp-Мiller, Geist und Gesicht des Bolschewismus. Основни аспекти на дискурса за революционната култура и нейните различни интерпретации през времето между Октомврийската революция и сталинизма са разработени от Щефан Плагенборг (Плагенборг, Култура на революцията / Plaggenborg, Revolutionskultur). Литературата за различните съветски инициативи за революция в областта на културата е доста обширна. Особено показателен в това отношение е изследователският труд на Ричард Стайтс за „революционните блянове”, които са били в основата на проектите за Новия човек (Стайтс, Революционни блянове / Stites, Revolutionary Dreams). Преглед върху значението на понятието „културна революция” се представя от Майкъл-Дейвид-Фокс (Дейвид Фокс, Какво е културна революция / David-Fox, What is Cultural Revolution).

186 Вж. цитираната в бел. 10 литература; за Алексей Гастев както и „Лига на времето”: Брунбауер (Brunnbauer, „The League of Time”); за Пролеткульт вж. Горсен/Кньодлер-Бунте / Gorsen/Knödler-Bunte, Proletkult.

187 Троцки Въпроси на бита, 16 (руски оригинал: Лев Д. Троцки: Вопросы быта, эпоха культурничества и еë задачи. Москва: Красная нов’ 1923).

188 Пак там, 39.

189 Фитцпатрик, Ежедневен сталинизъм / Fitzpatrick, Everyday Stalinism, 80.

190 Бурдийо, Практически разум / Bourdieu, Praktische Vernunft,119.

191 Хофман, Сталинистки ценности / Hoffmann, Stalinist values, 8.

192 За възникването на съветското работничество и усилията на болшевиките за възприемане на нова култура – усилия за „окултуряване”, вж. Чейз, Работниците, обществото, и Съветската държава / Chase, Workers, Society, and the Soviet state; Флитцер, Съветските работници и сталинистката индустиализация / Flitzer, Soviet workers and Stalinist industrialization; Зигелбаум, Създаване на съветски работници / Siegelbaum, Making Workers Sovet.

193 Томпсън, Създаването на английската работническа класа, по-конкретно Том 1 / Thompson, The making of the English Working Class, insbesondere Bd. 1.

194 Вж. Хофман, Сталинистки ценности / Hoffmann, Stalinist Values, 29f. Мероприятия като Стахановското движение и Ударничеството, съчетани с принуда и терор всъщност краткотрайно са мобилизирали огромно количество от работническия потенциал. Обаче те се оказват по-скоро контрапродуктивни както за въвеждането на промишлена дисциплина, така и за внедряването на установени обществени стандарти. За разясняване на времето на сталинизма и на вътрешно присъщите проблеми на една обществена политика, която е вярвала, че може да ги пренебрегне по пътя на временни ограничения, и като се позовава на каризмата на водача, вж. Хансън, Време и революция / Hanson, Time and Revolution, 134-170.

195 Грамши, Философия на практиката / Gramisci, Philosophie der Praxis, 389.

196 Пак там, 390.

197 Вж. Хофман, Сталинистки ценности / Hoffmann, Stalinist Values, 186.

198 Виж темите от книгата на Хофман (пак там).

199 Коткин Магнитна планина / Kotkin, Magnetic Mountain, 18.

200 Вж. Бурдийо, Практически разум / Bourdieu, Praktische Vernunft, 117.

201 На това място е уместна една терминологична бележка във връзка с обозначението на изследваната в настоящия труд политическа система, понеже както в собствената ѝ номенклатура за обозначение, така и в западната научна номенклатура имаше и има разлики. Преди време Андрю Робъртс пледира за това, държавите от Източния блок да бъдат обозначени като „комунистически”, и да се избегне използването на алтернативните непрекъснато ползвани понятия „държавно-социалистически”, „социалистически” и „реално-социалистически”, понеже тези понятия нямат необходимата целенасоченост и съдържат известни противоречия (Робъртс, Държавата на социализма / Roberts, The State of Socialism). Аз обаче предпочетох по-диференцирана терминология, която отразява до голяма степен използваната по това време езикова практика: „комунистически” означаваше от една страна партията и представянето на нейните цели, а „социалистически” бе общоприето обозначение на вече постигнатото и на конкретната политика (виж също концепцията на „социалистическия” начин на живот, който едва в бъдеще би преминал в „комунистически”). А „реално-социалистически” служи, както и преди, като аналитично понятие за характеризиране на реално съществуващата политическа, обществена и икономическа система на социализма, и не на последно място – защото този термин също така насочва към разликите между намерения и постигнати резултати.

202 Филд, Непреодолими различия / Field, Irreconciable Differences, 613.

203 Конрад/Селени, Интелигенцията по пътя към класовата власт / Коnrád/Szelényi, Die Intelligenz auf dem Weg zur Klassenmacht, 307.

204 Бухли, Археология на социализма (Buchli, An Archaeology of Socialism, 24).

205 За комунистическата семейна политика, виж най-общо: Keрбли, Социалистически семейства /Kerblay, Sozialistische Familien; за идеологията на равноправието, както и за комунистическата политика към жените и нейните двойствени последици, виж между другото следните обзорни резюмета: Янкер, Жените при комунизма / Jancar, Women under Communism); Волчик/Мейер, Жените, държавата и партията в Източна Европа / Wolchik/Meyer, Women, State, and Party in Eastern Europe.

206 Вж. интерпретацията на сталинизма, представена като тотално произведение на изкуството от Борис Гройс (Гройс, Сталин – тотално произведение на изкуството / Boris Groys, Gesamtkunstwerk Stalin). За „естетическото възпитание” в България вж. стр. 263.

207 Гарселон, Сянката на Левиатан / Garcelon, Shadow of the Leviathan; Хархордин, Разобличаване и лицемерие / Kharkhordin, Reveal and Dissimulate.

208 Конрад/Селени, Интелигенцията по пътя към класова власт / Коnrád/Szelényi, Die Intelligenz auf dem Weg zur Klassenmacht, 298 u. 305.

209 Немски галерист и куратор. Бел. пр.

210 ДА София, ф. 2072, оп. 1, а. е. 16, стр. 8.

211 ДА София, ф. 2072, оп. 3, а. е. 16, стр. 2.

212 Аносова, Другарските съдилища в Народна република България / Anosova, Товарищеские суды в Народной республике Болгарии, 10. Първият съд е създаден още през 1958 г. по инициатива на Отечествения фронт в град Сливен (Иванов, Отечественият фронт и другарските съдилища, 13); вж. Кнюсли, Общественото правосъдие в Източна Европа / Knüsli, Die gesellschaftliche Gerichtsbarkeit in Osteuropa, 83.

213 Данкин, Другарските съдилища, 35. Тези бригади, структурирани по съветски образец от 1958 г., трябвало да действат срещу такива нарушения, като хулиганство и побоища. Подобно на тези в Съветския съюз, те се оказват неефективни и не съумяват да обуздаят нарастващото насилие в обществото, напр. при футболни мачове. През 1964 г. те фактически престават да съществуват (вж. Браун, България под комунистическа власт / Brown, Bulgaria Under Communist Rule, 109).

214 Вж. Дичев, Усядането на номадския комунизъм, стр. 39.

215 За такава критика се докладва по време на една научна конференция по темата „Другарски съдилища”, проведена през май 1962 г. в София по инициатива на Министерството на вътрешните работи (Научна конференция по въпросите на другарските съдилища, 125).

216 Кнюсли, Общественото правосъдие в Източна Европа / Knüsli, Die gesellschaftliche Gerichtsbarkeit in Osteuropa, 83.

217 Закон за другарските съдилища, 3 (§ 1). Вж. също статията в Енциклопедия на България, том. 2, под „Другарски съд”.

218 Павлов, Другарските съдилища в Народна Република България, стр. 41; вж. Йесел-Холст, Правова система / Jessel-Holst, Rechtssystem, 257f.

219 Закон за другарските съдилища, 5-7 (§ 3).

220 ДА София, ф. 352, оп. 2, а. е. 19, 15-18.

221 Попов и др., Другарските съдилища – роля, дейност, проблеми, 62-65.

222 Закон за другарските съдилища, 8 (§ 4). В началния период от работота на другарските съдилища някои от тези съдилища излизат извън границите на целта и компетентността си, чрез налагане на санкции също както наказателен съд (например плащания на издръжка, принудително изваждане от жилище), а такива санкции имат право да налагат само законните съдилища (ДА София, ф. 352, оп. 2, а. е. 19, 13).

223 Закон за другарските съдилища, 12.

224 Бакиш/Халова, Да работим и живеем по комунистически, 7.

225 Цанков, Ролята на другарските съдилища в охраната на социалистическата собственост, 45.

226 Иванов, Отечественият фронт и другарските съдилища, 44.

227 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 124. За административните компетенции на другарските съдилища виж: Закон за другарските съдилища, 4 (§ 2); Другарските съдилища, 16; вж. Аносова, Другарските съдилища в Народна република България / Anosova, Товарищеские суды в Народной республике Болгарии, 15. В стопанските предприятия има още и „помирителни комисии” с цел изглаждане на трудови конфликти, които също са подчинени на профсъюзите (пак там, 74).

228 Вж. Кнюсли, Общественото правосъдие в Източна Европа / Knüsli, Die gesellschaftliche Gerichtsbarkeit in Osteuropa.

229 Обществените съдилища в европейските социалистически страни / Общественные суды в европейских социалистических стран, 3.

230 Пак там, 4; вж. Браун, България под комунистическа власт / Brown, Bulgaria Under Communist Rule, 108f.

231 Вж. Кнюсли, Общественото правосъдие в Източна Европа / Knüsli, Die gesellschaftliche Gerichtsbarkeit in Osteuropa, 73. В някои страни още по времето на сталинизма е имало предшестващи форми на подобно правосъдие, обаче след смъртта на Сталин те са премахнати (пак там).

232 Обществените съдилища в европейските социалистически страни / Общественные суды в европейских социалистических стран, 5. В Унгария функциите на другарските съдилища се ограничават върху производствения сектор и нямат задача да разтоварват законоустановените съдилища (Кнюсли, Общественото правосъдие в Източна Европа / Knüsli, Die gesellschaftliche Gerichtsbarkeit in Osteuropa, 82f.).

233 ДА София, ф. 2068, оп. 2, а. е. 17, 1.

234 Павлов, Другарските съдилища в Народна Република България, 70-73.

235 Данкин, Другарските съдилища, 36.

236 Алексиев, Какво трябва да знаем за другарските съдилища, 3; Павлов, Другарските съдилища в Народна Република България, 13.

237 Аносова, Другарските съдилища в Народна република България / Anosova, Товарищеские суды в Народной республике Болгарии, 12. През 1961 г. дори благодарение на другарските съдилища има с 19 000 по-малко дела пред наказателния съд, отколкото през предходната година (Леви, 20 години Отечествен фронт, 31).

238 Другарските съдилища. Закон, указания и други нормативни и помощни материали, стр. 60.

239 Наказателен кодекс (1968 г.), 27 (§ 77); вж. Попов и др., Другарските съдилища – роля, дейност, проблеми, 43.

240 Вж. Йесел-Холст, Правова система / Jessel-Holst, Rechtssystem, 251. Същевременно с реформата на Наказателния кодекс санкциите при тежки престъпления силно се увеличават и стават много по-строги.

241 Кодекс на труда (версия на Кодекса от 1986 г.), § 196.

242 Аносова, Другарските съдилища в Народна република България / Anosova, Товарищеские суды в Народной республике Болгарии, 21.

243 Данкин, Другарските съдилища, стр. 43.

244 Трибуна на съвестта, 7-9.

245 Пак там, 9. И в други публикации също може да се прочетат сърцераздирателни истории за разглеждани от другарския съд съпружески и семейни проблеми, вж. Атанасов, Сред хората, 15-18; Тотев, Денят не свършва с вечерта, стр. 36; Трибуна на съвестта.

246 Отдел идейно-възпитателна работа на ЦС на БСП; Ролята на другарските съдилища, 50; ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 433.

247 Вж. някои показателни случаи от София (ДА София, ф. 936, оп. 3, а. е. 17, 42-51).

248 Тези факти са предмет на около три четвърти от всички разглеждани случаи пред другарските съдилища към Отечествения фронт (Иванов, Отечественият фронт и другарските съдилища, 45). Същият автор представя и една статистика на наложените санкции: в около половината от всички разглеждани случаи накрая се стига до мярката (наказанието) „обществено въздействие” (пак там, стр. 46).

249 ДА София, ф. 2072, оп. 1, а. е. 15, стр. 16; ДА София, ф. 2072, оп. 1, а. е. 18, 18, 10.

250 ДА София, ф. 2068, оп. 1, а. е. 1, 7.

251 ЦДА, ф. 88, оп. 35, а. е. 71.

252 Павлов, Другарските съдилища в Народна Република България, 78-87. Много сходните на българските другарски същилища, наречени в ГДР „Конфликтни комисии” се различават от българските по това, че са под надзора на редовните съдилища и на прокуратурата (пак там, 87-89).

253 Павлов, Другарските съдилища в Народна Република България, 42-45, изтъква аргументи срещу тези, които виждат в другарските съдилища една по-висша форма на правораздаване (вж. Аносова, Другарските съдилища в Народна република България / Anosova, Товарищеские суды в Народной республике Болгарии, стр. 19).

254 Цанков, Ролята на другарските съдилища в охраната на социалистическата собственост, 50.

255 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 427, 32.

256 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 433, срт. 63; ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 434, 12 и 43.

257 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 124, стр. 47.

258 Попов и др., Другарските съдилища – роля, дейност, проблеми, 5.

259 Кнюсли, Общественото правосъдие в Източна Европа / Knüsli, Die gesellschaftliche Gerichtsbarkeit in Osteuropa, 79.

260 Цанков, Ролята на другарските съдилища в охраната на социалистическата собственост, 45.

261 Което от своя страна довежда профсъюзите до точната прогноза, че „през 1990 г.” ще бъдат изчезнали (Отдел идейно-възпитателна работа на ЦС на БСП, Ролята на другарските съдилища, 48); ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 124, 51.

262 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 433, 32; ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 62, 62; ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 124, 51.

263 Отдел идейно-възпитателна работа на ЦС на БСП, Ролята на другарските съдилища, 46.

264 Пак там, 48. И повече от една четвърт от анкетираните членове на профсъюзните другарски съдилища считат мерките и мероприятията на тези съдилища за неефективни.

265 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 433, 1-3; ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 434, 41.

266 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 434, 31.

267 Пак там, 34-38.

268 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 124, 44-46. Между 1977 г. и 1981 г. по налични данни пред другарските съдилища са разгледани около 118 000 дела (Дълбоков, Отечественият фронт – жизнена необходимост за България, 142).

269 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 124, 52; Иванов, Отечественият фронт и другарските съдилища, 40.

270 Иванов, Отечественият фронт и другарските съдилища, стр. 49.

271 Попов и др., Другарските съдилища – роля, дейност, проблеми, 19; ДА София, ф. 2068, оп. 2, а. е. 17, 1; Кнюсли, Общественото правосъдие в Източна Европа / Knüsli, Die gesellschaftliche Gerichtsbarkeit in Osteuropa, 83.

272 ДА София, ф. 936, оп. 3, а. е. 12, 42-51.

273 ЦДА, ф. 28, оп. 24, а. е. 437, стр. 56.

274 Американски телевизионен и радио-коментатор, един от най-яростните критици на правителството. Бел. пр.

275 Вoлфганг Шойбле, тогавашен председател на групата на ХДС/ХСС в Бундестага.

276 Циклите на Кондратиев (от тип А и Б; възходящи и низходящи) са основно понятие от едноименната теория за цикличната природа на капиталистическото икономическо производство, по името на съветския икономист Николай Кондратиев (1892–1938). Бел. пр.

Table of Contents

Списък на авторите

Януари 2011

Лица с необщо изражение Автор: Йосиф Бродски

Миграцията на сьомгата Автор: Светлана Дичева

Мече и елха Автор: Димитър Камбуров

Записки на махмурлията Автор: Веселин Кандимиров

На Дядо Йоцо каменните сълзи Автор: Стефан Здравков

Ситуацията в България непосредствено след войната –исторически свидетелства Автор: Мейнард Барнс

Асмодий Автор: Борис Роканов

Който пише – умира Автор: Роберто Савиано

Юлия оркестър на кредит Автор: Касиел Ноа Ашер

Какво четат хората от другата страна на огледалото? Автор: С. Макс Мейджи

България видяна отвън и България, която е отвън Автор: Владимир Левчев

Джонатан Франзен, смутеният Автор: Хелена де Бертодано

Прокисването на турската европейска мечта Автор: Орхан Памук

Натъртената ябълка и стремежът към съвършенство Автор: Ели Иванова

Думи Автор: Тони Джуд

За безредния ред, компромиса и мълчанието Автор: Богдан Богданов

Добрите маниери в епохата на Уикилийкс Автор: Славой Жижек

А… ако можеха да говорят?! Автор: Сава Василев

Горното течение на Амазонка Автор: Петър Краевски

Go East! Автор: Герхард Гнаук

Натюрморт с потна баба и Пасат Автор: Светослав Терзийски

Нов принос в двустранните отношения на църковници и гейове Автор: Любомир Милчев-Dandy

Свободата води до задух Автор: Ласло Фьолдени

Кои мислим, че сме ние? Автор: Златко Енев

Северина от Парма Автор: Ицко Финци

Манифест на един ядящ Автор: Майкъл Полан

Алкохол Автори: Калин Терзийски, Деяна Драгоева

Февруари 2011

Далечна звезда Автор: Роберто Боланьо

Евангелието от Йоан Автор: Робърт Дрейк

Краят на маразма Автор: Йордан Ефтимов

Приемът. Kapuzinergruft Автор: Любомир Милчев-Dandy

Епохата на нутриционизма Автор: Майкъл Полан

Какво се случи с инженер Янчев Автор: Светослав Терзийски

Що за характер? Автор: Ицко Финци

Ние сме народът! Автор: Михаел Туман

Убийството на писателската професия Автор: Румен Шомов

Самодоволният миманс Автори: Румен Аврамов, Копринка Червенкова, Христо Буцев

Златният век на хранознанието Автор: Майкъл Полан

ХАЙЛ! Автор: Антон Емилов

София по четири Автор: Миглена Николчина

Три фрагмента около Радичков Автор: Йордан Ефтимов

Губим ли умовете си в мрежата? Автор: Евгений Морозов

Българският писател – пишещ, говорещ или… премълчан Автор: Любомир Милчев-Dandy

Явор Гърдев и неговите директории Автор: Явор Гърдев

Тодор Живков и икономиката на днешна България Автор: Красен Станчев

Когато бях за първи път в Америка Автор: Ицко Финци

Неуспешен лов Автор: Светослав Терзийски

София = какво няма един град Автор: Еленко Еленков

Те са толкова свободни Автор: Ян Рос

Март ٢٠١١

Храна и политика Автори: Златко Енев, Неделя Щонова

Орхан Памук, последователният Автор: Орхан Памук

Търся радикалните преходи Автор: Цочо Бояджиев

Туитър, Фейсбук и социалната активност Автор: Малкълм Гладуел

Вие сте типичен българин, ако… Автор: Anonimous

Медийни реалити-суджуци, стандарт „Стара планина“ Автор: Любомир Милчев-Dandy

APPLE срещу GOOGLE Автор: Робърт Лейн Грийн

За българския интелектуалец Автор: Никита Нанков

Суперколосално улично изкуство Автор: Габи Ууд

Универсализъм, популизъм, плутокрация Автор: Александър Кертин

Истории с пиана и рояли Автор: Ицко Финци

Против задълженията на националните митологии Автор: Данута Глондис

Севернокорейската дигитална съпротива Автор: Роберт Бойнтън

Две историйки Автор: Венцислав Кръстев

Цингала-мингала Автор: Румен Шомов

Кризата на интелектуалците Автор: Веселин Кандимиров

И отново за храненето – правилно или не Автор: Д-р Георги Лулчев

Тони Кушнер, политическият драматург Автор: Джон Нейтан

Хаотично махало Автор: Владислав Тодоров

Април 2011

Самотният човешки глас Автор: Светлана Алексиевич

Дигиталният пробив Автор: Ерик Шмид

Циганите мюсюлмани –неудобното за комунистическия режим в България малцинство Автор: Анастасия Пашова

Винтенето на езика Автор: Йордан Ефтимов

Дарина: „дух и очи“ Автор: Неда Антонова

В очакване на курвата Автор: Светослав Терзийски

Читателят, който не чете Автор: Владимир Трендафилов

Съвсем друго Автор: Никита Нанков

Някой друг път Автор: Кристин Димитрова

Корените на конфликта Автор: Умберто Еко

Кой би се осмелил? Автор: Роберто Боланьо

Това не е лула Автор: Александър Кертин

Децата на революцията Автор: Айлан Грийнбърг

Магазинче за домашни потреби Автор: Здравка Евтимова

Социалистическият начин на живот – част 1 Автор: Улф Брунбауер

Посока Сакраменто Автор: Палми Ранчев

Пазарът е тук Автор: Инго Аренд

Страната на ръба на времето Автор: Йорг Плат

Параклисът Автор: Николай Савов

Ингмар Бергман, непримиримият Автор: Ингмар Бергман

емигрантска литература Автор: Момчил Миланов

Социалистическият начин на живот – част 2 Автор: Улф Брунбауер

Да не ти пука Автор: Георги Михалков

Когато плачат ирландски очи Автор: Майкъл Луис

10-ти ноември и поколението-дезертьор Автор: Иво Христов

Балада за GH Автор: Красимир Дамянов

Къз Бунар Автор: Емел Балъкчи-Алеф

Четиридесетте правила на любовта Автор: Елиф Шафак

Христо, Жан-Клод и забуленият Райхстаг Автор: Христо & Жан-Клод

Световната система след 1945 Автор: Имануел Уолърстайн

Table of Contents

Списък на авторите

Януари 2011

Лица с необщо изражение Автор: Йосиф Бродски

Миграцията на сьомгата Автор: Светлана Дичева

Мече и елха Автор: Димитър Камбуров

Записки на махмурлията Автор: Веселин Кандимиров

На Дядо Йоцо каменните сълзи Автор: Стефан Здравков

Ситуацията в България непосредствено след войната –исторически свидетелства Автор: Мейнард Барнс

Асмодий Автор: Борис Роканов

Който пише – умира Автор: Роберто Савиано

Юлия оркестър на кредит Автор: Касиел Ноа Ашер

Какво четат хората от другата страна на огледалото? Автор: С. Макс Мейджи

България видяна отвън и България, която е отвън Автор: Владимир Левчев

Джонатан Франзен, смутеният Автор: Хелена де Бертодано

Прокисването на турската европейска мечта Автор: Орхан Памук

Натъртената ябълка и стремежът към съвършенство Автор: Ели Иванова

Думи Автор: Тони Джуд

За безредния ред, компромиса и мълчанието Автор: Богдан Богданов

Добрите маниери в епохата на Уикилийкс Автор: Славой Жижек

А… ако можеха да говорят?! Автор: Сава Василев

Горното течение на Амазонка Автор: Петър Краевски

Go East! Автор: Герхард Гнаук

Натюрморт с потна баба и Пасат Автор: Светослав Терзийски

Нов принос в двустранните отношения на църковници и гейове Автор: Любомир Милчев-Dandy

Свободата води до задух Автор: Ласло Фьолдени

Кои мислим, че сме ние? Автор: Златко Енев

Северина от Парма Автор: Ицко Финци

Манифест на един ядящ Автор: Майкъл Полан

Алкохол Автори: Калин Терзийски, Деяна Драгоева

Февруари 2011

Далечна звезда Автор: Роберто Боланьо

Евангелието от Йоан Автор: Робърт Дрейк

Краят на маразма Автор: Йордан Ефтимов

Приемът. Kapuzinergruft Автор: Любомир Милчев-Dandy

Епохата на нутриционизма Автор: Майкъл Полан

Какво се случи с инженер Янчев Автор: Светослав Терзийски

Що за характер? Автор: Ицко Финци

Ние сме народът! Автор: Михаел Туман

Убийството на писателската професия Автор: Румен Шомов

Самодоволният миманс Автори: Румен Аврамов, Копринка Червенкова, Христо Буцев

Златният век на хранознанието Автор: Майкъл Полан

ХАЙЛ! Автор: Антон Емилов

София по четири Автор: Миглена Николчина

Три фрагмента около Радичков Автор: Йордан Ефтимов

Губим ли умовете си в мрежата? Автор: Евгений Морозов

Българският писател – пишещ, говорещ или… премълчан Автор: Любомир Милчев-Dandy

Явор Гърдев и неговите директории Автор: Явор Гърдев

Тодор Живков и икономиката на днешна България Автор: Красен Станчев

Когато бях за първи път в Америка Автор: Ицко Финци

Неуспешен лов Автор: Светослав Терзийски

София = какво няма един град Автор: Еленко Еленков

Те са толкова свободни Автор: Ян Рос

Март ٢٠١١

Храна и политика Автори: Златко Енев, Неделя Щонова

Орхан Памук, последователният Автор: Орхан Памук

Търся радикалните преходи Автор: Цочо Бояджиев

Туитър, Фейсбук и социалната активност Автор: Малкълм Гладуел

Вие сте типичен българин, ако… Автор: Anonimous

Медийни реалити-суджуци, стандарт „Стара планина“ Автор: Любомир Милчев-Dandy

APPLE срещу GOOGLE Автор: Робърт Лейн Грийн

За българския интелектуалец Автор: Никита Нанков

Суперколосално улично изкуство Автор: Габи Ууд

Универсализъм, популизъм, плутокрация Автор: Александър Кертин

Истории с пиана и рояли Автор: Ицко Финци

Против задълженията на националните митологии Автор: Данута Глондис

Севернокорейската дигитална съпротива Автор: Роберт Бойнтън

Две историйки Автор: Венцислав Кръстев

Цингала-мингала Автор: Румен Шомов

Кризата на интелектуалците Автор: Веселин Кандимиров

И отново за храненето – правилно или не Автор: Д-р Георги Лулчев

Тони Кушнер, политическият драматург Автор: Джон Нейтан

Хаотично махало Автор: Владислав Тодоров

Април 2011

Самотният човешки глас Автор: Светлана Алексиевич

Дигиталният пробив Автор: Ерик Шмид

Циганите мюсюлмани –неудобното за комунистическия режим в България малцинство Автор: Анастасия Пашова

Винтенето на езика Автор: Йордан Ефтимов

Дарина: „дух и очи“ Автор: Неда Антонова

В очакване на курвата Автор: Светослав Терзийски

Читателят, който не чете Автор: Владимир Трендафилов

Съвсем друго Автор: Никита Нанков

Някой друг път Автор: Кристин Димитрова

Корените на конфликта Автор: Умберто Еко

Кой би се осмелил? Автор: Роберто Боланьо

Това не е лула Автор: Александър Кертин

Децата на революцията Автор: Айлан Грийнбърг

Магазинче за домашни потреби Автор: Здравка Евтимова

Социалистическият начин на живот – част 1 Автор: Улф Брунбауер

Посока Сакраменто Автор: Палми Ранчев

Пазарът е тук Автор: Инго Аренд

Страната на ръба на времето Автор: Йорг Плат

Параклисът Автор: Николай Савов

Ингмар Бергман, непримиримият Автор: Ингмар Бергман

емигрантска литература Автор: Момчил Миланов

Социалистическият начин на живот – част 2 Автор: Улф Брунбауер

Да не ти пука Автор: Георги Михалков

Когато плачат ирландски очи Автор: Майкъл Луис

10-ти ноември и поколението-дезертьор Автор: Иво Христов

Балада за GH Автор: Красимир Дамянов

Къз Бунар Автор: Емел Балъкчи-Алеф

Четиридесетте правила на любовта Автор: Елиф Шафак

Христо, Жан-Клод и забуленият Райхстаг Автор: Христо & Жан-Клод

Световната система след 1945 Автор: Имануел Уолърстайн