Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2017

(част 3)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2018

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Септември 2017

Римски истории през август – част 1

Автор(и): Евдокия Борисова

Икономика на „Възродителния процес“ (Откъси)

Автор(и): Румен Аврамов

Най-нетолерантните побеждават. Диктатът на малцинството

Автор(и): Насим Талеб

Германия и уроците по историческа отговорност

Автор(и): Тимъти Снайдър

Езикът е перманентна революция

Автор(и): Умберто Еко

Човек в бялото поле

Автор(и): Захари Карабашлиев

Писането като терапия (Интервю с Данило Киш)

Автор(и): Данило Киш

Пръстът на Сталин

Автор(и): Джейкъб Микановски

За надеждата

Автор(и): Чеслав Милош

Убийците са наши хора

Автор(и): Иван Димитров

Как „белите хора“ са изобретени от един драматург през ١٦١٣

Автор(и): Ед Саймън

Понякога, да преподаваш собствените си романи

изглежда като предателство към литературата

Автор(и): Орхан Памук

Любовта е топла супа

Автор(и): Иван Димитров

Светът наблюдава Корейския полуостров

с възхищение и малко боязън…

Автор(и): Аврам Агов

Айфон Х и империята на Епъл

Автор(и): Иън Богост

Германия: изборът на непроизносимото

Автор(и): Мадлен Шварц

Октомври 2017

Хитлер, Мусолини и културата

Автор(и): Робърт Пакстън

Мастилото на киното и обратната страна на почерка

Автор(и): Димитър Камбуров

Мастилото на антисемитизма

и обратната страна на комплекса за малоценност

Автор(и): Деляна Симеонова

Мастило, отговорност и публична стигматизация

Автор(и): Златко Енев

За какво говорим всъщност, когато говорим за антисемитизъм?

Автор(и): Златко Енев

Димитър Камбуров: Честит рожден ден, господин Вагенщайн!

Автор(и): Димитър Камбуров

Интегрирайте обаче първо нас!

Автор(и): Анне Хениг

Известни български писатели за евреите

Автор(и): различни български писатели

Алеко Константинов в хватката на антисемитизма.

120 години от убийството на писателя

Автор(и): Алберт Бенбасат

Ноември 2017

Мемориалът на Холокоста в Берлин:

монументална или критична памет?

Автор(и): Шаван Катаго

Умовете ни могат да бъдат пленени (отново)

Автор(и): Пол Луис

Завист

Автор(и): Катрин Четкович

Прекрасният нов свят на биологията

Автор(и): Лори Гарет

Преодоляване вируса на национализма

Автор(и): Славенка Дракулич

Книжни герои

Автор(и): Фани Цуракова

„Възвишение“ за българския зрител

Автор(и): Калоян Гуглев

Всичкото мракобесие на света

Автор(и): Любослава Русева

Изличава ли Гугъл паметта ни?

Автор(и): Клайв Томпсън

В режим на оцеляване

Автор(и): Златко Ангелов

Демократичното изключване (и неговото преодоляване)

Автор(и): Чарлз Тейлър

Германци, повече или по-малко

Автор(и): Тимъти Гартън Аш

„Това не е този тип свобода, Тръмп!“:

Карикатурите за Доналд Тръмп и свободата

Автор(и): Илияна Бенина, Никола Бенин

Историята в BG, видяна през примера на „История.BG“

Автор(и): Димитър В. Атанасов

Декември 2017

It’s the Kultur, Stupid

Автор(и): Тимъти Гартън Аш

Злото, в рамка

Автор(и): Славенка Дракулич

Преразглеждане на европейските политики на паметта

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Против правата на човека

Автор(и): Славой Жижек

Франсис Фукуяма: демокрацията се нуждае от елити

Автор(и): Франсис Фукуяма

Сръбският вид помирение:

подкрепа за старите военнопрестъпници

Автор(и): Матю Брунуосър

Губи ли Путин контрола над руските консервативни националисти?

Автор(и): Александър Баунов

Сталин, Путин и Западът

Автор(и): Йорг Баберовски

Политическа икономия. Първа част

Автор(и): Красимир Дамянов

Кога и защо национализмът побеждава глобализма?

Автор(и): Джонатан Хейт

Кулинарната традиция в културно-битовия модел

на българските турци и татари

Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

204

Автор(и): Вергил Немчев

Възнишение

Автор(и): Атанас Стойчев

Забележката, която сложи край на една писателска кариера

Автор(и): Маша Гисън

Карпe дием

Автор(и): Красимир Дамянов

Колтрейн и равноденствието

Автор(и): Иван Ланджев

Какво означава „да зачеркваш миналото“ в Германия?

Автор(и): Катрин Бенхолд

Силиконовата долина

Автор(и): Красимир Дамянов

Ах, ние добричките

Автор(и): Веселина Седларска

Списък на авторите

А

Аврамов, Румен 35

Агов, Аврам 188

Ангелов, Златко 434

Аш, Тимъти Гартън 469, 513

Б

Баберовски, Йорг 594

Баунов, Александър 579

Бенбасат, Алберт 309

Бенина, Илияна 485

Бенин, Никола 485

Бенхолд, Катрин 710

Богост, Иън 197

Борисова, Евдокия 12

Брунуосър, Матю 574

Г

Гарет, Лори 375

Гисън, Маша 677

Гуглев, Калоян 408

Д

Дамянов, Красимир 601, 683, 715

Димитров, Иван 171, 185

Дракулич, Славенка 391, 527

Е

Еко, Умберто 131

Енев, Златко 251, 264

Ж

Жижек, Славой 546

К

Камбуров, Димитър 221, 274

Карабашлиев, Захари 140

Карахасан-Чънар, Ибрахим 657

Катаго, Шаван 327

Киш, Данило 143

Л

Ланджев, Иван 705

Луис, Пол 344

М

Микановски, Джейкъб 148

Милош, Чеслав 154

Мюлер, Ян Вернер 534

Н

Немчев, Вергил 668

П

Пакстън, Робърт 209

Памук, Орхан 181

Р

различни български писатели 290

Русева, Любослава 417

С

Саймън, Ед 175

Седларска, Веселина 759

Симеонова, Деляна 238

Снайдър, Тимъти 114

Стойчев, Атанас 673

Т

Талеб, Насим 95

Тейлър, Чарлз 441

Томпсън, Клайв 427

Ф

Фукуяма, Франсис 568

Х

Хейт, Джонатан 634

Хениг, Анне 282

Ц

Цуракова, Фани 399

Ч

Четкович, Катрин 360

Ш

Шварц, Мадлен 201

Септември 2017

Римски истории през август – част 1

Автор(и): Евдокия Борисова

„Трябва да сте съвсем откачили, за да тръгнете през август към Рим“, отсича Деска, братовчедка ми, многознайката на фамилията. От двайсет и пет години живее в Гренобъл и съвсем е заприличала на французойка. Баба Сказа, така я наричаше навремето майка ми, любимата ѝ леля, прозирайки наративния талант и безкрайната ѝ Овенско-Маймунска креативност. А вуйна ми влюбено ѝ казваше: На мама френчето. Френчето изучи куп езици, но не стана филолог, а инженер, и обиколи целия свят, Европа – едно на ръка, но и Бразилия, Китай, Австралия, ама не като нас, г… път да види, а по работа. Държелива е и на пътешествия, обаче Рим ѝ се вижда вповече през лятото. „Много е горещо, ще се опечете! Глупи, забрави, това не ти е България, там ни дъх не лъхва над полени, вярвай ми“… (Глупи е индианското ми име, тя му е кръстница, а аз изпълнявам мисията на о, санкта симплицитас – колкото повече минават годините, толкова по-успешно). Е, не може, билетите са купени, хотелът – резервиран. А и там вече ни чака скъп приятел, поетът Румен Иванчев, с окуражителното „Всички полети водят към Рим.“

„Идвайте, очаква ви незабравимо приключение! Няма страшно, малко е горещичко, ама то и в България е 38 градуса на сянка. Не е зима, я! Какво е това, вашето – 27 през януари! Тук през зимата най-много до 6 градуса да падне, лятото е малко жежко, ама нали печката е близо, печката-а-а.“ Печката е Африка. А по улиците на Рим щъкат насам-натам всякакви сладкишчета: попрепечени курабийки от Египет и Мароко, тъмнокафяви мъфини от Конго, Сенегал, Нигерия… Изваяни линзери, изящни петифури… След малко ще ви разкажа за най-прекрасната африканка, която снимах върху снежнобелия фон на катедралата Сан Пиетро. Рим е платно на художник. Но и Мека-та на кулинарията и французите дишат във врата на италианските си братовчеди в това отношение, така че кулинарната ми метафора не ви дразни, нали? В Италия сме, тук храната е на почит, а сладкишите – издигнати в култ. Дали ще е паста с морски дарове, спагети карбонара, талиатели с босилек и спанак, пица маргарита или с цвят от тиквички и пармиджано, канелони или лазаня, салата капрезе с биволска моцарела (велика е), каноли със сметана, класическо тирамису или панна кота с боровинки… Човек се губи в този паралелен свят и като дете в сладкарница се чуди кое първо да вкуси. Всъщност, така и не разбрах каква е точно разликата между спагети и паста, равиоли и талятелли – плоски, кръгли, с пълнеж или без, с дупка или не… по този повод се сещам за един виц: прекрасна сеньора попитала Росини маестро, защо предпочитате да приготвяте макарони с дупка, а той отвърнал защото от тях никога не излизат глупави въпроси като този… Това си е явна свалка, мен ако питате, но защо го дразни, не разбирам. Великият кулинар (който композирал между другото, над врящата тенджера) премълчава очевидна истина: защото са по-сочни, когато са с дупка. Нюансът на различието между бира Морети и Настро Адзуро обаче е ясен, дори за такива пишман пиячи като мен: втората леко сладни, като шампанско. Простете, не асимилирах името Macedonian Salate точно като македонска салата (плодово асорти от диня, грозде и пъпеш, ама защо пък да е македонска и тази направа, бе, диньо-диньо, плоде македонски, и за тебе ли че се тепаме?). Но затова пък сладоледите… Ах, сладоледите! Gellatti е запазената марка на боговете. Не Гелати, а Джелати. „Спокойно, никой няма намерение да ви отреже главата“, смее се Румен. Но, повярвайте ми, вкусът е джелатски. Наистина плаши. Плаши кого? Единствено лятното ми тегло в сантиметри, постигнато с толкова труд и лишения. Защото именно тук откривам сладоледа на живота си: Джелатти с нар и смокиня. Но не есенции, а с истински нар и зелено смокиново пюре. Всеки ден опитваме различен вкус – тирамису, асфалтово-черен какаов, нутелла, ноазет, зелен шам-фъстък, ягода… Но, млъкни сърце, онемей, кантар!

Откъде да започна? Направо от летище Чампино, на 30 километра Рим. Не от София. Ще прескоча, подобно колегата Алеко, всички неприятни перипетии около сбогуването с родината. Той започва разказа си за Чикагското пътуване от Париж, нали помните? Аз отказвам да опиша Терминал 2 на Летище София и обявявам конкурс за най-негостолюбиво, студено и враждебно място на света. Зловещите му климатици ни разболяват и се налага авторът на „Девет хремави планети“, известният български и италиански детски поет и разказвач Румен Иванчев, да добави към колекцията още два течащи носа. Както и да е, преглъщаме затворените кафенета през нощта и сутринта, надменните физиономии на наземния персонал, чакането, суетенето и… Кацаме. Рим ни посреща с респектиращите 35 градуса, но на следващия ден температурите падат с почти десет, на небето се струпват облаци и цели десет минути капят едри дъждовни капки. „Истинско чудо е“, възкликва Румен, „трябва да сте много праведни, донесохте ни дъжд, знаете ли, че тук не е валяло от 14 юни?“ А е вече 12 август. Вярваме му, защото виждаме хората по улиците, които не бързат да разтворят чадъри, а страхопочитателно вдигат очи и длани към небето. Някои се прекръстват. Уличните продавачи на шалове, вода и стикове за смартфони факирски сменят артикулите и предлагат сгъваеми чадъри.

Дали е чудо, не знам, но току що сме се помолили в Базиликата Сан Клементе, свято за българи и славяни място, където намира вечен покой Константин-Кирил Философ. Нашият сладкодумен разказвач не пропуска да отбележи всеки детайл, прехвърчаме от дълбоката античност към средновековно минало, та чак до днешните времена. „Ето тук. Да се поклоним на гроба на Свети Кирил заедно…“, „… а сега да се обърнем – какво има на отсрещната стена“. Ахваме от учудване – там се мъдри сребърният венец от Тодор Живков, годината е 1978-ма. И на никого не му минава през ума да го махне от това свято място. В Рим е така, нищо, свързано с историческата памет не се пипа. Фронтално срещу него са паметните плочи с благодарствени надписи от славянските народи.

„Тук нищо не се пипа, нито Живков, нито Мусолини, ни мъхче, ни олющена стена. Всеки и всичко е подвластно на времето, Вечният град ще остане и много след като вече ни няма“, отбелязва Румен. „Ето вижте тази пукнатина на колоната, тя ще устои още триста години, никого не дразни, тук се реставрира много внимателно и само в краен случай, не се разгражда и демонтира, не се преправя.“ Италианците изглежда са свикнали да препрочитат за поука и най-черните страници от своята история. От най-древната история на Рим до днес тук непрестанно се мярка сянката на бронзовата вълчица, която кърми бъдещите царе Ромул и Рем. Срещаме я в различни изображения и скулптурни интерпретации из целия град. Виждаме я и в модерния и скъп квартал ЕУР, строен някога, в 30-те, изцяло в неокласическата стилистика на италианския фашизъм. През цялото време имаме смътното усещане, че цялата тази монументална картина на света на един друг Рим е малко… оперетъчна. Орли, ликторски символи, земни кълба, слънца и патриотични надписи?

Понеже плътната сянка на Дучето (Мусолини) витае на разни места из Рим и неминуемо се промъква в разговорите ни, изведнъж ми хрумва и най-безотговорно изтърсвам: момчета, а вие знаете ли, че и аз съм внучка на Дучето. Как така? Ами баба ми Евдокия, модистката, навремето имаше богата клиентела и близките ѝ приятелки я наричаха „Дуче“. Това име се е запечатало в детското ми съзнание – Дуче, това, Дуче онова, Дучке, лельо Дуче, и поначало го приемах като прозвище, а то било съкратено-галено от Евдокия. Имаше една предвзета госпожа Атанасова, която я наричаше Дока, но другите я караха по италиански. Дучето (никой не я е наричал Ева както мен) беше дама със стил. Запалена почитателка на Мандзони („Годениците“), сравнително по-умерена на Бокачо („Декамерон“) и главно – на италианските филми. Гледаше сериала „Отдаденост“ отдадено. И искрено страда, когато убиха Версаче. С искрящо чувство за хумор. Беше си сътворила от останали ѝ платове бархетна дълга риза и на всяко влизане в голямата зеленчукова градина, за която се грижеше ревниво сама, с царствен жест ми заръчваше: подай ми версачето, влизам в доматите. Имаше най-благородния сиво-син поглед на света, най-спокойното чело, най-светлите сребърни къдри, и с най-благия тон и тих глас, тя управляваше с мека сила света. Водач и то какъв, власт и то каква. Не знам някой някога да ѝ е противоречал. Същински Дуче беше скорпионката Евдокия, боже, каква баба имах.

Естествеността и натуралността на светлия средиземноморски характер, за когото животът все пак е леко дихание, но и пиететът към историята и миналото, явно са кредо на този град, на тази държава, на обществото ѝ. Както и безкрайната търпимост и състрадание към всичко живо и неживо. Към камъните, дърветата и мравките, към просяците и скитниците, бежанците и котките. „На онези морски хора от остров Лампедуза Нобелова награда трябва да им дадат“, казва Румен, „те са истински герои, но малко се пише за тях, те всеки ден спасяват хора от лодките, идещи от Африка. Какво да правят, те са моряци, клели са се пред Нептун, такава е съдбата им, не могат да допуснат човек да се удави пред очите им. Цялата мизерия, страх и бедност на бягащите поемат именно те. И там е изграден с италиански пари първият център за прием на хора, те поемат удара на всяка бежанска вълна.“ Мигрантите намират тук покой, но мнозина от тях пкъм високия стандарт и конфорт. „Бежански комфорт има и в Италия, тук от глад и от студ не можеш да загинеш“, казва Румен. Природата е щедро щадяща и към хората, и към пиниите, които не издържат студове, и затова тук растат на воля, грациозно извисили снага към лазура, с грижливо оформени разлати прически. Прекрасни са, особено на залез, тези римски хетери, прегърнали небето. Внушителни са и олеандрите, които някога баба ми отглеждаше в големи пръстени гърнета. Пролет и есен ги разхождахме с всеобщи женски усилия по стълбите към мазата и обратно към плочника на двора. Голямо пазене, голямо икрамóсване на тия пусти лянове, ядосваше се майка ми, в Бурлаки на Волге сме се превърнали (беше учителка по руски). Но как се радвахме на всяко цъфнало цветче – бяло, розово, виненочервено, с упоителен дъх. А тук, освен във вид на храсти се срещат и като дървета. „Сокът им е отровен“, отбелязва Румен. Знам, гледал ли си „Белият олеандър“, там Мишел Пфайфър бавно трови съпруга си със сок от олеандър? Лянго наричат по нашенски, лян, по гръцки. „Абе, опасни жени има на тоя свят“, заключава Румен, но професионално устоява на безкрайните ми въпроси за дървета, храсти и цветя.

Рим е град-градина. Град в градини. А, известно е, че градината е алегория на литературата и на любовта. Градът и градините –младоженецът и неговите невести. Виждам, че се усмихвате скептично, твърде неподходящо изглежда тази ориенталска фигура отнесена към Рим. Защото, знаете ли… Рим има женско лице. Вечният град е самата невеста, самодостатъчната. Рим е онази, възпята от Румен, „Mamma Roma“, куеста чита, непостижимо очарователна и непоклатимо спокойна, свенливо прикрила гръдта си „зад черното ветрило на скорците“. Защо ли крие чаровете си, за които всички подозираме? „Докато вековете се разхождат/ като калинки по дланта ти/ от напукан камък,/ облаците сучат красота/ и розовеят.“ Чели сме много за Рим, гледали сме филми, а Той все ни се изплъзва. Защото е Тя. Град с гръд. Кърмилницата, Вечната майка. Вавилон е блудницата. Но Тя, Рома, е жената, светицата, майката. Поетът ѝ се доверява истински, само поетите разбират от тези неща… И облаците.

Рим определено е най-зелената столица, най-зеленият град, тук всеки двор, дори покривите на къщите, министерствата, посолствата, хотелите са превърнати в градини. Дървета, храсти, цветя. Висящите градини на Семирамида и Румен. Тук е преживял много – и трагедии, и комедии. „Но и декорът е важен“, поклаща глава. Иначе щеше ли Джеляаддин Руми Мевляна да промълви: Някъде, отвъд доброто и злото има градина, ще те чакам там… Щяха ли Бийтълсите да пеят за Вечните ягодови полета? Първият им концерт е бил именно тук, в Рим. Обикновено философите се занимават с градини. Садеше лук като Хораций, казва Пушкин… Или ловят риба като Свети Апостол Петър. Мно-о-го рядко от някой митар (данъчен) може да се яви апостол на любовта. Като Павел. Но не е изключено.

Румен е работил някога дори в градините на Ватикана. Очите ми светват. Ами защо вчера не ни пуснаха там? О, там е сниман сериалът „Младият папа“ с Джъд Лоу и Даян Кийтън, гледал ли си го? Когато му подаряват от една африканска мисия кенгуру и той го възприема като пратеник на Бога, това кенгуру мистично се появява и изчезва в храстите, а пък той, папата де, току що… „Айде, пак с твоите филми, ти си във филма, бе момиче, погледни Рим!“ Явно първия ден като котка, цамбурната погрешка във фонтана, трябва да се поизтръскам от очаквания, предразсъдъци, прочетено, изгледано, планирано, мечтано. И да погледна Рим право в очите. От градините на Ватикана видяхме само онова, което се подава през оградите и което може да се мерне през отворените прозорци на музеите и пинакотеката. Докосваме с ръка гигантската възстановка на вселенското кълбо на двора. Ето как Ние, Ватикана, управляваме света.

Не че имаше време въобще за нещо в първия ден, но го посветихме изцяло на Ватиканските музеи и базиликата Сан Пиетро. Нека всеки, който тръгва за Рим, да знае следното: на Ватикана трябва да се отделят поне два дни и поне 40 евро, освен ако не попаднете там в последната неделя от месеца, когато се влиза безплатно. Заредете се с търпение да изчакате поне час и половина на огромната опашка пред стените на Ватикана и още толкова пред базиликата на площада пред базиликата Свети Петър. Направихме го, неспали предишната нощ, под лъчите на безжалостното апенинско слънце. Докато чакаш на ватиканската опашка, имаш време да огледаш града и света. Урби ет орби. Да поснимаш. Да се запознаеш със съседите по ред. Да си купиш вода от услужлив пакистанец. Да изядеш по едно мини джелати йогурт. Да попушиш. Пуши се навсякъде по улиците и отвън в ресторантите, в бистрáта и траториите (кръчмичките). Пуши се, яде се охотно, пие се, но това явно не вреди на средната продължителност на живота, която тук е шампионска. На какво ли се дължи? Вероятно на чудния климат и дружелюбното целогодишно слънце, на соления морски въздух, на средиземноморското меню, на девствения зехтин с подправки? На кафето? На истинските продукти. На добрата храна. Тук хората изглеждат спокойни и щастливи. Неаргументирано весели непрекъснато. Или поне докато грее слънце. „Иначе са като цветята, забелязал съм, когато завали дъжд или застудее, те посърват и оклюмват.“ Наистина това, което първо прави впечатление на чужденеца, пристигнал от географските ширини на Балканите, е онази весела озареност на лицата, която липсва другаде. Поне из Европа, за по-далеч не знам. Тя се опитва да зарази дори туристите, дошли от по-мрачни светове. Първият ден сме с Пламен като осланени, но в следващите дни се усмихваме широко на света. И на живота. Урби ет орби.

Във Ватикана със сигурност ще дойдем поне още веднъж. Защото, влизайки, тълпата така те повлича, че извън волята си следваш траекторията на множеството, която те води от зала в зала. И ти си тълпа. Нито можеш да видиш, още по-малко да почувстваш и осмислиш видяното. Къде Лаокоон със синовете му? Къде е библиотеката, стаите на Рафаело, Египетския музей, Дискохвъргачът и Колесницата? Завива ти се свят. Протягам шия като жирафа от стихчето на Румен, който искал да близне небето, и пряко сили успявам да зърна и щракна шедьовъра сред морето китайски, японски, руски и всякакви други туристи. На групи, на тумби, в сонми, в колона, хиляди, маса, народ… говорят, шумят, обясняват, щракат… Туристите ли са новите варвари, които вечният Рим отново трябва да надживее? Ще успее ли този път да се справи? Подобни гузни мисли ме сподирят още тук, в Сикстинската капела. Но и на по-следващия ден пред фонтана дьо Трéви: прелестно творение от снежни каменни преспи, кой, за Бога, е домъкнал и струпал толкова скали тук, на този малък площад, целият искри, прилича на пяна, родена от бистрите нефритени води, над които се извисяват изящни статуи, това е самата мощ на водата в мъжко тяло и лик, мощта на стихиите, но обгърната от суетнята на тълпата… Полицейското присъствие, шътканията и забраните очевидно не смущават никого освен мен, хвърлям монета зад гърба си, както гласи поверието, и съм моментално санкционирана… Кипяща вода, хора, жега и глъч. Може би е очарователно, но е изнервящо и натежава. Боже, тук ли се плацика Мастрояни с пищната Анита по тъмна и самотна доба? Долче вита… И побягваме от мечтаното дьо Треви…

На пиаца Навона е съвсем същото. А на Кампо дей фиори буквално забравяш закъде си тръгнал. А, да, към паметника на Джордано Бруно, чиято клада е горяла тук, а наивните бабички тикали съчки в огъня, за да им се опростят греховете. О, санкта…, свещената глупота е напълно моя, разпознавам бронзовия Монах от Нола, вдигнал ръка за благослов, а може би прошка? Джордано Бруно. Откривам го едва сетне, разглеждайки кадрите от площада. Ръката му е извисена над сергии, гащи и чорапи, тишъртки, подправки, чадъри и нарове… Домати, краставици, чушки и тук-таме трюфели. Има нещо полукощунствено-полуочарователно в симбиозата на статуи, паметници, култура, красота, святост и всекидневие. Суетата на днешния ден, нелегалните търговци на фалшиви чанти и очила, които за части от секундата разглобяват кашонените си сергии и хукват, едва подушили карабинерите. Колата отминава, те изпълзяват от дупките, ухилени до уши, и отново сглобяват сергията. Игра на котка и мишка, игра на цивилизации, племена и правила. Рим ще понесе и това, след набезите на древните и новите варвари…

Подобни смесени чувства с мисли ме сподирят и в Пантеона, където са погребани Рафаело, Виктор Емануил ІІ и съпругата му Царица Маргарита. Имаше служба и звучеше орган, а светлинен сноп от отворения купол следеше хода на слъцето. Когато завали, при поройни дъждове водата пада в центъра на църквата и радиални улеи в каменния я отвеждат в подземията. Единствената сграда от 1 век, запазена абсолютно непокътната, днес е Храм на Дева Мария. Има нещо очарователно езическо в това архитектурно решение, виждала съм го на още едно място, в джамийния комплекс на свещеното Мурадие в Бурса. Човек има усещането за докосване на боговете чрез стихиите. Всички шумим и щракаме. Китаец, потен и овързан с раници и въжета, зяпа с полуотворена уста фреските, тавана, загърбил олтара… Диви си се по китайски. Не смъква шапката, в този храм не е неговата вяра и не можем да му се сърдим. Можем само да сме гузни, заради себе си. Германски монаси-йезуити, млади момчета във ванилово-бели роби, застанали в средата на Пантеона, търпеливо разясняват нещо и край тях се трупат хора, които се заслушват, при все че не съм убедена, че разбират немски. Индийка си вее с ветрило, турски туристи се снимат. И май само двете японски студентчета успяват да схванат думите на младите пáдрета. Варварите са разбивали и срутвали. А ние? Опитваме се да разберем посланието на древните. Остава ни май единствено утешението, че поне си плащаме за това. Не е смешно. Туризмът е индустрия, при това каква индустрия!

Но, да се върнем отново във Ватиканските музеи. Ето, влизаме в Сикстинската капела, примрели от очакване души. Как ли Микеланджело Буонароти е оживял легнал по гръб на страшното скеле (ами че страшничко си е да лежиш върху дървени подпори, рисувайки от 21 метра височина) цели четири години. Огромна, полумрачна, клаустрофобична (защото е без прозорци) зала, изпълнена с народ. Стените и таванът са гъсто изписани със знаменитите изображения от Микеланджело и още 5-6 знаменити художници от неговото време, сред които Сандро Ботичели, Пиетро Перуджино, Пинтурикио, Доменико Гирландайо. По стените и тавана са изобразени Девата, Исус, Сътворението… ангели небесни, папи, картини от небесния и земния живот, облаци, тромпети и пак ангели. Крила. Разказват, че по-младият Рафаело завиждал на Микеланджело и се прокрадвал тайно да погледне какво правел големия майстор… Не мога да преценя къде е по-населено – по стените и тавана или там долу, в галерията? Всички сме в някаква еуфория и понеже тук кънти дори шептенето, звуците се сливат в невъобразима какафония, някакво вавилонско изстъпление на емоциите, знанията, възхитата, на разбирането и неразбирането на това къде всъщност сме попаднал. Боже, къде сме? Много добре знам къде съм попаднала, но някак си не мога да го усетя. Защото просто не чувствам… пода под краката си. Тълпата ме повлича по своя воля в своята посока, оглеждам се за Пламен, но не мога да стигна до ръката му и, вдигнала глава нагоре, плавам… е, да се надяваме, че все към изхода. Успявам да направя една нелегална и безшумна снимка на Генезис със смартфона, оглеждам се за онези детайли, които крият тайните фемининни-послания на Микеланджело, спомням си разни скандални истории като онази със замерването на папата с камъни, истории за сприхавия нрав и странностите на Гения… Мислите ли, че има време за всичко това? Къде беше Девата с младенеца и влъхвите? Не я откривам с поглед. Поглеждам за последно към Исус, който е гневен на всички нас, там, на фронталната стена, вдигнал ръка за благослов или може би порицание? Протягам ръка да пипна завесата, не, това всъщност е гладка стена, която имитира кадифено-сърмена завеса, какво гениално 3D… И отново прогърмява разпоредителски глас: Силенцио, Сайлънс, плийз, Силианс, Шадъп… Разпоредители и охранители въдворяват ред. И те ли са гневни? Или повече отегчени… В Божия дом сте, млъкнете, пазете почит. Излизам дваж по-гузна оттук. Трябва да си по-самотен тук. Кога ли? В някой дъждовен ден. Някога.

Базиликата Сан Пиетро ни посреща: огромна, с нажежен до бяло бял камък, в сенките на следобедното прежурящо слънце, което наднича през колонадата на Бернини, обрамчила площада. Нареждам се на поредната опашка за деня, която върви като по вода. Пламен се захласва в сенките на колоните да снима хора и лица, предпочита ги. Наблюдавам го, че следи с обектива си нацупено момиченце, разтворило над главата си розов японски хартиен чадър (хит на сезона тук). На фона на лазурното небе става страхотна снимка. Майка му го обикаля с умолителното хайде вече да си ходим, то обаче най-инатесто е прехвърлило крак връз крак, нацупило устнички, вирнало брадичката нагоре, гледа в противоположна посока. Нула внимание на майката и света. Една малка, капризна сеньорина, която, ако беше у нас, вече щеше да е яла следобедния си пердах. Тук обаче са търпеливи и обичливи към децата. Особено към тях. Към децата, животните, птиците. След няколко дни ще присъствам на покъртителна сцена: момче пие бира и хапва тестени фунийки, кацат два гълъба и нахално ги изкълвават, а той им говори с очи и им вдига наздравица. А децата? Да ги нямаме такива като не тичай, не се въргаляй по земята, тихо, ще се изпотиш, гладен си, мирувай, спри се. Либертá, това е Италия. Вероятно вроденото усещане за свобода се проявява точно в детството. После човек си го носи до самия край на гръб. Като кръста. Шарен свят пред мен чака търпеливо на тази опашка и самоотвержено отбиваме атаките на наглите улично-площадни търговци. Пред мен стоят момче и момиче, явно гаджета, целуват се, той – италианец, тя – с подчертано арабска хубост и акцент. Изписани вежди, по презрамки и с къси дънчени панталонки. Уличният търговец започва да чете морал: сеньора, така не може да се влезе в Базиликата, ще трябва да си купите от моите шалове, загръщате се изцяло в тях и готово… Но се оказва скъпчия, а италианецът има достатъчно време да отскочи до магазинче на съседния площад. Връща се в шал на пеперуди. Редът е затова, за да се спазва. Абаносова фигура на прелестна африканка в цветовете на шоколадовото, розово-цикламеното, бяло-златното е достигнала заветната цел и влиза през металните ограждения.

Мерките за сигурност наистина внушават доверие, карабинери и спецчасти има навсякъде, ненатрапчиво, но видимо присъствие, те са буквално на всяка крачка. Няма почти никъде кошчета за боклук – сигурна мярка за сигурност, неприятна, но явно необходима. Обхождаме Сан Пиетро отгоре-надолу. Екстремното катерене до навръх купола приключва за мен точно под иглата, сърцето ми е в гърлото, не мога дъх да си поема от ужас, че съм се качила на покрива на света и не мога да сляза. Оглеждам се за ангел небесен да ме метне на крилата си. Не го дочаквам и в недоумение къде, господи, изчезнаха всички тези хора, които изкатериха преди нас купола, директно ли ги изтеглят към облаците или има тайна стълба за слизане, или може би асансьор… Тръгваме обратно надолу по виещата се стълба. Цяла вечност слизаме. Пръскаме се със светена вода (не остана грях за цяр, казвам ви), пием и поемаме към катедралата. Там ще се помолим пред бронзовите нозе на Свети Петър, ще се дивим под разгърнатия каменен хитон на библейския пророк и няма да се наредим на последната за деня опашка – към гробовете на папите в катакомбите на базиликата. Да ме прощаваш, Александър Борджия, предпочитам те в ролята на Джеръми Айрънс, на вечеря ще разкажа на момчетата и този сериал.

Вторият ден посвещаваме на Колизеума, Римския форум, Палатин и църквата Сан Пиетро ин Винколи. „Свети Петър в окови“ е над Колизеума, там се намира прочутият „Мойсей“ на Микеланджело. Спира ти дъхът пред него, читателю, излишно е да го разказвам. Снежнобелият Карарски камък е добил лекожълтеникав оттенък от времето, можеш да го доближиш на почтително разстояние, иска ти се да го докоснеш, да останеш насаме с него. Тук ги няма тълпите, които ти ходят по главата, блъсканицата, шумотевицата. Хладно, тихо и сумрачно е при Мойсей. Замислено вплел пръсти в къдриците на брадата и косите си, той ни гледа уморен. Мойсее, говорú… Разкажи ни за робството и свободата, за ненаучения толкова хилядолетия урок от нас, простосмъртните. Роденият в робство няма да живее в Обетованата земя. Не му е съдено. Някой трябва да го отведе там. Църквата е посветена на оковите, които Светият отец на църквата сам носи до лобното си място. Те принадлежали някога на една императорска съпруга на име Евдокия, после били вградени в олтара. Затова църквата се казва „ин винколи“, но я наричат още и „църквата на Евдокия“. Добре сте ми дошли, шегувам се аз… Суиит хоум.

На следващия ден отново сме по тези места. Но първо е Траяновата колона, върху която е изписана и нарисувана историята на войната срещу даките от 1 в. Цяла спирала върху колоната, която води към победата. После: площад Венеция, с огромния модерен Пантеон на републиката снизходително наричан от някои римляни и днес Тортата или Пишещата машина. Вероятно им изглежда натруфен. Дали да не им подарим частите от паметника пред НДК? Та да оценят тогаз виенския сметанов разкош на Виктор Емануил. Римският форум, Палатин и Кампидолио, огрени от платинените сутрешни лъчи, се оказват подходящ декор за … сватбена фотография. Само че естетски трогателна и красива, а не блудкава. Пред очите ни е най-прелестната и изящна булка на света. Позира на фона на хилядолетен пейзаж: колони-руини, а тя е най-стройната колона. Позира обрано, аристократична усмивка, дълги, изящни ръце, стройна като хетера, забулена е, а през воала проблясват…, познайте какво? Точно така – истински диаманти! Дочувам руска реч. „Аз си мислех, че Прага е декорът на руските сватби, както Венеция на китайските“, смее се Теофана, моята жаба-пътешественичка. О, и Рим също. Невестата е насаме с фотографката си, в следващия момент се включва, почти като случайно преминаващ гражданин и младоженецът. Изглежда ми повече от невзрачен. „Завалията, дали си представя въобще какво го чака“, простенва малко завистливо обаче Румен. „Неоправдана предварителна радост, а после, а после…“, мърмори противникът на сватбената фотография Пламен. После самоотвержено се намесва с мощния Canon и блестящия си руски, наследство от Московския университет. Дамите разцъфтяват в усмивки (много обичат, милите, когато зад граница някой говори езика им добре), преподава им в крачка няколко лекции по фотография, светлина и перспектива („нищо, че е сватба, светлината е важна“). Рускините се залепят за фотографа и тръгват след него, налага се да го спасявам отново от руско робство. Какво да ги правиш, широки славянски души, обичат да ги снимат в Италия, обичат и живота, обичат да обичат въобще. Хайде, денят се отече, тръгваме, досвидания…

Вечерта Румен ни повежда към Термите на Каракала и Циркус Максимус. „Скачайте във Фиата с Дяволчето Фют и политаме-е-е“, смее се той. Щраквам ги за спомен двамата пред Палатино: той, Ян Бибиян и Пламен в ролята на Дяволчето Фют (за мен, симплицитас, май остава ролята на … Главчо), любовно прегърнали вековен кипарис на фона на залязващото злато. Баните на Каракала са най-големите в Рим, способни да поберат едновременно 1500 хиляди къпещи се. Те са се отоплявали и водата, постъпваща по специален акведукт е пълнела цистерни за 80 хил. литри. Тук римляните, без разлика от социалния си произход и материално състояние, можели да идват и да се къпят съвсем безплатно (каква социална политика е водел императорът, само забележете). Печелел е електората. Голяма част от сюжета на „Сатирикон“ на Петроний се развива именно тук… И не само се къпели – тук имало места за хранене и почивка, тук е вървяла актуалната политическа клюка, тук е имало и гигантска библиотека. Нещо като гигантски спа комплекс, в който обаче освен отмора и хигиена, човек можел да се поупражнява и в реторическо майсторство, да общува, да чете, да се просвещава, да спортува. И… всякакви прищевки на плътта. Да уговори някое и друго бизнес или политическо дело. Термите на Каракала са подържани и осветени по някакъв мистичен начин, напомняйки, че животът тук продължава да кипи. Взирам се в огромен афиш на оперни спектакли на открито. Размечтавам се за „Тоска“ и „Травиата“, а Румен обещава да ни доведе на опера. „Културният живот тук не спира… Тук стават грандиозни спектакли, класически, естествено, само опера и джаз. А там – и сочи стадиона-хиподрум Максимус – там правят рок концерти, преди няколко години Лейди Гага събра 30 хиляди фенове. Тук 1 милион италианци празнуваха победната купа от световното по футбол.“ Народът изглежда се забавлява с новите гладиатори? Или може би гладиаторите са станали патриции и се забавляват с публиката си? Помисли си само колко печели Гага на вечер, закичена със сурови пържолки, запасана с флейки, с банели от ребърца… Новата Попея на модерните времена, грозничка, но пък по-богата. И зверски талантлива. Най-интересното е, че Колизеумът не успя да ни развълнува така, както наследството на император Каракала. Сигурна заради вечерната притома тук самотата на този хълм действа магнетично привличащо.

А там, долу, около Колизеума, попадаш в поредната вселенска суетня и историята някак ти убягва. Гигантският Колизеум, най-известният в света паметник, ох, уморяваш се само докато го гледаш, докато го обиколиш отвън, по периметъра, оглеждаш го – изгризан от вековете, с окрадени статуи и дупки, оставени от оловните детайли, рушен и дострояван, разтърсван от земетръси, но останал величествен и грандиозен… „Най-луксозната и красива кланица на света“, определя го Румен. На Колизеума отделете мрачен и дъждовен ден, ако имате късмет да останете насаме с него, такова време му приляга. А в слънчеви дни изберете да поседнете на перилата в градината на Копе Опио с вековните маслинови дървета, заровете крака в пясъка и се оставете на римския вятър да напудри с прах лицата ви. Купете си сладолед с кафе еспресо и поседнете до францисканските монаси на камъните. Вслушайте се в отдавнашния рев на гладиатори и лъвове, спомнете си за парада на слонове и леопарди, толкова диви животни и подивели сърца тук, усещате ли мириса на кръв? Но да продължим нататък.

Към вечерната траторúя, на по бира или чаша вино, комбинирани с брускети класик – препечени (гевредисани, както казваше баба ми) филийки, върху които са подредени ситно нарязани пресни домати, обилно поляти с Екстра върджин и листенца пресен босилек), панирани маслини с плънка от рибена паста и пържени картофки. Сервира ни полски младеж, който знае наизуст началото на Пан Тадеуш, сценично рецитира Литфо, ойчизно моя с широка усмивка и славянски жар в очите. Пламен го предизвиква и пан-ът отвръща на удара. Усеща, че сме свои хора. Славяни, но повече източноевропейци. Сърцати хора са поляците. А това момче, предполагам безработен или ниско платен филолог, не се свени от работата, която върши тук, напротив, вижда се, че я работи с радост. В траторията има и пакистанец, има и италиански сервитьор, който хвърчеше с таблата и не спираше да припява канцонети. На съседната маса няколко старци си поръчват гигантско количество храна, едър раблезиански къс месо „Фиорентина“ (с кокал, имаше поне килограм месо по нея), няколко бутилки Кианти, и не спряха да коментират някоя си белла донна… Почти оперетно, много карнавално и италианско е. Но почакайте, приключението продължава…

Време е да видим Вила Боргезе, вече четвърти ден сме тук. Ако Рим е бялата ми мечта, Боргезе е детска. Но и тя бяла. Заради прочутата статуя на Бернини Аполон и Дафне. Младият бог е влюбен до полуда в прелестната Дафне. Но над нея тегне проклятие, ако той я докосне, тя ще се превърне в дафина. Тя бяга, но можеш ли да избягаш от страстта, той е по петите ѝ с лира в ръка, докосва я едва и тя се обвива с дървесна кора, краката ѝ се вкопават в земята, пръстите се превръщат в корени, от снежнобелите ѝ фини прасци изникват лаврови клонки, разлистват се, ръцете ѝ са вдигнати безсилно нагоре, безсилни да се противостоят на магията, косата ѝ се вее и превръща в млади вейки. Лицето и е уловено в предсмъртен, не, тя няма да умре, в прощален вик. Любовта е жертва. Какво е това, болка ли, тъга и страдание ли е, съжаление за земния, човешки живот? Любовта те превръща в нещо друго, не си вече ти, обречен си, нямаш избор. Аполон не страда, той е бог. Той просто… губи. И ще потърси друга плячка. Снимам статуята отвсякъде. Никой не ми се кара. Всички снимат, тук е разрешено. Вглеждам се в умопомрачително белия камък, има го само тук, в Италия. По гърба на Дафне са избили петънцата на времето. Петънцата на плътта, на смъртта. Смъртни петна по кората на дървото обаче няма. Ти си благословена дафина или маслина (според легендата е дафина, лавър, Бернини обаче мисли като мен, аз залагам на маслина), ти си обречена на вечност. Съзерцаваме и Открадването на Прозерпина, по-нататък и полегналата по римски Полин Боргезе-Наполеон, тревожим и съня на Спящия хермафродит. Леда и Лебедът, Клеопатра, портрет на художника Канова (в когото разпознавам покойния ми свако Настев). Пламен е вече отегчен, засърбява го обективът, нуждае се от хора, свежа плът, няма по-кръвожадно нещо от фотографите, повярвайте ми, и се налага да потегляме.

Удивителна е Боргезе. Още по-удивителна е нейната градина: с паметника на Крал Умберто, Павилиона и вила Рафаело, а в дъното на гигантската градина, каква ти градина – цяла гора, е паметникът на Гьоте, елин и римлянин по душа, заобиколен от безсмъртните си герои. Тук им е мястото и на Фауст, и на Гретхен, и на Мефистофел, нашепващ упоителни слова в ушите на бедния учен, непрозрял зеленото дърво на живота. Излизаме замаяни от Боргезе, разтваряме картата и по стар нашенски обичай моментално се губим. Тръгнали сме по правилната улица, но в обратна посока. И слава богу, че се губим, иначе нямаше да стигнем до Ларго Федерико Фелини в началото на най-прочутата улица на живота, локалите и щастието, на долче вита-та на Рим – Виа Венето. Правим кръгом и поемаме правилната посока, вървим край старата римска крепостна стена, доволно мръсничко е, минаваме край клошарка, разтворила палатка до стената, слънцето забива стрели в гърбовете ни. Вървим… Ухае на урина, на дим, на цветя и отминаващо лято. На юг. От топло и мръсно умрел нема, казваше прадядо ми. От умора… е, има. Но нищо ни няма, де! Днес сме изминали пеша само 13 километра. Край нас пробягва младеж с маратонки, размятал къдрици, звънтят ключове, запотен е, някои луди в това време дори спортуват! Подминава ни, протяга ръка към крепостната стена, докосва фаянсовото изображение на Богородица, пред която гори кандило, докосва пръстите си с устни, прекръства се, не спирайки да тича и отминава. Зяпвам. Видя ли го какво направи? Връщам се, докосвам плочките и аз. Прекръствам се пред фаянсовата икона на римската стена по нашенски – наопаки, огледално… Или на правилно? Има ли въобще значение посоката? Не, това не се учи в зряла възраст, тук училището и семейството ги учат на вяра. На пиетет, на страх божи, дори и суеверен, но страх. Лаизицмът на френското образование тук го няма, в италианското училище се учи божият закон, вярно, факултативно е, но немалко деца се подготвят за първо причастие така, както се чете за държавен изпит. Същото е с католическото бракосъчетание, нужна е предварително осъзната католическа подготовка, а не дай боже да ти се наложи развод. Дълго, сложно и скъпо е, но знайно – църквата по начало не дава развод. Избирай. Отговаряй. И си носи последствията. Стигам до извода, че свободата е правопропорционално зависима от страха, по-точно от осъзнатото страхопочитание пред авторитетите. Ако са духовни обаче, тогава е свобода. Другото е диктатура. Или анархия.

На следващия ден Ян Бибиян отново ни мята на Фиата и отпрашваме към Тиволи. Тук от римско време е място за почивка, тук са вилите на римските патриции и императори. Вила Адриана със стройните колони, отразени огледално в правоъгълен басейн със статуи (напомня ми по нещо на снимката на константинополското водохранилище), я пропускаме за следващия път. Предпочитаме Вила Д’Есте, популярно романтично място с шадравани и течаща, бликаща и пръскаща отвсякъде вода. Ференц Лист ѝ посвещава клавирната си пиеса „Фонтаните на Вила Д’Есте“, ми казва Ваня, моя приятелка пианистка. Тя е свирила тази творба, адски трудна е, но удивително превъплъщава в клавирен звук течащата вода. Ваня е много добра и всичко може да изсвири. Преборила се е с водата на клавишите. Влизаме и… ехааа: отвсякъде блика вода във вид на водопад, фонтан, пръскало, ручей или чучурче,… чешми и водоскоци. Истински аквапарк, водните чудеса на света, тържество на прохладата в зенита на лятото. Синя зеленина и прохлада. Тук било приказно през май, в апогея на розите, но и сега е вълшебно. В централния басейн плуват половин метрови шарани, арки са обвити с бръшлян, чешми и фонтани в зелен мъх, а от гърдите на палаво усмихнат каменен сфинкс пръска вода, можеш просто да се наведеш и ще те накърми с прохлада… От височината на външните стени на вилата се вижда като на длан божествената долина Лацио, в далечината благородно синеят маслинови дръвчета, камъш и папрат шумолят, кръстосват се геометрически разчертани редове лозя. През лятото усещаш, че си жив. В Средиземноморието си у дома. На Апенините е Раят. „Дойдох да живея тук, а пак съм си у дома“, отбелязва Румен, „разликата не е кой знае каква, просто смених полуострова“. Ричард Лъвското сърце разменил кон за кралство. Румен пък заменил цял Балкан за един Ботуш.

В Италия има следи от българско присъствие още от Аспарухово време, има едно селце в западно-централна Италия, Челе ди Булгариа се казва. Антрополози твърдят, че генотипът ни е общ с италианския. А пък историческите ни докосвания не са така болезнени, даже напротив, оптимистично ведри са. (Абе, и ние сме се стреляли…, но едва ли някога ще ни нарекат презрително-насмешливо „братовчедите“, както наричат французите. Те си знаят защо. А коя е българската ни гордост в Италия ли? Ще ви разкажа накрая, обещавам, видях я с очите си, възгордях се и аз, а иначе лесно не се паля на патриотизъм, знаете…

Сутринта на петия ден посвещаваме на Виа Апиа, наричана още Виа маестра, чието строителство започва още в 3 век преди Христа. Тя е започвала от нулевата колона на Форума, т.е. от пъпа на света. Минаваме през Порта Капена, Порта Сан Себастиано и стигаме там, където Свети Апостол Петър, бягайки от Рим се среща със своя Учител. Quo Vadis, Domine е името на малка църква посветена на това свято място… Началото на свещения път днес тръгва именно от тази църквичка. В ляво от входа ѝ, непосредствено в преддверието е поставен бюст на писателя Хенрих Сенкевич и съвсем кратък надпис от признателните поляци на писателя-нобелист. Влизаме заедно с малка група монахини, днес е празникът на Божията Майка, 15 август е, те сядат на пейките и свеждат глави. Ние също. И разглеждаме. Изключително скромни и бледи автентични икони, няколко статуи, а в центъра на абсидата – мраморна плочка с отпечатъци от ходилата на Спасителя. На амвона централната икона на Девата е обрамчена от бронзови изображения на четири пчели – най-древният символ на Христос. Другаде не съм виждала подобна симпатична конфигурация и точно защото са черни, внезапно в глава ми прелита очарователната пчелна братовчедка от „Естествен роман“. Дали пък случайно… Трябва да изпратя тази снимка на Георги, дали е идвал някога тук? Щраквам на портрет тримата: Сенкевич, Шуликов и Иванчев.

Продължаваме по Виа Апия антика и достигаме до фрагмент от оригиналния път. Базалтовите обли камъни парят под краката ни и още как – ами това долу са 23 века войни, триумфи и поражения. Румен ни разказва, че символичното влизане в Рим на немските части по време на Втората световна война е точно оттук, към Триумфалната арка на Константин до Колизеума (разбира се)… Нетърпима е жегата и намираме първата сенчица и чешма (в Рим, а и извън Рим, те са на всеки ъгъл и от тях блика съвсем безплатната акуа потабиле, питейна вода). Петър върви, жаден и измъчен, по тези черни камъни, влачейки веригата си. Тук го разпъват, но тъй като не е достоен за кръстната смърт на учителя си, настоява да го е обърнат с главата надолу. По протежение на Виа Апиа са били разпятията, това е пътят, който води света към чудовищния едномилионен Рим, най-големият град на древността.

По тези черни плочи римският пехотинец търка войнишки сандали около 20 години и носи почти 30 килограмовото си въоръжение. (Пламен въздъхва като същински пехотинец, който мъкне раница с тежко фотовъоръжение.) И ако доживее уволнение, става почтен римски гражданин, дават му парче земя, задомява се и… евентуално си купува вила наоколо. По протежение на Виа Апиа, предпочитано място за живот и до днес, се намира един от най-престижните квартали на града. Наглед поизлющените и скромни, скрити зад високи дувари и остатъци от римски стени вили всъщност крият приказен разкош. Сгушени в пищни градини и басейни, тези дворове на новите римски патриции съхраняват и множество артефакти. „Тези имоти струват милиони, освен това собствениците им сключват договори с общината, че се задължават да подържат и при възможност да показват на туристите паметниците на културата, които попадат в техните владения“. И имаме невероятния късмет точно това да ни се случи. Пред нас се открехва зелена врата, от която излиза доста скромно облечен мъж с ленена риза на средна възраст. В краката ни се шмугва дружелюбно куче, нещо средно между Динго и Гонче и сигурно още нещо по прабабина линия, очите му са мили, гушка се и иска да го милваме. Заигравам се с кучето, Заговаряме сеньор Греко, който любезно ни кани да разгледаме „малка част от скромната му градина, имам една-две статуи, това е всичко…, другото е гора“. Влизаме в приказна райска градина: палми, ливади, лимон и нар, кристално син басейн, жасминови храсти, пейка и навес с плътно обвита в сянка асма. Просто, природно и красиво. Дървените синьо-зелени капаци на прозорците са открехнати, вилата е тънка и дълга, извита на дъга, следвайки контура на имота. Нататък е гора. Оказва се, че Сеньор Греко живее съвсем сам с жълтото си куче и спомените. Един добър, тъжен, самотен и благороден, ужасно богат човек. Сбогуваме се сърдечно, благодарим му за честта да надникнем в неговия свят. Тук е така.

А сега накъде? В последния ден сме на нашия Рим. Напред към хълмовете. Към театър Марчело. Към еврейското гето и синагогата. Към Изола Тиберина, островът с катедралата и огромната средновековна болница. Този миниатюрен остров е всъщност ембрионът на чудовищната Римска империя, поверието е, че тръгва тя се ражда точно тук. Наблюдаваме двама бряга и снимаме от мостовете над ленивия Тибър, който въпиещо се нуждае от дъжд. Жълтеникаво-зелен е, но все още има снага и тяга да прекарва редки корабчета. Мързеливо е. Слънцето прежуря, почти хапе, усещам зъбите му в прасеца на крака си, докато снимам от моста Гарибалди. Трябва да завали, реката го иска, хората го очакват. „Така както я гледате кротка, често през ноември препълва коритото и прелива“, разказва Румен. Не е за вярване, че това гигантско корито може някога да бъде напълнено. Има такива дни, в които водата направо се излива от небето като завеса. Тибър на приливи и отливи. Жаден тигър, който очаква пиршество.

Попадаме в Трастéвере, латините не смеели да отидат отвъд реката, където било мощното царство на етруските. Евреите в по-късни времена били концентрирани и оградени по заповед на папата в едно огромно гето. Кварталът е гигантски. Най-интересният, най-живописният е този квартал. Тук е сърцето на стария, носталгичен Рим. Вслушваме се в него и тръгваме по тесните и криви улички. Поемаме към вила Фарнезина, която обаче, на втория ден след големия празник Успение Богородично, продължава да бъде затворена. Ще се разминем с Тициан и Рафаел, със Сънят на Психея… Отминаваме и художествената галерия на Академията за изящни изкуства, защото иначе рискуваме денят да свърши тук. А е вече 2 часът след обяд. Днес ще предпочетем живота пред картините и поемаме курс към Санта Мария ин Трастéвере. Църквата с мозайките.

Отминаваме плакати с червени петолъчки: vota comunista, налепени върху тенекиени ограждения и пристъпваме в божествената хлад. Това е една от най-странните катедрали във византийски стил, в които съм попадала някога. Изящни и невероятно добре запазени златни мозайки, православни икони, католически статуи и живопис. Кандилца и бели продълговати свещи. Двата християнски свята тук са събрани в едно. Това си е католическа църква, не униатска, но… странна е някак с търпимостта си към православния иконографски канон. Ние, православните, изглежда сме затворени в догмата си. Те ни признават, ние тях – не Колкото повече човек пътува и среща хора, вери, култури и светове, си дава сметка за очевидната (по-скоро допустимата) истина, че Бог е един – където и да влезеш, в който и храм да се помолиш. Живителната хладина на Санта Мария ин Трастевере обаче не може да трае до безкрай, твърде голям лукс е това за ограниченото ни време.

Излизаме на площада, където съзираме прелестен, но пресъхнал фонтан и… Попадаме на снимачна площадка. В отсрещното бистро снимат филм, цялото пространство е завардено от гардове на снимачния екип, момчета с баджове и мускули се опитват да ограничат преминаването през арената на снимките, други разпъват бяло платнище, което хвърля мека сянка върху актьорите, режисьорът, с вид на хипи от края на 60-те, в шарена риза, дълги проскубани коси и брада, кръгли очила, панталони чарлстон, ги готви за поредния дубъл. Творческа шумотевица и суетня. Разглеждаме участниците и се опитваме да познаем какъв е филмът. Край нас преминават дебели лелки, облечени като домакини, с кошници, престилки, чанти и забрадки, с басмени рокли и дълги елеци. Опитвам се да разгадая епохата. Въпреки че и тези пред, и тези зад кадър са облечени еднакво странно. Момиче с дънки чарлстон, шарена риза, превръзка през индианската прическа, дъга спусната коса, на колело, профучава край рамото ми. Високи платформи тип сабо и танк, дебели токове, шарени рокли на волани. Предизвикателни италиански актриси, ексцентрични актьори. Пълничък господин произнася монолог, прилича на герой от пулчинела или комедия дел арте, в ръце държи живо куче, насреща му компания от явно художници му показват портрета на същото това куче. Хохот и смях. Небрежно преминават домакини, лелки, бабки, кошници, има и един францискански монах с гигантско шкембе, който широко се прозява. Според мен снимат някаква комедия. На снимачната площадка се правят злощастни опити за въдворяване на някакъв ред. Актьорите кръстосват площада на длъж и шир. Карат ни се, че снимаме. Туристите зяпат, смеят се, непрестанно се опитват да се омесят във филма. Връщат кадър след кадър. Всички са тъй причудливо облечени, че вече му губя края кой е актьор, кой режисьор, кои са от техническия екип, кои са туристи или случайно преминаващи граждани. Комедия Италия. Обикаляме целия площад, за да се измъкнем, защото Румен вече ни звъни за следобедна среща. Пламен щраква един доволно ухилен младеж, който явно заработва като статист-сервитьор. Откровено щастливи (Пламен е направил своята жътва за деня, а може и за пътуването), пооткраднали някой кадър и авторски права от Чинечита, се изхлузваме от площада и хлътваме в най-близкото бистро за по следобедна лаваца кон лате.

Накрая, за десерт, Румен ни повежда към хълма Джаниколо, „защото – казва – това е задължителният подарък, който правя на всичките си приятели, дошли в Рим.“ Повежда ни с дяволски пъргавия Фиат по улички, тесни, „колкото два фиакъра да се разминат“, пътуваме и се хоцкаме по калдаръм, по павета, правим резки завои и изкачваме на спирала хълма. Учудвам се, че пропуснахме да метнем по нагорнище и едно стълбище, но другия път… Хълмът на героите Джаниколо представлява нещо като еър мюзеум, където са изложени бюстовете на особено важни герои-основатели на италианската република. А и на европейската история. Тръгваме по алеите, след като сме обиколили паметника на Гарибалди с надписа: Roma o Morte! Кратко и искрено. Три думи, които казват всичко. В този паметник е побрано цялото преклонение и благодарност на поколенията. Вървим по алеята на гарибалдийците – унгарски генерал, полски офицер, руси, чехи и много, много велики италианци. И там, в центъра, на алеята, на най-видно място, с поглед, обърнат към хартата на италианската свобода и голямата панорама на града (оттук Рим се вижда като на длан), гордо ни гледа нашият Капитан Петко Войвода. Най-личният, най-юначният гарибалдиец. Велика чест е това. Румен поизчиства камъка от гълъбови пиршества-и-след-това. Снимаме се за спомен и отдаваме чест.

На сутринта летим. Не обичам да си тръгвам откъдето и да е. Мразя и когато друг си тръгва. Но пък обичам завръщанията. Не е едно и също. Пътувайте. Пропуснете някой филм, отложете четенето на книга, но пътешествие не отлагайте. Ни-ко-га. Обещаваме на Румен, че ще отидем на Божи гроб. В най-скоро време. „Ето, това в никакъв случай не отлагайте за после, за старини. Поне веднъж в живота си човек трябва да види трите световни града: Йерусалим, Рим, Константинопол. И колкото по-навреме, по-добре.“ Е, в Истанбул със затворени очи ще те разходим, приятелю! „Искаш да кажеш Константинопол? Такива са времената, че втори път едва ли бих отишъл…“

Никой не може да се окъпе два пъти в една и съща вода. И да отиде два пъти в един и същи град, та бил той и Вечен. По пътя към Варна слушаме по радиото за атентата на Ла Рамбла. Искали са да взривят Саграда Фамилия. Новите варвари… Рим ще ги надживее, за него вече съм спокойна. Но ние дали ще ги преживеем? Установяваме, че сме изгубили диоптричните очила на Пламен. Моята златна верижка от ръката. От жегата на печката ли, от шаренѝята и възторзите ли, от лазура ли, не знам, но… Изгубихме си ума по Рим. Сърцата ни открадна. Което означава, че ще се върнем отново. Със сигурност, защото един поет ни очаква там. Към Рим тръгнахме тъжни, изгубили преди дни най-скъп приятел, Яни Милчаков. Миналото лято правехме планове заедно да пообиколим Италия. Да тръгнем с ферибота за Бари и… Довиждане, до другия живот, Яни! Завръщаме се с нов приятел – и той е зодия Близнаци, и той голям сладкодумник. Майстор на римски истории от стари и нови времена. (Римски истории – разбирай буквално бивалици и небивалици, разказвани без начало и без край, нещо като приказки от хиляда и една нощи, масали, Благолажки чудесии…) Подхванах ги и аз по римски, въпреки, че предпочитам непосредствено и доказано преживените. Които преживяваш, за да разказваш. Господ ни взе Яни, а ни даде Румен, казано по елинпелиновски. И си мисля, че сигурно смърт няма. След като се уверихме в нееднозначни доказателства за безсмъртното.

В последните августовски дни на 2017

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Коментари (4)

- 01-09-2017|Божидара Радилова

Уф! Дълго. Това е всичко.

- 03-09-2017|Martin Zaimov

Не е дълго, а Вие четете бавно:)

Много е хубаво.

- 03-09-2017|ЖИК

Чакаме продължението. Истински се забавлявах.

- 04-01-2018|Ангел Караилийчев

Белиссима!

Икономика на „Възродителния процес“ (Откъси)

Автор(и): Румен Аврамов

Въведение

Икономическата цена на „Възродителния процес“ e близката цел на тази книга. Отвъд опита за осчетоводяване основното икономическо послание, разказано на няколко гласа, е, че кампанията за асимилация – и най- вече епилогът и от 1989 г., се превръща в съществен катализатор, ускорил стопанския (оттук и политическия) крах на режима. Под прякото влияние на събитията от лятото на 1989 г. българската икономика изпитва серия макроикономически шокове, които се наслагват към съзрелите неравновесия. От една страна, това води до разпад на плановия стопански ред и появата на протопазари. От друга, извънредните обстоятелства подтикват към мерки от класическия набор на Военния комунизъм. В тази възпламенима комбинация се появяват кълновете на бъдещата деформирана икономическа култура на Прехода.

Триптих. Настоящата книга е самостоятелно проучване, но тя е и последната част на триптих. В края на 2008 г., след приключването на продължителен изследователски цикъл и изправяйки се пред трудния избор на нова посока, разговор с проф. Надя Данова ни отведе към периферен епизод от наскоро публикувания ми тритомник върху българското стопанско минало. Ставаше дума за опожаряването на Анхиало през 1906 г., което там е споменато накратко заедно с антисемитското законодателство от 1941 – 1944 г. и с „Възродителния процес“ в контекста на корупцията по време на етническо насилие.[1] Въпросът на Надя защо не развия „анхиалската“ сюжетна линия, се оказа проблясък, от който се роди програма за изследване на икономиката на междуетническите конфликти в България. Работата по нея запълни седем години, като първо се върнах към гръцкия случаи[2], продължих с еврейския[3], за да стигна до турския, който се вмества между тези корици. Всеки следващ епизод се оглеждаше в предишните, ставаше по-обемист, а втората отсечка извървяхме отчасти заедно с Надя.[4]

Така се разкри един нелицеприятен, но важен свят от социалната и икономическата ни история. На него погледнах от различни страни (политическа икономия, микро- и макроикономика), ала въпреки особеностите на идеологията, непосредствените цели и потърпевшата човешка група много от реалностите бяха близки, задвижвани от сходни пружини, водещи до подобни последици. Последният елемент нямаше как да не хвърля погледи към останалите. Затова настоящият текст постоянно се движи в пространството на две координатни оси.

Едната е оста на другите малцинства. Навсякъде, където препращам към случилото се с гърци и евреи, стъпвам (без повтарящи се библиографски уточнения) върху съответните ми предишни публикации

Гръцкият казус е по-скоро хибриден. Част от общността заминава под натиска на антигръцката публична кампания (върхът и е именно опожаряването на Анхиало). Впоследствие, след Първата световна война, напускането става организирано, по силата на междудържавни спогодби, под наблюдението и със съдействието на Обществото на народите. А към останалата в България малка гръцка общност започват да се налагат стриктен контрол и политика на асимилация.

Що се отнася до депортирането на евреите от Беломорието, Македония и Пирот и изселването на българските евреи от големите градове в „Стара България“ през пролетта на 1943 г., те са наглед противоположност на преименуването от 1984 г. и последвалата верига от решения. Във втория случай става дума за асимилация на една етническа общност. В първия се провежда политика за отстраняване на друга, като това протича отначало чрез гражданското и маргинализиране, после – с изолиране и гетоизиране, а накрая – чрез (неуспешно в България и напълно успешно в окупираните територии) елиминиране на присъствието и из земите под българско управление. Тези изходни различия обаче не изключват общи инструменти, реакции, резултати и подмолни сходства. Между двата случая се появяват пресечни точки, оказващи се къде рационално обясними, къде изненадващи. И онова, което в средата на 80-те години започва като опит за изтриване на културната идентичност на българските турци, завършва с масовото им изселване.

Втората ос, която структурира книгата, е времето. При всяка възможност събитията от „Възродителния процес“ се сверяват с първите две изселнически вълни на българските турци от 1950 – 1951 г. и 1969 – 1978 г. Тази историческа дълбочина се оказа съвършено необходима, за да се схванат корените на мотивите, механизмите и логиката на екзодуса от 1989 г.

За какво се ровят тема и злини, в които отговорности падат върху собственото ни общество? Защо не се види какво са правили с нас? Тези въпроси – упреци ми бяха пряко или косвено задавани по повод всеки междинен резултат. Сега, след като преминах през трите етапа, съм още по-убеден в простия отговор. Той не е в утопията, че историята учи, защото основна поука от нея е, че тя не го прави. А в това, че причиняваното на слабия (малцинството) има едно и също лице независимо кой е причинителят. В историята ролите се менят и невинни силни (мнозинства) няма. Ако всеки щади своите и огражда недосегаеми, необратимо се влиза в спиралата на взаимната ненавист, която е без изход.

Отговорност. „Възродителният процес“ е несъмнен, флагрантен престъпен акт на българската държава срещу част от собствените и граждани. Той не е единственият през комунистическите години и турците са една от групите, подложени на репресията на режима. По своя размах, иновативност и абсурдност обаче тоталната асимилация е уникална.

След 1989 г. периодично изплува въпросът за отговорността и възмездието, който постоянно и необратимо убягва от своето съдебно и/или морално решение.[5] Вместо чрез доведени докрай съдебни дела той се подхвърля и прехвърля по политически капризи, за да падне до пошлото дъно на „прегръдката на извинението“ от 2013 г. между лидерите на партията на гонителите и тази на жертвите. (Вж. Отклонение II.)

В най-широк план вина носим всички, които сме останали в позицията на странични свидетели. Този исторически епизод обаче няма как да бъде използван за колективна национална терапия, както това става в течение на десетилетия с оцеляването на българските евреи. И през 1943, и през 1989 г. тихо са помагали малцина; открито гражданско несъгласие са проявили шепа хора; споделяни от мнозинството са незаинтересованост, убедено или пасивно съгласие с репресията, а немалко направо се възползват от нея. Но през 80-те години отсъства щастливият краен изход с еврейската общност от началото на 40-те. „Възродителният процес“ остава негоден за националното митотворчество, народът не може да бъде издигнат в ранга на безименен герой. Още повече че с цялата си политическа и юридическа двусмисленост през 1945 г. е организиран процес срещу антисемитите, до- като до нищо подобно не се стигна след 1989 г.

Антонина Желязкова великодушно приема, че „част от българското общество е обединено от чувството на колективен срам, че не е бил направен опит да бъдат защитени от насилие и гавра помаците и турците, както навремето са били защитени евреите. Съществува чувство на страх, че може би е загубен един огромен капитал, натрупан от предците ни чрез спасяването на евреите и гостоприемния прием на оцелелите от геноцида арменци“.[6] Наблюдавайки обществените настроения след 1990 г. и особено грозно надигналите се днес национализъм и ксенофобия, силно се съмнявам, че подобно чувство е (широко) споделено. Клоня по-скоро към позицията на друга защитничка на турската кауза от онези години, която набляга върху разбирането за лична отговорност. За Евгения Иванова оправдание на народа идва от малцинството, а не от безличната маса. Мнозинството от българите, пише тя, до средата на 80-те години не знаят нищо, но „незнанието в някои философски (и във всички правни) концепции не се третира като невинност. Оттук презумпцията – „всички сме виновни“ – която има поне двузначна интерпретация. От морална гледна точка всички, които са си мълчали, са били съгласни с възродителния процес, т.е. са били виновни, че са допуснали извършването му. От правна гледна точка виновни са определени лица. Останалите са невинни – до доказване на противното… Разбира се, зрителите винаги са най-много – във всеки народ. Зрителите са невинни – до доказване на противното… От гледна точка на морала обаче, са виновни… Заради онези, които – макар и малко – са се съпротивлявали и заради онези, които – дори само вътрешно – са били несъгласни с процеса, считам обвинението към българския народ за обидно“.[7]

Но отвъд пасивните или активни маса/малцинство стои съвършено ясно очертаната отговорност на кръга, взимал решенията. Четейки архивните документи от обсъжданията в Политбюро и в други висши инстанции, човек не може да се освободи от усещането, че има работа с криминални типове, чиито позиция и език в интимността на властта не са по-малко престъпни от концептуалната аргументация на Александър Белев в подготовката на окончателното решение за евреите. Това, което съвършено спокойно се говори на тези заседания, положително би могло да бъде квалифицирано като престъпно (да кажем, срещу човечеството) дори в рамките на съществуващото тогава българско законодателство. Изказване например (в текста привеждам и много други), че „държавата ни има интерес да изтече малко кръв [и] това, което е нечисто, трябва да изтече“ (Георги Йорданов), или апелът в началото на юни 1989 г.: „трябва… да махнем този контингент“ (Петър Младенов)[8], са недопустими даже за онзи правен мир. Войнствената агресивност и безнаказана циничност в говоренето се запазват до самия край на режима. Което съвсем не пречи на главния изпълнител на асимилационната акция, Димитър Стоянов, да твърди пренебрежително, че турците, живеещи в Турция, „са хора азиатци“… Зад това говорене не стои някакъв втори план или префинени задни мисли и стратегии; тези хора действително така мислят. Но подобни реплики и цели концепции не са послужили за обвинение след падането на режима. Езикът на властта по време на епилога на „Възродителния процес“ от лятото на 1989 г. най-добре показва доколко манталитетът и разбиранията и (а и тези на голяма част от обществото) са били на светлинни години от онова, което щеше да се иска от нея (от тях) само месеци по-късно: тогава, когато тя (до голяма степен във все същия състав) щеше без трудности и угризения да възприеме речника на демокрацията и пазарната икономика.

Нито публично, нито във вътрешните си разисквания върхушката не излъчва усещане за предстоящ край, още по-малко за това, че се опасява да и бъде търсена сметка. Това е отчасти убеденост, идваща от упражнявана в течение на десетилетия неоспорвана власт, отчасти самовнушаване на сигурност. Потъвайки в архивите обаче, неведнъж се натъкваш на симптоми за тревожност и боязън. В началото те са слаби, а в хода на събитията и особено в заключителната им фаза се засилват, за да издават вече паника и да доведат до организирането на кръгова защита. Най-издайническите симптоми в това отношение са сизифовските усилия за заличаване на паметта. (Вж. Отклонение I.)

Избор. При разнообразието от възможни отправни точки този, който навлиза в тематиката за „Възродителния процес“, е изправен пред серия от съзнателни или интуитивни избори. В случая те са свързани както с откъслечното знание за икономическото и измерение, така и със самия характер на материята. Икономиката на „Възродителния процес“ е все още слабо проучена зона[9] и се налага преди всичко да се определи кръгът на използваните извори и изследвания. В тази книга основната субстанция са архивите и текстът в немалката си част е композиран като мозайка от документи.

През изтеклия над четвърт век достъпната информация се разширяваше в концентрични кръгове, до голяма степен в зависимост от превратностите на политическата конюнктура. В началото беше преди всичко словото на участниците от двете страни. След мълчанието и контролираното говорене преди падането на режима то започна пълноводно да се излива в пресата[10] и в другите медии с всички качества и недостатъци на личните свидетелства за нещо току-що отминало. Успоредно избуяваше интересът на антрополози и социолози, петимни да уловят колкото се може повече житейски разкази. Значителна и първопроходна изследователска работа със съответните публикации извърши Центърът по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия.[11] Разцъфтяваше, от друга страна, оправдателната мемоаристика на бивши партийни ръководители от всякакъв ранг и на офицери от службите.

Отделни партийни документи от времето на събитията се появяваха епизодично[12] и селективно. В прясната следа на случилото се, при страха от възмездие и отговорност и под прикритието на следствената тайна в хода на имитацията на правосъдие, започваха да циркулират пощадени от унищожаване или от дълбоко потулване филтрирани архиви. През 90-те бяха публикувани някои от важните партийни решения по „Възродителния процес“, но архивът на БКП все още беше труднодостъпен. Трябваше да измине десетилетие, та и повече от 1989 г., за да се появят сериозни монографични проучвания на български автори[13], поставящи опита за тотална асимилация на турците (преди това – и на помаците) в историческа перспектива и контекст.[14]

През следващите години изследователското поле се разшири и задълбочи. Нарастващият брой проучвания[15] се появяваха на фона на малката „архивна революция“ по въпроса. Тя се разви в две посоки: вкарване в научен оборот и все по-задълбочено проникване в партийния архив, а по- късно – и в този на МВР; реализиране на мащабни издателски програми. Първият тънък и непълен сборник, излязъл през 2003 г.[16], бе последван от впечатляваща поредица обемисти томове със стотици документи, събрани от Веселин Ангелов.[17] Независимо от нейни издателски, интерпретативни или извороведски недостатъци тя е забележително усилие фактите да станат достъпни за обществото. През тези години бяха публикувани и други важни архивни корпуси по темата, разшири се дигитализирането.[18] Отделно на сайтове в интернет се поместват десетки становища и свидетелства.[19] В началото на 90-те все още основателно можеше да се твърди, че „Възродителният процес“ е от най-неясните събития в новата ни история. Въпреки оставащите висящи въпроси, днес вече всеки, който има интерес към тях, може да научи много, без лично да навлиза в дебрите на архивохранилищата.

Периметърът на източниците, към които съм се обръщал, изключва публикуваните силно изкривени, апологетични и самоопрощаващи спомени на изпълнителите на партийната воля във „Възродителния процес“. Без внимание оставям многото материали в пресата от периода на събитията и след тях. Така фундамент на книгата са преди всичко самостоятелно издирени и поместени в сборници документи.[20] Основни извори са архивните фондове на БКП и МВР, както и тези на ключовите стопански и други държавни институции. Измежду неизползваните масиви, където вероятно се съдържа релевантна фактология, са дипломатическият и местните архиви (проучвал съм само някои от тези на МВР). Поради естеството на стопанските процеси от значение бяха публичните статистически данни, но и непознати или неползвани досега поверителни/секретни статистически справки. Систематизираната и обработена количествена информация е поместена в табличен вид в края на книгата, понякога в обемисти конструкции, понякога с принудителни пробойни, дължащи се на останали бели петна. Естествено, уклонът към архивните източници има своята цена. Техният поглед носи изразени деформации и ограничения, коментирани отделно. (Вж. Отклонение I.) Накрая, информация, която на места илюстративно подсилва другите извори, епизодично привличам от резултати на теренни антропологични проекти.

Изборът на изследователските полета установява, че политиката няма как да бъде откъсната от стопанските измерения на „Възродителния процес“. Тя е едновременно тяхно съдържание и форма. Много малко от онова, което в контекста на асимилационната кампания изглежда „чиста икономика“, в действителност е такава. Икономическите решения са преди всичко последица от политическите или изпреварваща стъпка, целяща да постигне политически резултат. Не може да бъде игнорирана и доведената до пароксизъм през Студената война обсебеност на върхушката от националната сигурност и от атавистичната боязън/неприязън към Турция. А продължаващата днес параноя около проблема показва, че нещата се вписват в трайната и стабилна перспектива на дългото време. Така че политическата мотивация тук е навсякъде, което е и причина книгата да включва дълъг политически пролог, без който мястото на икономиката във „Възродителния процес“ не може да бъде разбрано.

И все пак има аспекти, които, макар и важни, може да бъдат пропуснати. Такива са например различните форми на протест на българските турци, зародили се от самото начало, достигнали връх в течение на 1989 г. и чиито проекции след падането на режима са от първостепенно значение. Според някои тъкмо от съпротивата на турците е родена българската демокрация.[21] Което виждане пък веднага отвежда към спорове за заслуги, както се е случвало с други конституиращи митове в нашата история (като този за партизанското движение или за „спасяването на българските евреи“). Борбата по този повод е все така нелицеприятна: от десетилетия не спират да се водят престрелки между някогашните граждански организации, между многото разклонения на турската опозиция, а и между българската и турската общност като цяло.[22] Оставайки извън темата, посочвам само, че свидетелства на важни участници от „българска“ страна[23] потвърждават противоречивото отношение на неформалите. Раздвоени пред радикализирането на турците, те не стигат по-далече от колебливи позиции. За А. Желязкова българското общество „потъва в позорно мълчание до 1988 г.“, а след това турските протести получават моралната подкрепа само на отделни интелектуалци и в плахи прояви на неформалните групи.[24] А според Д. Луджев двусмислеността е факт, но събирането дори на около стотина подписа под възвание срещу асимилацията на фона на масовото обществено одобрение за агресивната партийна политика и на също толкова всеобщото осъждане на поведението на турците все пак е успех в онези обстоятелства. Войната за наследството на моралния капитал сред турските опозиционни кръгове е също особено остра и със странични щети. Агиографското отношение към Ахмед Доган в сборниците на В. Ангелов например може априорно (и неоснователно) да дискредитира пред читателя представения документален материал.[25]

На избор подлежи и хронологичната рамка. Изразявано е мнението, че последната фаза на „Възродителния процес“ (1989 г.) е самостоятелен, качествено различен процес[26]. Освен характера на конкретните събития като основание за подобно виждане се посочва, че до началото на 1989 г. е провеждана асимилация, докато след това се пристъпва към прогонване; че от 1985 г. турците в България са формално приемани като българи, а след май 1989 г. (въпреки езиковото прикритие) на практика са третирани като чужди. Подобно разсичане обаче е неоправдано. „Възродителният процес“ е хомогенно цяло, чиито две фази са органично свързани и неразделими. И двете са опит българската държава и общество да се справят с чуждостта на турското население; израз на упоритата невъзможност да го приемат като част от своето тяло. Отначало това става с атака срещу неговата идентичност. А когато тази политика се проваля, същата цел за кратко е преследвана чрез подтикване към изселването му. В този смисъл лятото на 1989 г. е безспорно кулминацията на „Възродителния процес“.

Знание. Книгата не е историографско изследване. Тя се позовава на относително ограничен, но базисен кръг литература по въпроса. Няколкото отправни точки, предложени в тези въвеждащи редове, са само ориентир. Те нямат претенцията за изчерпателен, систематичен обзор, който търси да претегли и отреди мястото на всеки принос към познанието по темата.

Онова, което е видимо и без щудиране на цялата многолика литература за „Възродителния процес“, е, че тя стои на няколко основни теоретични и методологически ствола. Техните концептуални рамки явно или неявно насочват интереса към дадени аспекти, подхранват различни разкази за събитията и задават матрици за тяхното осмисляне. Вероятно най-влиятелно в това отношение от 90-те години насам е разбирането за нациите на Ернест Гелнер и Бенедикт Андерсън[27], което разглежда модернизацията във връзката и с генезиса на гражданските и мисловни национални конструкции. В полемичен обмен линията се пресича с идейни течения като ориентализма[28] и/или неговите критични интерпретации[29], с постколониалната школа и др. Възлови в тези направления са понятията за изобретената/въобразената общност и другостта. За постмодернизма те представляват – като всяка реалност – културен продукт на дискурсивни практики и езика.[30] Тези елегантни понятия бързо и прилепчиво навлязоха в част от българската книжнина.[31] Редица изследвания на „Възродителния процес“ в подобен ключ дойдоха и отвън.[32] Подходът им търси далечните корени на отношението на българската държава и общество към „своите“ турци по време на комунистическия режим; показва, че в конфликтните връзки с мюсюлманите в страната няма нищо уникално и специфично балканско[33]; че те са добре познатата и другаде форма на „вътрешно“ национално самоутвърждаване; проследяват как агресивната комунистическата модернизация носи потенциал за изостряне на междуетническия сблъсък. В по-различна перспектива отношението към турската общност е представено и като частен случай на присъщия на комунизма стремеж към социално хомогенизиране (премахване на всякакви различия – между етноси, поколения, град – село и пр.) чрез социално инженерство.[34]

Втора платформа в изследванията на асимилационната кампания от 80-те години поставя на фокус формите на принуда, съпротива и адаптация в хода на събитията. Тук главният инструментариум е (отново) на социалната/културната антропология, включително устната история. Като цяло, в това направление са разнообразните проучвания на Центъра по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия, текстовете на Евгения Иванова и ред други проекти. Антропологичната (в широк смисъл) гледна точка позволява в по-големи подробности и нюанси да се долови екзистенциалното измерение на случилото се, да се разберат личните стратегии за оцеляване, приспособяване или конфронтация с властта. Същевременно рискът е да се изгубят макроперспективата и обобщенията, проблемите да се размият в житейския субстрат, на преден план да излезе неизбежната разнопосочност на хорските реакции и да се изпадне в етичен релативизъм. Този подход има две естествени продължения. От една страна, в извеждането на преден план на проблематиката за човешките права. От друга, в онова, което неудачно се назовава ревизионистки подход към комунизма: търсенето не на манихейско противопоставяне между добро и зло (брутална сила и подчиненост), а на личните и социалните пружини, мотивации, компромиси и механизми, позволили на едно общество да просъществува в течение на десетилетия не само с насилие, но и по силата на стабилни социални връзки.

Трето направление разглежда „Възродителния процес“ като продукт на взаимодействия между компонентите на вътрешната и външната политика.[35] Това е обяснимо. Политиката, както споменах, тук е видимата движеща сила; тя (заедно с идеологията) дава одежди на събитията; голямата маса от архивните източници са продукт на държавния апарат. При това властовите конфликти засягат не само цялостната стабилност на режима, но и по-фини влияния сред елитите на българските турци и помаци.[36]

След 1989 г. разночетенето на събитията е голямо, то се помества в целия спектър (от защита на „Възродителния процес“ през всевъзможни компромисни формули до безпрекословното му отхвърляне), роят се нови гледни точки към тази травма от българската история.[37] Със сигурност това ще продължи, но нека спомена само една сюжетна линия, която чака систематичното си проучване.

Мисълта ми е за ролята на интелигенцията, историческата наука и образованието в идеологическата индоктринация, създала отровния климат за онзи изблик на национализъм. Днес звучи странно, когато честта на хуманитаристиката се брани в текстове с иначе безспорна критична аналитичност към „Възродителния процес“. Валери Стоянов например твърди, че ангажирани с кампанията са най-вече представители на журналистическите и писателските среди и заети в идеологическите институти на ЦК, докато само единици от академичните хуманитарни науки са активно въвлечени.[38] А без да отричат отговорността на научния истаблишмънт, Михаил Груев и Алексей Кальонски лековато приемат, че „всъщност малко професионални османисти и историци директно или изцяло обвързват кариерата си с пропагандната кампания“, че „независимо от различните проявления на казионно участие и съпричастие на част от историческата гилдия 80-те години остават плодотворен период на българската османистика като авторитетна научна дисциплина. Наложен е обаче задължителен „възродителен“ модус на иначе позволяващите различни интерпретация публикации на нови извори… Продължават изследванията и научните дискусии. Не спират и косвено изразените несъгласия и критики в университетските аудитории, колегиални и приятелски кръгове, къде доверително и директно, къде на станалия традиционен езопов език“.[39] Авторите дори твърде спорно приписват силна резервираност на – според тях – „критично настроени видни историци“, като Николай Тодоров, Давид Елазар, Николай Генчев, Мито Исусов, които „имали авторитета и възможността за особено мнение“.

Не тук е мястото да се идентифицират мъртвите вълнения в историческата колегия, каквито в онзи период са налице и в останалите хуманитарни научни общности. Със сигурност обаче споменатите амбивалентни фигури, балансиращи между прозрения и полуизказани истини, компромиси, власт, верноподаничество и заблуди, не могат да облагородят общия облик на историческата наука. Още по-малко могат да го направят тези, които директно се включват в научното обезпечение на „Възродителния процес“, а след падането на режима с патос участват в неговото осъждане. Достойнство професията запазва само при редките прояви на неконформизъм и несъгласие в изследванията и в публично афиширани позиции. Такъв е случаят с работите на Антонина Желязкова[40], дали и легитимност в самото начало на 1990 г. да поиска (без резултат) „някакво обществено порицание за тези историци, които подкрепиха асимилаторската кампания, безсрамно изопачаваха и мистифицираха историческите събития и фактология“, както и да призове към замяна на налаганите есенциалистки („кръвни“) догми с принципа на свободното самоопределение.[41]

Думи. Преди да се навлезе в материята, е добре да се уточнят някои от използваните термини. Необикновеният характер на събитията сварва неподготвен езика, който ги отразява, търсейки неологизми и евфемизми. А по-късната интерпретация се прави от разни гледни точки, което допълнително разширява семантичното разнообразие.

Всяко научно или гражданско поле има основание да претендира за терминологичен пуризъм, но в едно стопанско-историческо изследване е трудно да се спазят стриктно изискванията на останалите. Затова тук съм се водил от интуиция и стремеж да се придържам към здравия разум.

Преди всичко самото словосъчетание Възродителен процес е напълно убого и кощунствено, но то не може да бъде избегнато. Наложило се е исторически най-вече от огромната документална продукция на самите му вдъхновители и изпълнители. Ето защо употребата му е навсякъде с главна буква и в кавички като название/етикет на ясно дефиниран във времето и в социума феномен. Понякога за стилистично разнообразие е заменено с по- неутралното асимилационна кампания. Никъде в книгата не употребявам одиозното Голямата екскурзия. Това кичозно, лицемерно, подигравателно и унизяващо българските турци словесно творение е родено от властта и/ или от патриотарското народно творчество, за да заличи смислово репресивната същина на случилото се.

Най-разноцветни са термините, използвани за самата етническа група на българските турци и за заминалите през лятото на 1989 г. Към тях няма как да се внесе пълна хомогенност, тъй като са нееднородни изискванията на текста и съдържанието на понятията. В това отношение си позволявам еклектика, приемайки, че всеки термин отразява част от реалността. Живеещите в България турци на места наричам малцинство, макар да е ясно, че понятието носи спорни юридически смисли. В случая то е по-скоро синоним на общност, въпреки че вероятно думата не е напълно коректна за посочване на многочислено население на територията на страната. Що се отнася до над 300-та хиляди упътили се към Турция, то за тях ще се срещнат названията изселници, прогонени, емигранти… Изборът зависи от това как се оценяват стореното на българските турци и тяхната реакция. Те са бежанци, доколкото – най-общо – търсят убежище, прокудени от агресивната атмосфера и насилието над идентичността им. Част от тях се завръщат по-късно именно като такива. При конкретни обстоятелства еднозначното понятие е депортиране (вътре или извън страната) и това е посочвано. В още по-силни регистри е определянето на събитията като етническо прочистване или геноцид. И ако второто приемам за неприемливо[42], като то не е употребявано, първото е адекватно на замисъла и действията (дори резултатите да не са постигнати). В голямото си мнозинство това са хора, които под напора на създалата се обстановка заминават с ясното съзнание, че се изселват. Но в определени случаи и ситуации е допустимо да се говори за емиграция, тъй като е налице констелацията от съответните условия и относително свободни решения. А най-метафорично и поради това всъщност улавящо най-добре същността на процеса е библейското екзодус.

* * *

По повод на тази книга дължа благодарност на близки хора.

Преди всичко на Надя Данова за навеждащата и идея, за неуморните и насърчение и подкрепа през годините на работа върху триптиха. За пълната ни съ-мишленост и съ-убеденост, за общите ни ориентири по всички важни въпроси около тази мрачна тема. Без тях начинанието би било трудно осъществимо.

Сърдечно благодаря на Антонина Желязкова, Деян Кюранов, Димитър Луджев, Копринка Червенкова, Михаил Иванов и Пламен Богоев. Все приятели и участници от добрата страна в онези събития, които споделиха спомени, факти, преценки, важни за разбиране и ориентиране в случилото се.

Благодарността ми е и за Центъра за академични изследвания София, чиято стипендия по програмата Advanced Academia през 2012 г. позволи да навляза в сюжета. А превръщайки се през следващата година в институционалното ми местожителство, Центърът предостави спокойната атмосфера и творческите условия, така нужни за привършване на това изследване.

I. Решения

I.1. Дългият пролог

При цялото разнообразие и често полярна противоречивост на оценките за „Възродителния процес“, днес в българската историография има съгласие по два пункта. Единият е, че корените на събитията от втората половина на 80-те години трябва да се търсят далече назад в следосвобожденското минало на България. А според втората консенсусна гледна точка отношението през ХХ век към турците (в по-общ смисъл – изобщо към мюсюлманите) в страната е низ от сходни по дух алтернативни политики, преследвани с различни средства и интензивност. Налице е приемственост в третирането на тази общност като социално образувание, с което българската национална държава и обществото не намират трайни форми на съжителство. Наблюдават се, от друга страна, вълни на асимилация и прокуда; на бруталност и относително омекване. Опитите за приобщаване чрез интегриране или чрез атаки срещу културната идентичност се редуват с толериран, подстрекаван или насилствен екзодус. В крайна сметка отношението към турците опира до идентични мотиви: усещане за дълбинна несъвместимост; чуждост, която в по-мекия вариант ги прави ненадеждни и подозрителни, а в по-тежкия – врагове; убеденост след провалено доближаване, че решението е в пределите на държавата „да няма турци“.

Тези констатации присъстват в явен или неявен вид във всяко по-сериозно изследване на „Възродителния процес“. Те са съдържание на хронологично подредения разказ на Валери Стоянов.[43] Евгения Иванова отбелязва, че „промените в имената на българските мюсюлмани привидно следва трийсетгодишен цикъл: 1912 – 1942 – 1972. Всъщност – това са пиковите години, периодичните обостряния – „възпаленията“ на един хроничен процес в българския организъм, който – най-общо – може да се нарече „непонасяне на чуждото тяло“.[44] Книгата ѝ (макар и посветена основно на съдбата на помаците) е именно коментирана тяхна хроника. Михаил Груев и Алексей Кальонски пишат за клапана на „периодичното разрешаване и насърчаване на изселванията, взаимната пропагандна война, отварянията и затварянията на границата, провокациите и шпиономанията, различни международни и вътрешни политически фактори… [които] допринасят за постоянно тлеещия „изселнически синдром“ сред българските турци“.[45] Евгения Калинова и Искра Баева интерпретират обстоятелствата като повтаряща се игра, в която българските власти не вярват на лоялността на турското население, „използват различни форми на принуда, за да придадат масов характер на изселването [или го спират], а турските още през 1937 г. се опитват да го ограничат и контролират“, като „по-късните изселнически вълни на практика повтарят в по-голяма или в по-малка степен елементите на този модел.[46]

Предмет на тази книга не е подробно изложение на политиките към турското малцинство в България, последявани в многобройни други публикации. Но разбирането на икономиката на „Възродителния процес“, което е основната ми цел, не може да заобиколи стабилните водещи линии през годините и през режимите, както и механиката, определяла ритъма на събитията.

Оставяйки настрана по-далечния и специфичен период до Балканските войни, два международноправни акта задават както рамките на последващите движения на население в течение на дълги години, така и възможностите за маневриране на България и Турция при провеждането на техните вътрешни политики спрямо етническите малцинства. Цариградският договор от 16/29 септември 1913 г. предоставя на турците в присъединените към България земи възможността в срок от четири години да изберат турско поданство, на останалите гарантира пълна свобода на вероизповедание, защитава имотните права на мюсюлманските общини и разрешава на поданиците на двете страни свободно пътуване в другата държава.[47] Значително по-всеобхватно и в съвършено нови геополитически условия регулира материята Ан- карският договор от 18 октомври 1925 г. (влязъл в сила на 17 август 1926 г.). Той поставя малцинствата под закрилата на следвоенната Версайска система (Лозанския договор за българите в Турция и Ньойския за турците в България), препотвърждава свободата за ползване на турския език в българското публично пространство и правата за получаване на образование на турски. Същественото в случая е, че допълнителната Конвенция за установяване, подписана заедно с Анкарското споразумение, премахва всякакви пречки пред доброволно желаещите да се изселят в съседната държава[48], и така възприема принципа на свободно изселване[49]. Договореностите са безсрочни и остават в сила през следващите десетилетия, на практика дори при комунистическия режим, до подписването на изселническата спогодба от март 1968 г. Изградената през 1925 г. либерална рамка обаче се съблюдава твърде избирателно и националните политики са подложени на значителни колебания.

Между 1925 и 1944 г. България и Турция преминават през различни фази в отношенията си. Докъм началото на 30-те години те се развиват по-скоро положително, като успоредно с това сред турската общност в България бързо прониква кемалистката доктрина. Започва, в частност, използването на латиницата в турските печатни издания (освен за Корана), което е символен елемент от модернизационната и националистическа програма на Ататюрк. Поврат в българската малцинствена политика настъпва през 1934 г., когато кемализмът окончателно е възприет като опасен за сигурността на държавата. Непосредствено преди преврата от 19 май 1934 г. Комисия по въпроса за малцинствата и чуждата пропаганда приема програма от 49 точки (прегърната и от новото правителство) за противопоставяне на тази идеология. Естествен съюзник се оказва консервативното мюсюлманско духовенство, почувствало се също заплашено от реформаторските идеи, идващи от Турция. Възстановена е (до 1938 г.) арабицата и са приети ред други мерки, стесняващи малцинствените права на българските турци до свободата на вероизповедание.[50] По думите на Дарина Василева от 1934 г. нататък има връщане към преобладаващото след Освобождението виждане, че „турското население е опасно за държавата и тя трябва да се отърве от него. То е сочено като нямащо никаква връзка в езиково и религиозно отношение с българското. Крайна омраза и негативизъм се подхранват съзнателно и от художествената литература и от пресата“.[51] А Валери Стоянов обобщава, че след 1934 г. турците в България се превръщат „в своеобразен придатък на българската нация – конфесионално различен от нейната основна маса, но изолиран и от населението на републиканска Турция… [Те умишлено са тласкани] към самозатваряне в религиозната си общност, на която била отредена само пасивна роля в живота на страната“.[52]

Отношението на българската държава към турците трайно се настанява в рамките на все по-обсебващата дихотомия „малцинствени права – национална сигурност“. Полицейският рапорт за „инородните малцинства“ се превръща в процъфтяващ жанр, а методите на работа на МВР с тях (най-вече с турското) оформят стил, на който предстои голямо бъдеще след 1944 г. През този период надделява убеждението, че турците в България не подлежат на асимилация. Доклад на Дирекцията на полицията от октомври 1934 г. признава, че „ние не можем да си правим илюзията, че някога ще претопим живущите в страната турци и ще ги направим българи“. Стратегическото заключение е, че „би трябвало да направим всичко възможно турците да тънат в невежество, културният им уровен да бъде колкото се може по-нисък, а в материално-икономическо отношение да не им позволяваме да стъпят здраво на краката си“.[53] Асимилацията обаче съвсем не е изоставена като цел по отношение на помаците. В края на 30-те и началото на 40-те години тя ще се утвърди като идеология на държавата и на влиятелни обществени кръгове. Техен завършен институционален израз ще стане учредяването и дейността на Дружба „Родина“, в чиито инструментариум основно място заемат масовите кампании за побългаряване на имената на помаците.[54]

След като асимилаторският вариант спрямо турците е отхвърлен, възможните алтернативи, визиращи ограничаване на влиянието на Турция, остават две[55]: провежданата от средата на 30-те години силова рестрикция на правата на общността; изселването на различни по численост сегменти от нея, което всъщност в една или друга степен спонтанно е започнало още след влизането в сила на Анкарския договор. Втората линия е пряко зависима от огледалната малцинствена политика на турската държава и от нейния интерес към турците в България. Съперничещите си интереси на двете страни в крайна сметка определят доколко ще бъде отворен изселническият клапан за отпускане на напрежението. Докъм началото на 30-те години Турция насърчава изселванията, след което възприема по-гъвкава позиция. Българското отношение по проблема пък отначало е на (по определението на И. Баева и Е. Калинова) „благосклонно безразличие“[56], но от средата на десетилетието то се превръща по-скоро в благосклонно насърчаване. До промяна в правната рамка не се стига, тъй като предприетите инициативи са отхвърлени: Турция (1935 г.) предлага изселване на всички мюсюлмани, а България (1937 г.) лансира идеята за подписване на нова конвенция.[57] По различни причини в края на 30-те заминаванията намаляват. Преобладаващото мнение в българската историография е, че тяхната динамика се е определяла от турската страна, която разполага с повече лостове за въздействие и държи входящия ключ. Обобщени данни за потоците до 1944 г. са поместени в Таблица 1.

ТАБЛИЦА 1

Изселвания на български турци към Tурция, 1878 - 1943 г. (брой)

1878- 1884

100 000

1885-1912

250 000

1931 - 1939

53 000

1924- 1934

166 485

1935- 1943

61 715

1935

10519

1936

14 188

1937

14 568

1938

8640

1939

8000

1941

2600

1942

2600

1943

1200

Източници: АМВР, ф. 2, on. 1, а.е. 2054, л. 8; ЦЦА, ф. 1Б, оп. 63, а.е. 152, л. 2.

Принципите на договора от 1925 г. и фактическото им прилагане до 1944 г. трайно оформят латентни или активни изселнически настроения сред общността на българските турци. Без съмнение, тази юридическа конструкция затвърждава усещането за турска диаспора и за единно етническо пространство, чийто център е турската национална държава. Тя се превръща в гравитационен център, към който – подобно на евреите, извършващи алия в Израел – съплеменниците се отправят по собствена воля или са „повикани“. Общата културна идентичност, история и език са напълно обяснима и естествена основа за подобно чувство на принадлежност, което впрочем се култивира и от всички останали държави. България не прави нещо по-различно с отношението си към Македония с приемането на големите бежански вълни от българи след Балканските и между двете световни войни или днес с показната грижовност към българските малцинства из съседни и по-отдалечени източноевропейски държави.

Въпреки че на хартия изселването на турци след 1925 г. е свободно, в действителност то е строго регулирано. Договорът не определя бройки, срокове и райони, ала двете правителства уговарят годишни контингенти. Това създава масови очаквания, разочарования и несигурност, които стават неизменен фон и основен канал за манипулиране на поведението на турците в желаната от едната или другата държава посока. За Турция приоритетите се променят в зависимост от предпочитанията и да „разполага“ с малцинство под покровителство и с влияние в България или да предизвика социално- икономически смущения в моменти на по-високо напрежение в двустранните връзки. За България изборът е между насърчаване на изселванията (целящо отпускане на вътрешния натиск и/или износ на социално-икономически хаос на юг) или засилване на репресиите срещу националната идентичност и гражданските права, когато се появява възможност за провеждане на по- „безнаказана“ малцинствена политика вътре в страната.

За двадесетина години кристализират матриците в мисленето и действието, които ще продължат да генерират сходни цикли. Настанява се лесно възбудима готовност за изселване сред българските турци, традиционно (и надценено) приписвана на „турската пропаганда“. Държавата от своя страна започва периодично да използва тези нагласи, за да свива числеността на малцинството. Накрая, властта апробира различни схеми за притискането му у дома, без все още да си позволява да посегне на имената. От тези съставки ще бъде сглобена етническата политика и на комунистическа България спрямо турската общност, чиято кулминация е „Възродителният процес“.

Едрите щрихи и промените след 1944 г. може да бъдат очертани съвсем резюмирано и схематично.

Във все още несключилата мирен договор и поставена под международен контрол България първоначално се преминава през период на относителна толерантност. На фона на случилото се преди това, особено с помаците, и на връщането на някои отнети религиозно-етнически права Девети септември изпъква като разделителна точка. Епизодът обаче е кратък и още 1947 г. носи значителни усложнения, свързани във вътрешен план с кооперирането на земята, а във външнополитически – с началото на Студената война. Временното решение на тези конфликтни ситуации идва с масовото изселване, започнало в сравнително умерен мащаб през 1949 – 1950 г. и продължило интензивно и хаотично от август 1950 до ноември 1951 г. Следват години на затвореност за турската общност, през които властите и предоставят висока за комунистическите стандарти културна автономия. Началото на обрат се набелязва след 1956 г., като той приключва с нова доктрина в края на десетилетието. Тя вече е ясно ориентирана към асимилаторски цели, съчетани с политики за включване на българските турци в предприетото тотално модернизационно усилие. Драстичната промяна в ежедневието и в стопанското им битие е осезаема. Цената за това е настъпление срещу повечето етнически маркери, включително езика и образованието. Преминава се, по Петър Кръстев, от „толерантна дезинтеграция“ на културната им специфика към „интолерантно интегриране“.[58] Имената остават непипнати, но е очертан фронт, където чрез последователни акции сред помаци и роми е наложена и тази най-брутална мярка. Идеологическата мантия на настъплението е изработваната през 60-те и 70-те години фикция за „единната социалистическа нация“, съшита от „живковската“ конституция от 1971 г. и от Февруарския пленум на ЦК през 1974 г. Междувременно е организирано второ, този път разтеглено във времето, човешко изтичане. Изселническата спогодба, подписана през март 1968 г. в Анкара, се прилага в течение на десет години (до ноември 1978 г.), а приключването на изпълнението се приема от партийното ръководство за окончателно затваряне на границата и зелена светлина да провежда асимилация по свое усмотрение. Начеващото органично срастване на комунистическата идеология с национализма прави от следващите няколко години преддверие на „Възродителния процес“. За началния му тласък остава да се появи подходящото стечение на обстоятелствата…

Тези траектории са добре известни и подробно коментирани другаде. Връщане към историческата фактология тук се налага единствено от гледна точка на въпроса какво е мястото на икономиката в причинните вериги, в мотивациите и в последиците, съпътствали събитията, които в крайна сметка довеждат до „Възродителния процес“. Беглият (пре)прочит на ключови политически решения (основно през архивните документи) търси ролята и тежестта на различни съображения за завоите в отношението на режима към българските турци.

Първият обрат настъпва през 1947 – 1948 г., когато и без това подозрителното отношение на партията вече може да се проявява открито. Още в началото на 1945 г. Георги Димитров е изпратил инструкция „на националните малцинства да се дадат пълни права, но с турците… да бъдем по-осторожни. Те трябва да бъдат равноправни. но като турци не трябва да представляват някакво особено турско национално движение, защото инак ще се създадат условия за турската агентура в страната. А ние искаме да изгоним Турция от Европа, да си отиде в Азия. На турците трябва да се каже съвършено открито: тези, които искат да живеят в България заедно с българите, трябва да имат и равни задължения. Комуто това не се харесва, нека си отиде в Турция. Турският национализъм ние не признаваме“.[59] А през втората половина на 1947 г. специална комисия констатира, че „няма турска къща, в която да не се говори за изселване, няма турчин, на когото тази идея да не е заседнала дълбоко в него“. Комисията приема, че това население „никога не ще бъде лоялен и надежден елемент на страната ни“, и препоръчва да не се търси „насилственото му задържане“, а да се даде свобода за доброволно напускане, като българските власти оказват съдействие, включително в уреждане на имуществените въпроси.[60] До мирния договор обаче емигриране е разрешено само в отделни случаи, след одобрение на Междусъюзническата комисия. Действието на конвенцията от 1925 г. е на практика спряно и броят на заминалите е минимален: 430 турци през 1946 г. (има и 133 нелегални бягства); 352 през 1947 г.; 281 през 1948 г.[61]

През януари 1948 г. – едва три месеца след влизането в сила на Парижкия мирен договор, дни след национализацията и когато Турция е изразила готовност да приема изселници от България на основата на споразуменията от 1925 г., Г. Димитров формулира партийната позиция в условията на Студената война. Думите му са многократно цитирани: „Трябва да ви кажа, нека си остане между нас, че има един голям въпрос, който не от вчера съществува, той е, че по нашата южна граница имаме, всъщност, небългарско население, което представлява постоянна язва за нашата страна. Пред нас като партия и правителство стои въпросът да намерим начин да го махнем оттам и го заселим на друго място, а там да заселим наше, собствено българско население… Не можем да оставим Народната република България в такова положение, в каквото е съществувала на 9 септември“.[62] Директивата за освобождаване на границата от една априорно приемана за нелоялна етническа общност чрез вътрешно преселване или чрез (все още негласно прието) изселване е зададена.

До средата на 1949 г. вратата остава затворена. Показателна за атмосферата е проведената през април конференция на турското малцинство от Северна България. Донесенията на службите предават целия казионен мизансцен на събитието, обръщайки внимание най-вече на формалното отношение на присъстващите и на това, че главният въпрос, който занимава турците, е този за вакъфските имоти. Друг оперативен работник обаче фокусира доклада си върху значителното присъствие и контактите с дейни и видни „кемалисти“, върху проявите на „шовинистично настроение“, в частност чрез бурни ръкопляскания „при изказването за отстраняването на циганите“, и особено върху анекдотичния детайл, че главният мюфтия (комунист от София) и още едно лице „са пренощували в Пловдив и са слушали радио Америка. След края на предаването това лице поискало да пусне Радио Москва на турски език, но присъстващите казали да го спре, че не им се слушало – нямало смисъл.

Към действия се пристъпва през юли 1949 г., когато основните елементи на новата политика са налице. Те повтарят нагласите от преди 1944 г., но вече изцяло се свързват с логиката на националната сигурност в условията на радикалното военно, политическо, икономическо и идеологическо противопоставяне със Запада. Първият определящ момент е, че на българските турци се гледа като на изконно враждебна група, която напълно е изгубила доверието на властта. Вторият е, че за единствено трайно и сигурно се приема хирургическото отстраняване на възможно най-голям сегмент от тази общност чрез „оттичането“ и към капиталистическа Турция, т.е. чрез (в една или друга степен спонтанно) етническо прочистване. Трета константа, без пряка връзка с предходните две, е разбирането, че „турският въпрос“ не трябва да инфектира други етноси, особено помаците: Политбюро постановява, че „българомохамеданите са българи, а не турци или нещо средно между българите и турците“.63 64

Конкретното събитие, обагрящо ситуацията, е смъртта на Г. Димитров на 2 юли 1949 г., която дава повод за преформулиране на политики и за инструкции от Москва. Взето е, в частност, мнението на Сталин по турския въпрос, според когото „ние трябва да се освободим от турците, да намерим възможности и начини действително да ги изселим. Тоя елемент е неблагонадежден“.[65] Но съветското становище е от 29 юли и то по-скоро утвърждава вече възприета от българското ръководство линия. То присъства в по-ранни документи, особено в доклада на Добри Терпешев (тогава заместник-председател на Министерския съвет и председател на Държавната планова комисия), натоварен да се запознае на място с обстановката в Кърджалийско. В емоционалния отчет от посещението му са приведени оценки на местни активисти, които разказват как турците „лягат и стават с мисълта за Турция“, поддават се на вражеската агитация, според която там „един картоф тежи 8 кг, ще им дадат къщи, долари“, а „помаците повече искат да напуснат“. Конкретната цел е изселването да обхване 30 – 40% от турското население, а общата постановка е, че до границите не могат да се държат врагове“.[66] За разлика от по-късните епизоди тук присъства и силен класов момент, прокарани са разделителни линии между бедни и богати, остри са нападките срещу „реакционерните подстрекатели“ чорбаджии. Прокрадва се и безобидна самокритика по повод „някои дребни работи, грешки от страна на тоя или оня“, раздразнили турците. Но в обобщението си Д. Терпешев няма колебание. Той смята, че „не трябва да държим тия чужди вражески елементи на границата“, че „здрав елемент сред турското население почти не се е оказало“ и че „тая компактна турска маса, без ни един българин между тях, живее напълно с чувствата към Турция и вражески към нас… Особено би бил уязвим този край при евентуални тежки събития и конфликти“. Присъдата е, че „тях ние никога няма да можем да ги приобщим (курсивът е мой, Р. А.)“, което буквално препотвърждава направеното още през 1934 г. заключение. А изход се търси в екзодуса: „при това положение ние ще трябва да обмислим как и кога да изселим (курсивът е мой, Р.А.) турците, с кого да ги заместим и какви преобразувания ще трябва да се направят в тоя край, за да се осигури тютюнът от там, а същевременно да е защитена границата“[67]. Цел, всъщност съвпадаща с тази на „турската пропаганда“, според която, ако България не ги пусне, те ще бягат и в страната „ще стане военен театър“.

Предложенията на Д. Терпешев са одобрени от Политбюро на 28 юли и на 18 август то излиза с решение „във връзка с движението сред турското население за изселване в Турция“, достигнало (по преценката на вътрешния министър) своя максимум, като „грамадното мнозинство от… турското малцинство [а и на помаци и цигани] е готово да остави дом и имот и да отиде час по-скоро в „Отечеството слънце“[68] [69]. На местните органи на властта и на обществените организации е наредено „да не правят никакви спънки“ пред изселването от граничните райони и вътрешността на страната, но до заминаването турците да изпълняват „точно и своевременно всички свои задължения.“ В случай на отказ от Турция да приеме изселници, посоката на трансфера да се преориентира от съседната държава към северните райони на България. В същото време пропагандата трябва да стовари отговорността за последиците върху „турските реакционни среди.

Както обикновено службите изговарят по-отчетливо истинските намерения. Доклад на министъра на вътрешните работи от август 1949 г. без заобикалки формулира задачите като етническо прочистване. Въпреки преценката, че по стопански и политически причини Турция няма възможност и няма да приеме масово преселване, стремежът на българските власти е „да изпратим колкото се може повече турци от България в Турция; да изгоним (курсивът е мой, Р.А.) възможно повече турци – класови врагове: чорбаджии, търговци, ходжи, разложени интелигенти и др.; да изселим и разселим граничното с Турция и Гърция компактно турско население от около 150 000 д. в Кърджалийския край“[70]. Тази стратегия и тактика ще се повтарят през следващите десетилетия. Те се свеждат до подгонване/подстрекаване на голяма маса изселници и до съответното им стоварване с възможно най-дезорганизирнащ ефект в Турция.

В акцията се съзира възможност за ефектен пропаганден и идеологически удар. Очаква се чрез нея „да демаскираме турската пропаганда, силно да ударим по престижа на реакционна [тогава в оборот е презрителният етикет „маршализирана“] Турция“, която тъне в безработица и дълбока финансова криза. Предварително е проиграна цяла стратегема. Предвидените комисии по изселването, „събирайки десетки хиляди заявления, ще поискат от турските консули бързото приемане на всички изселници в Турция. Срещайки решителния отказ на консула, който съгласно инструкциите на турското правителство ще дава визи само на капиталистическите елементи, комисиите са длъжни да разобличават консулите като врагове на бедните турци и като слуги и защитници на турските капиталистически елементи у нас. След това комисиите ще трябва да направят всичко възможно, щото и най-изостанали- ят турчин и туркиня в най-затънтените краища на Делиормана и Родопите да научат истината по изселническия въпрос – а именно, че реакционна Турция не иска да ги приеме, защото са бедни, и тя не иска да ги подпомогне, защото харчи парите си за въоръжение и защото се страхува, че те са комунисти и ще занесат комунистическите идеи сред бедното турско население в Турция“[71]. Пътьом се решават и други проблеми, като освобождаването от „екстремистите“ и очакваното заминаване на винаги силно подозрителните елити.

Наглед противоречиво е, че подстрекателството върви заедно с публично декларирано очакване за спад на изселническата вълна. Призовава се за оставане, планира се разяснителна и превъзпитателна кампания през есента и зимата на 1949 г., „така че разпалените турци … до напролет съвсем [да] изстинат и [да] се заемат със своята редовна работа“[72]. Тази привидна раздвоеност ще се наблюдава и при следващите изселвания, като тя произтича от преплитането между пропагандни цели, стремеж към етническа хомогенност и опасения за стопанските последици. Без съмнение обаче, икономиката остава на заден план за сметка на опиянението от мержелеещата се възможност да се вземе връх в конфронтацията с Турция. „Изобщо инициативата по изселването на турското малцинство от България е в ръцете на турското правителство, но тая инициатива лесно – по-лесно от всеки друг път – може да мине в наши ръце“[73] Предвкусва се реванш за дълго изживявания национален комплекс за малоценност към някогашните владетели, чийто корен е далече преди 1944 г.

До предприемането на конкретни мерки за масовизиране на заминаванията минават три месеца, през които бариерата се вдига съвсем леко. През 1949 г. напускат 1794 турци, което е почти двойно повече от общия брой за 1946 – 1948 г. В началото на декември Д. Терпешев поднася обосновка, а в самия край на годината правителството взима решение за комбинирана схема на външно изселване и вътрешно депортиране. Реализира се идеята на Г Димитров, като съображенията за национална сигурност са прозрачно обвити в модернизационна реторика. Според предложението: „за опазване интересите на страната е необходимо да се вземат решителни мерки, имайки предвид близостта [на турското население] до южната ни граница и компактността му в тази част на нашата родина. Преди всичко то трябва да бъде изселено изцяло от тези гранични места поради враждебността му към властта и държавата ни… Остава само да се разреши въпросът къде и кога“. В освободеното пространство „би се дало възможност да се заселят на тяхно място честни българи, доказано предани патриоти, каквото трябва да бъде населението особено край границата ни. А такива български семейства има, които чакат с нетърпение да им се определи място за настаняване, тъй като е наложително тяхното изселване от досегашното им местожителство поради строящите се язовири или залесителни обекти“[74].

Както е прието още през лятото, в зависимост от позицията на турската страна вариантите са два: изселване в Турция или вътрешно депортиране. Постановлението на правителството възлага на Външното министерство „да направи официални постъпки пред Турското правителство за приемане в Турция на турците, живеещи в районите на нашата южна граница, които изказват желание да се изселят…“. В случай на положителен отговор „да се пристъпи към осъществяване на предложението на комисията под председателството на… др. Д. Терпешев за изселване на турското население от районите на южната ни граница и заселването на тези места с българи. Ако турското правителство откаже. да се обсъди допълнително въпросът за разместване на турците от южната граница в други места на страната.

Относно движението на българското население резултатите са скромни и замисълът е постигнат само частично. Предварителните очаквания са за около 50 000 души на първо време и още толкова по-късно. А до началото на 1952 г. има следи за разместени във връзка с националната сигурност (по правителствени постановления и заповеди на МВР) около 3150 български семейства.75 76

Външното измерение на акцията обаче намира израз в първата при комунизма голяма изселническа вълна на българските турци, обхванала около 150 000 д.[77] и надигнала се при епидемично разпространяваща се нагласа за напускане на страната. Икономическите и аспекти ще бъдат разгледани в следващите раздели, а тук се спирам само на гледната точка и мотивите на държавата.

В началото на 1950 г. политиката на властта видимо се променя, което намира израз в значителния брой (23 386) разрешени до месец март изходни визи. Данните са от подробен и добре систематизиран доклад на службите, съставен въз основа на агентурни сведения и други документи, изпъстрен с извадки от отворени лични писма.[78] В него демографският прираст вече е основен източник на безпокойство. Въпреки изселванията след Анкарския договор числеността на турското население е продължила да се увеличава, като към демографията се добавя ефектът от присъединяването на Добруджа и „преливането“ на самоопределили се за турци помаци и цигани. На турското малцинство (терминът все още се употребява без притеснения, но само за турците, а не за помаците) се гледа високомерно-патерналистки, то е описано като изостанал анклав в българското общество, поголовно селско и неграмотно население с малочислени „по-будни“ слоеве в градовете. Върхът на тези „елити“ са чиновниците в турските дипломатически представителства, от които поименно са посочени пет души с висок авторитет, определени за „най-добрите проводници на турската политика“. Общността е определена като аполитична, под влияние единствено на „национализъм и религиозен фанатизъм“, насаждани от ходжите и интелигенцията. „Мъжът е пълен господар в семейството“, а жената – негов неравноправен член. В социално отношение класовите антагонизми сред това население са по-остри и то е „под пълното влияние на турската буржоазия“, ръководи се от „чорбаджиите си“ чрез отпусканите заеми на бедните или чрез съветите им, тъй като „по всички въпроси турските бедняци и невежи[79] се допитват до „чорбаджията“.[80]

Малко преди през лятото на 1950 г. да се отприщи вълната, службите недвусмислено формулират гледната си точка, която няма да се промени в бъдеще. Тя не се отклонява от партийната, само се характеризира с по-голям реализъм и със съсредоточаване върху специфичните полицейски инструменти. В социално-икономически план МВР се придържа, без особен ентусиазъм, към каноничния модел на покровителствено-просветителско интегриране на турското население. Има съзнателно омаловажаване на неблагоприятните стопански последици от евентуално изселване, което обаче почива на убеждението (оказало се впоследствие погрешно), че Турция няма да отвори широко границата си за желаещите да заминат. Именно на това основание службите определят като несъстоятелни двата главни аргумента срещу изселването: вече напусналите 70 000 силно мразят България „и по такъв начин даваме готова 100 000 армия войници на Турция“; „даваме [и] работна ръка… от която ние имаме голяма нужда“.[81]

В дългосрочен план в МВР вярват, че „окончателното решение“ е в извеждането от България, за което следва да се улавя всеки появил се удобен момент. Основата на тази философия е огледалната игра на национализмите. От една страна, службите се оплакват от третирането на българите в Турция, а от друга, проявяват искрена завист към безскрупулността, с която е решен „българският въпрос“ там и в други балкански държави, призовавайки използваните методи да бъдат възприети и у нас. Тази ревност, както и възхищението пред икономическата принуда, довела до „успешна“ асимилация на мюсюлманите в съседна Гърция, ще се превърнат в лайтмотив, който няма да престане да се повтаря до „Възродителния процес“. „Трябва да признаем, че в разрешаването на въпроси от национален мащаб Турция и Гърция винаги са превъзхождали Кобургските правителства у нас. [Осъществено бе] прочистването (курсивът е мой, Р. А.) [на] цялото българско население от източна Тракия по най-брутален начин без никакво обезщетение на изоставените имоти, в един крайно къс срок. Макар че тази мярка беше крайно брутална, все пак Турция можа по един радикален начин да осигури северната си граница. Гърция от своя страна също предприе една държавническа мярка от голям мащаб, малко по-късно спрямо българското население от западна Тракия, което беше изселено цялостно.“[82] Предпочитанието към опцията за изселване е огледален отговор на разбирането, че за Турция е по-изгодно да държи турците в България „като политико-стратегически резерв“ и (характерна за епохата идеологическа добавка) за да не бъдат използвани там като „троянски кон“, т.е. за „прогресивен фронт в една капиталистическа и феодална Турция“[83].

Същата безсилна професионална завист се усеща и пред възможностите на турската страна да направлява процесите. Няма как да се скрие, че тя е водещата сила, която държи инициативата и определя темпа. Целта и е „турското малцинство да бъде отчуждено от българския народ… да живее с убеждението, че е гост в България и рано или късно трябва да си отиде от тук“. Свободата на турските власти да филтрират изселниците, е голяма и тя се използва в различни посоки: предпочитание за прием на турци от Северна България; подбор по социално-професионални категории (по- имотните притежатели на капитал; занаятчии; хора с определени дефицитни специалности; спиране на беднотата и неквалифицираните кандидати); по политически признак (проявилите активна националистическа дейност в България); по семейни критерии (лицата, на които издръжката в Турция е гарантирана от роднини и близки).[84] Естествено, в позицията на Държавна сигурност основен фактор е шпиономанията, която също е напълно споделена с отсрещната страна. „Най-важното е, че турската изселническа политика. е поставена да служи напълно на турското разузнаване“[85], в което е посочена пълна приемственост с времената отпреди 1944 г.

При подобна визия програмата на Държавна сигурност относно турското население се свежда до няколко линии, които ще се запазят и прилагат с променлива йерархия и интензивност през следващите десетилетия: безперспективност на всяко „насилствено задържане“ на желаещите да се изселят и съответно преди всичко към „свободната“ емиграция; асимилационно ограничаване на културната идентичност на оставащите в страната (чрез образование; превъзпитание и „приобщаване“; стесняване на периметъра на религията); подсилване на репресивните инструменти (закона за поданството, разширяване на възможностите за експулсиране); ограничаване на дейността на турските консулства и пропаганда; разширяване на агентурата и координиране на работата на органите (чрез създаване на единна разузнавателна служба по „турска линия“).

Двусмисленото положение от първото полугодие на 1950 г., при което българските власти издават все повече изходни визи, а турските са много умерени в разрешаването на входни, не може да продължи дълго. Сигнал от гр. Елена за хаос и възникващи проблеми с имотите във връзка със заминаването на турци е формалният повод на 19 юли Вълко Червенков да сложи резолюция „за срочно (до 25 юли) предложение по преселването на турците“[86]. На 3 август Политбюро одобрява нота до турското правителство, с която заявява готовност да издаде визи на 250 000 български турци, и иска ултимативно те да бъдат приети в тримесечен срок. Заявено е намерението „да се поощрява с всички средства изселването в Турция на турското население и преди всичко от Родопските гранични райони“[87]. Документите от този период (но и от следващи) дори не правят разлика между изселени и изселили се, употребявайки често първия термин. Отговорността за евентуален отказ се прехвърля върху турската държава. (Точно обратното на 1946 – 1949 г., когато Турция обвинява България, че не пуска местните турци.) Отговорът на Анкара от 28 август е очаквано отрицателен предвид невъзможността (а и нежеланието) страната да приеме подобен поток в течение на три месеца. Движението обаче се е усилило, а в края на септември се стига до струпвания и хуманитарни проблеми на границата.

България публично упреква турското правителство, че подтиква към изселване, а всъщност не приема желаещите, но след разменените ноти Турция затваря границата на 7 октомври. Тя е отворена отново на 2 декември, едва след като МВР спира издаването на изходни визи за заминаващите, които не са снабдили с входни турски. Призовава ги също така да не продават предварително имуществото си.

От този момент нататък започва най-масовото изселване (около 100 000 души), продължило почти година, до ноември 1951 г. Българските турци се заселват в различни райони: при свободен избор на местожителство (48%) те не получават помощ от държавата, докато при отсъствие на близки и посочено място за заселване (останалите 52%) имат право на субсидия, раздадени са им земя и (на над 80%) жилища.[88] В хода на това движение отново излиза наяве двойствеността на българската позиция. Желанието да напуснат максимален брой турци остава истинският приоритет. Но странични последици от различно естество подтикват и към известна въздържаност. Една от тревогите на МВР са изтичането на информация и разбиването на агентурния апарат, който също заминава. „Основната промяна, която се извърши, е тая, че в по-голямата си част, за разлика от миналото, турското малцинство се свързва пряко и непосредствено с турската легация в София. Това позволи на органите на турското разузнаване да използват посещаващите ги турци за своите разузнавателни цели, като чрез тях събират сведения от политически и икономически характер, осъществяват срещи със своята агентура и вербуват нова такава, която оставят в страната за по-нататъшно използване… Трябва да кажем, че турците много охотно даваха горните сведения на турските представители, само за да получат тяхното благоволение и възможност за изселване. Нашите сили за борба срещу турското разузнаване са разпокъсани.“[89]

Любопитен и показателен епизод в публичната пропаганда е използването на авторитета на известния турски писател комунист Назъм Хикмет. През септември 1951 г. (месец и половина преди окончателното затваряне на границата) той е поканен от Вълко Червенков да агитира против заминаванията. Говори на 20 митинга, пред 9 съвещания с партийния актив, прави 12 събеседвания, като присъстващите достигат общо около 130 000 души. В подробно писмо, написано на руски[90], поетът се отчита за свършеното, изказва готовност отново да изпълнява подобна мисия, но и не скрива учудването си от противоречивата партийна политика. От една страна, му е „поставена задача да изучи причините за емиграцията на турското население и мерките за прекратяване на тази емиграция“, а от друга, е останал с впечатлението, „че линията на нашата (курсивът е мой, Р.А.) партия е за емиграция или поне да не и се пречи. Даже и да не е било така, много местни ръководители са разбрали партийната линия по този начин и това е оказало голямо влияние на емиграцията“. Впечатлило го как член на партията в единия джоб носи партиен билет, а в другия – паспорт. За праволинейния интелектуалец сталинист, в открита опозиция на властта в Турция, изводът е, че „трябва да се затвори вратата, да не се пуска нито един турчин, даже тези, които имат турска виза, да замине… Тази мярка в никакъв случай няма да предизвика недоволство. Обратно, болшинството селяни, които даже имат паспорт, ще бъдат доволни, защото самите те наричат емиграцията „епидемия“. Само при такава мярка болшинството турски бедняци и средняци ще влязат в ТКЗС в най-кратък срок“[91]. Изходът на ленинския въпрос Что делать? той вижда в засилване на антитурската агитация (чрез радиото, пресата и дори чрез хумористичен политикосоциален вестник с название „Настрадин Ходжа комунист“), заглушаване на официалната турска пропаганда и проникване сред турското население през образованието.

Посещението на Н. Хикмет оставя следа, но не постига резултат. За него все още ще си спомнят четири десетилетия по-късно, когато непосредствено след „връщането на имената“, в началото на 1990 г., депутат турчин споменава, че като ученик „по митингите чух, не зная дали той [Н. Хикмет] си даваше сметка за това, когато призоваваше „Учете се тук, ще дойде време да ходите в Турция и революция да правим“.[92] Но въпреки че на времето намесата на поета е определена като „най-важното събитие сред турското население“ и се отбелязва, че хората „с голямо любопитство“ са се стичали да го слушат, службите отбелязват двусмисленото възприемане на посланията. „Онези, които нямат намерение да се изселват, със задоволство слушаха за борбата на турския народ против американските господари в маршализирана реакционна Турция. Реакционното духовенство и кулашките елементи извращаваха смисъла на това, което казва Н. Хикмет, като разпространяваха всевъзможни слухове и клевети срещу него. В Кърджалийско се разпространи слуха, че това… е негов двойник [„не бил истинския. а облечен някой друг като него, за да заблуждавал населението да не си отива в Турция“], че бил изпратен от турците и американците да провери какво е настроението на населението, и пр.“. Крайната оценка, е, че въпреки разколебаването и отказа на доста хора да заминат след проповедите на Н. Хикмет, агитацията му „не можа да окаже своето въздействие напротив, от всички изселнически настроени турци се изчаква Правителството да разреши заминаването, за да тръгнат. В Родопския край турците бързат да привършат работата по тютюна, за да заминат“.[93] Неразбиране предизвиква самата политическа и житейска позиция на знаменития турчин, дошъл да злослови срещу държавата си. На освобождаването на поета от турските затвори и излизането му от страната се гледа с подозрение, а според здравия разум на някои: „ако бил добър човек, щял да си стои в Турция… говорел лошо за Турция, понеже бил изгонен оттам“.[94]

Поводът за затварянето на границата от турска страна на 7 ноември 1951 г. и за съответното прекратяване на изселването е формален.[95] След този момент започва продължителен период (до октомври 1969 г.), през който български турци няма да напускат страната. В течение на тези години отношението на режима към турското население претърпява еволюция, без обаче да излиза от дилемата прочистване/асимилация. Предпочитанието към първото не изчезва, а и настроенията за заминаване продължават да тлеят, възпламенявайки се при всеки възможен случай. Сигнали за раздвижване постъпват постоянно, като нова вълна от заявления и струпвания пред консулските представителства се надига, наглед от нищото, през април 1956 г. Тя за пореден път е приписана на външната агитация, а този път обвинението е, че се спъват стопанският план и масовизирането на кооперациите. По механизъм, който ще се повтаря многократно при възникване на слухове и неясноти, турците видимо забавят трудовия си ритъм, но до масово напускане на работа не се стига, тъй като очакванията им са своевременно охладени с правдоподобна информация, че изселване няма да има.[96]

Изглежда, въпросният и други аналогични инциденти подтикват българските власти да разгледат варианта за довършване на прочистването от 1950 – 1951 г. Този път те се вписват в една (съзвучна с първите симптоми за десталинизация в Съветския съюз) политика на известно отваряне към Турция. Отсрещната страна също проявява готовност (17 януари 1957 г.) за обсъждане на решаването на „цялостния изселнически въпрос“ в духа на Анкарската конвенция от 1925 г. „чрез система за разпределение и контрол, определена по взаимно споразумение и която би имала за цел да избегне натрупванията и пристигането на подозрителни или нежелателни лица“.[97] По-нататък (5 юли 1957 г.) идеята е конкретизирана с предложение за преговори по приемането в Турция на годишно до 9000 изселници (контингент от 500 – 1000 души дневно през април-септември и 500 души през октомври-март), при свободно ликвидиране на недвижимостите и възможност за безпрепятствено пренасяне на движимото имущество.[98] Разрешаването на изселническия въпрос е поставено от Турция като предварително условие за развитие на търговските, икономическите и културни връзки между двете държави. В този контекст е формулирана и новата българска позиция относно перспективите и пределите на възможно „освобождаване“ от турско население.

Визията е изработена от министъра на външните работи Карло Луканов в отговор на турските оферти. Те очевидно изглеждат недостатъчни, защото в доклада си той вече говори за „радикално разрешаване на въпроса за изселване в Турция на наши граждани от турска националност“. Таванът от около 10 000 души е оценен като несериозен: „всичките предложения [на турското правителство] се свеждат до изселването на около 10 – 12 000 турци годишно, което, като се има предвид естественият прираст на населението, би означавало именно безкрайно протакане на въпроса“.[99] Нов момент е прогнозата за затихващи изселнически настроения. Властта приема дългосрочната неизбежност от присъствие на голяма турска общност в България и започва да мисли за политиките си към нея, разчитайки на идеологическата догма, че успехите в социалистическото строителство ще изглаждат различията и напреженията. „И сега е несъмнено, че не всички наши граждани-турци желаят да напуснат страната и да се преселят в Турция… С укрепването на социалистическия строй у нас, в близките години следва да се очаква, че броят на онези, които желаят да се преселят, ще бъде незначителен“.[100]

В тази перспектива изселването започва да се разглежда като проблем, който има еднократно (макар частично и проточено във времето) решение, чието снемане би поставило на чисто по-нататъшните отношения с Турция и прекратило кошмара от нейната агитация в България. Така политиката спрямо оставащите в страната турци вече би се определяла от вътрешни (включително стопански) съображения, необвързани с ограничения от международноправен и двустранен характер. Това всъщност е разбирането и в началото на 80-те години, когато, както през 1957 г., се приповтаря мантрата, че идентичността (оттук – и връзката с Турция) на българските турци може да бъде заличена, а желанието им да напуснат България – да отмре.

В доклада си К. Луканов твърди, че „при това положение с нашият отговор ние трябва да преследваме целта да турим край на този въпрос, като въпрос висящ и спорен, да го отстраним от нашите отношения с Турция“. Случаят обаче трябва да се използва до дъно, България не следва да се ограничава само до близките на изселниците от 1950 – 1951 г. и да приема лимит за бройката (макар да се допуска, че Турция може да постави таван). Така българското правителство ще е напълно „толерантно“, ще прояви готовност за „улеснение“ на заминаващите и за стриктно спазване на принципа на доброволност при заминаването. За да се случи всичко това обаче, се налагат промени (споменава се дори за анулиране) на конвенцията от 1925 г. Предвиждат се и възможни рискове. „Предлаганото сега решение на въпроса не ни гарантира от временни усложнения (както това стана преди пет години). Но то е решение радикално. Ако се стремим към кратковременен ефект, би трябвало да приемем турското предложение. Обаче и в този случай не сме осигурени от усложнение, защото едва ли ще приемем списъците на изселниците за всяка година да се съставят от турските, а не от нашите власти.“[101] Подходът трябва да е преди всичко решителен, за да постигне максимумът в едно етническо прочистване, за което се допуска, че ще е последно.

Стопански обстоятелства започват да се прокрадват при обсъждане на момента за действие. Както при войните, за най-подходящо се приема началото да е през есента. „Доколкото… те готвят някакво предложение, а също и поради обстоятелството, че у нас още не е завършена напълно посевната кампания, предлагам нашата нота да бъде връчена на турското правителство след 15 май, ако дотогава не последват някакви други турски предложения.“[102] Икономически обстоятелства се уточняват по-прецизно през юли и септември 1957 г. В черновите едновременно са приети принципно относително по-ограничени количествени параметри (две години по около 10 000 души годишно) и се иска да бъде дадена „пълна яснота, че става въпрос за масово (курсивът е мой, Р.А.) доброволно изселване на желаещите, а не за избор на желателни изселници“[103]. С оглед стопанските последици е поставена на обсъждане възможността изселването да става по райони. Предвижда се при нужда българската държава да защитава интересите на установилите се в Турция, докато те получат поданство там, т.е. са все още български граждани. Формулировката, че изселническият въпрос може да бъде окончателно решен не от раз, а на стъпки, изискващи време и добри отношения, отново подчертава разбирането, че оставащите в страната турци постепенно ще загубят желание да заминават поради благосъстоянието, с което ще ги дари социализмът. А това вече измества акцента към асимилационната линия.

Развитието на международната обстановка и на контактите с Турция обаче снемат въпроса от дневния ред. Турските ноти не получават отговор, до споразумение така и не се стига, а Анкара отслабва външния натиск. На 21 юни 1958 г. ЦК приема решение „за подобряване работата на Партията сред турското малцинство“, с което е поет курс към потискане на неговата идентичност. Образованието започва да се води на български, макар турският език и литература да остават редовни учебни дисциплини; турските гимназии се закриват и сливат с българските училища; въвеждат се ограничителни мерки спрямо автономния културен и религиозен живот. Това става в момент, когато общността е икономически по-интегрирана: нараснал е делът и сред работниците и служителите; над 70% (а в полските райони – 98%) от турците са вкарани в ТКЗС; увеличава се броят на студентите. Същевременно достъп до реална политическа власт и досег до апарата за сигурност продължават да са табу.

Противно на оптимистичните очаквания обаче затварянето на клапана с изселването съвсем не потушава нагласите за заминаване, а проблемът продължава да стои като предварително условие за развитието на отношенията между двете държави. През септември 1961 г. Турция отново дава да се разбере, че те зависят от напредъка по три пункта – доброволно емигриране; пренасяне на движими имущества и ликвидация на недвижимите с прехвърляне на реализираните суми; съблюдаване на правото на малцинство.[104] Първоначално българската реакция е непроменена, като в подобни искания са доловени стопански негативи (трансфер на валута от продадените недвижими имоти) и лост за намеса във вътрешната политика.[105] Но местни обстоятелства, непогасените изселнически тежнения (през 1962 – 1963 г. в консулствата постъпват над 380 000 молби за изселване[106]) и динамиката на международната ситуация предизвикват постепенна еволюция. Особено важно събитие е кипърската криза от 1963 – 1964 г., която води до открито противопоставяне между Гърция и Турция. Без да взема страна, България използва конфликта, за да потърси (в рамките на общия климат на известно разведряване между Изтока и Запада) сближение с всяка от двете държави, които, макар и членки на НАТО, са с отслабени позиции и съответно по-склонни за добронамерени жестове към комунистическия си съсед. Накрая, много силен е отзвукът на неуспеха с опита да бъдат преименувани помаците. Акцията предизвиква неочаквано остра и незапомнена от години реакция на неподчинение срещу режима. В Рибново се надига истински бунт, който бързо принуждава партията да отстъпи.[107] През следващите 6 – 7 години преименуването като най-шоков инструмент на асимилация е временно снето от дневен ред, за да бъде поставен акцент върху по-меки форми на приобщаване чрез инвестиции в социално и икономическо развитие.

В този контекст през октомври 1964 г. външният министър Иван Ба- шев формулира принципите на нови отношения с Турция, които неизбежно засягат изселническия въпрос, а оттук – и изобщо политиката към българските турци. Предложеният подход не се отдалечава от традиционните страхове, подозрителност и раздвоеност. Дори политик с „либералната“ репутация на Башев приема за напълно правомерно целенасоченото изселване (или съответно спирането му) на големи множества. Той припомня, че България се е въздържала „от масово изселване, с изключение на [това] през 1950 г… когато беше решено да се изселят турците от района на нашата южна граница… [но то] не се ограничи само с [този район, а] обхвана цялата страна“[108]. Башев не се отклонява и от – в крайна сметка главното – съображение, свързано с националната сигурност. Турското население се разглежда като анклав на „религиозен фанатизъм и националистически настроения“, даващ почва за „антибългарска пропаганда, разпалване на изселнически настроения и опити за вмешателство във вътрешните работи“.

Редуцирането на тази общност за него също продължава да е предпочитаният вариант. „Като изселим (курсивът е мой, Р.А.) една значителна част от турското население, което засега е най-изостаналият и назадничав слой от нашия народ, ние ще намалим базата на турското правителство за провеждане на враждебна дейност срещу нашата страна и социалистическите преобразования у нас.“[109] По този начин ще отпадне и аргументът на Турция, че България отказва да разрешава изселването, а при евентуални възражения на Анкара лесно ще бъде припомнена нотата от 1957 г., когато самата тя предлага конкретни контингенти.

И. Башев отхвърля признаването на турско малцинство под каквато и да е форма и съответно препоръчва ревизиране на Анкарския договор от 1925 г. (денонсиране на „неизгодните“ му клаузи и запазване на договора за приятелство), където се говори за „малцинствени права на мюсюлманите“, т.е. за малцинство, определено на религиозна основа, „което противоречи на всички основни принципи в съвременното международно право и международни договори за малцинствата“[110]. След 1950 г. България (за разлика от Турция) всячески избягва официалното квалифициране на турците като малцинство, макар в много партийни и държавни документи и в разговорния език терминът да се използва свободно. В доклада се твърди, че на турците са гарантирани правата, които имат всички граждани на страната и които далече надхвърлят тези на едно малцинство. Основанието за бягство от термина е в крайна сметка „решителното противопоставяне на опитите на турското правителство да играе ролята на закрилник на турското население у нас“[111]. Съображенията за национална сигурност очевидно доминират, същата аргументация ще бъде практически дословно подхваната по време на „Възродителния процес“, а и често ще се чува през годините на Прехода.

Същевременно Башев признава, че не всички турци ще си отидат и че „дори така няма да бъдат решени проблемите, които турското население създава у нас“. Трябва да се мислят специфични политики, чието репресивно и/или асимилационно съдържание прозира в твърдението, че и занапред „политическото културното [им] възпитание ще бъде сериозен проблем“[112]. Най-голямата новост в платформата на външния министър е вниманието, с което са удостоени икономическите последици от ново изселване. Но те умишлено или подсъзнателно са омаловажени и оценени оптимистично, като външната политика и сигурността отново надделяват над останалите доводи.

Докладът на Башев завършва с предложение за официални сондажи относно готовността на Турция за преговори. С тази стъпка България приема да дискутира международноправните имуществени (т.е. икономически) аспекти на изселническия въпрос. Това е компромис, но и връщане към класическото българско виждане, че най-доброто решение е да има колкото се може по-малко (ако не е възможно изобщо да няма) турци в България. Числа не се фиксират, но желанието е да бъде постигнато най- много в най-кратки срокове: предлага се отново право на заминаване да имат всички, които поискат; за начало се визира първата половина на 1966 или 1967 г.; кампанията би трябвало да се случи в немислимия интервал от 6 месеца до една година, по дневни и месечни контингенти.[113]

В много отношения по-показателно от предварителния доклад е неговото обсъждане в Политбюро. На фона на необичайно култивирания документ на И. Башев то проявява в чист вид трайните, дълбоки мотиви и схеми на мислене сред политическата върхушка. Тонът е на дълбока национална боязън, подсилена от идеологическото и политическо противопоставяне на Студената война. За първи път се прокрадва и опасението от искания за автономия.

Особено изразителна е репликата на Пеко Таков, че „турците за нас са като германците за Полша и Чехия“[114]. С нея примитивно скроеният праволинеен партиен апаратчик оправдателно-одобрително препраща към прогонването след 1945 г. на немците, живели векове по земите на двете държави. Дълго след приключването на Втората световна война този юридически и морално осъдителен акт на национално отмъщение остава уникален по мащаба си в европейския континент случай на насилствено разселване на население. Мрачната ирония е, че с него ще бъде сравним едва предизвиканият екзодус на българските турци по време на кулминацията на „Възродителния процес“ от лятото на 1989 г.

С други изразни средства, но в същия дух са изказвания на „силовиците“. Генералитетът убедено и откровено заявява че „отбраната на страната няма да загуби, а ще спечели… Колкото по-малко турци има в нашия тил, толкова по-добре. тъй като в крайна сметка при едно военно действие с Турция няма да имаме неприятност от турското малцинство“[115]. Според началника на Строителни войски: „политическа изгода ще имаме, ще спечелим при всички случаи“[116]. Министърът на вътрешните работи Дико Диков подчертава, че „увеличението на турското население е много опасно за нас. най-опасният въпрос това е лозунгът за автономия. Съветският съюз има автономни области, а у нас не“[117]. А (отново Пеко Таков) се радва от това, че „ще си отидат най-неблагонадеждните. От тази работа трябва да спечели политически нашата държава“.

Различни са очакванията за броя на изселващите се. Министърът на финансите, както и вътрешният министър предвиждат до 300 000 души (колкото ще заминат през 1989 г.), Мишо Мишев прогнозира не повече от 150 000. Но общо е разбирането, че по-голямата част от турците ще останат, а според първия след Девети септември началник на Държавна сигурност Димо Дичев Турция няма да приеме и 100 000. В това се вижда и проблемът. Прочистването е оптималното решение, но за съжаление, то няма да е тотално. Начо Папазов споделя, че „хубаво ще бъде, ако ние решим с тази операция този болен въпрос – постоянно да има тлеещи огнища у нас. Но няма да заминат. ще заминат най-много 15 – 20%“[118]. Препращайки към знаменитото изказване на Г. Димитров от 1948 г., Мишо Мишев пък заявява, че „ние ще спечелим, защото ще махнем една язва у нас“. Тук И. Башев (който присъства много дискретно в обсъждането) вмята неочаквано, че Турция „продава“ работна ръка в Западна Германия, Холандия, Белгия, за да запита с нотка циничност: „защо да не продаваме и ние? Половината да ги изселим (курсивът е мой, Р. А.) в Западна Германия“[119]. Съвсем видимо е всеобщото одобрение за връщане към линията за изселване и някои смятат за нужно изрично да подчертаят колко правилно е било постъпено през 1950 г. В дисонанс с този фон звучи единствено самокритичното признание на М. Мишев, че тогава е било „действително драма“. Прави се и предпазливо предупреждение, че изселването не бива да бъде проведено кампанийно, а трябва да протече спокойно. От тази гледна точка предложените срокове изглеждат кратки, като предпочитанията варират от 2 до 5 години при изключване на договореност без краен срок или на прекомерно дълго протакане. Напълно съзвучна с тази позиция е подкрепата на принципа за доброволността, който би гарантирал максимален брой изселници. Тъкмо в този дух стои звучащата романтично реплика на Начо Папазов, че „трябва да проведем акцията не като погром, а спокойно и да изпратим тези хора братски. Аз бих казал да плачат, че напускат България, и сърцата им да останат в България… Този, който замине за Турция, да замине с добро чувство“[120]. По отхвърлянето на термина „турско малцинство“ има консенсус и той дори не е дискутиран. В подкрепа дипломатът Ненко Чендов (пълномощен министър в Анкара в края на 50-те години) привежда аргумента, че в паспортите на редица страни, включително на Турция, има гражданство, а не националност, и предлага същото да се въведе в България[121]. В чисто политически ключ Н. Папазов „смело“ лансира тезата да се дадат някои по-важни политически позиции (заместник-министри, повече народни представители, дипломат, „ако ще и генерал“) на български турци.[122]

Контактите с Турция действително започват, но продължават значително по-дълго от очакваното. През 1966 г. позициите все още принципно се разминават. Поради икономически затруднения и висок демографски прираст турската страна е готова да приеме само близки и роднини на изселилите се в началото на 50-те години, т.е. да сведе споразумението до събиране на разделени семейства. България (както през 1957 г.) пък желае да се отиде отвъд тази група и се стреми да раздели трънливите преговори по изселническия въпрос от тези за сключване на по-широки двустранни споразумения. Продължава да виси и сянката на кипърския прецедент, като Анкара не е съгласна на неограничено изселване. И. Башев формулира позицията (която ще бъде многократно защитавана и в бъдеще, особено по време на „Възродителния процес“), че „никога няма да позволим у нас кипърската история (курсивът е мой, Р. А.)“[123]. На конкретни експертни преговори за начина, сроковете и обхвата все пак се слага начало. В протокола е записано, че те ще се водят за всички турци, които доброволно искат да заминат, но специално (в това число) са записани близките на вече изселилите се. Година по-късно различията по този основен пункт остават. Предпочитайки да разполага с лоста на изселническия въпрос и с наличието на значително малцинство в България, турското правителство не проявява ентусиазъм да приеме голяма маса преселници, но от друга страна, то е под натиска на общественото си мнение (формирано в течение на дълги години от самата официална пропаганда) да го направи. При тази двусмислена обстановка документ на ЦК за вътрешната консумация изразява силно раздразнение, че в Турция се изрича онова, което ръководството на партията (както ясно се вижда от обсъждането през 1964 г.) мисли, коментира свободно и твърди насаме. „Заинтересованите среди в Турция и вътре в страната… продължават да правят опити да представят това наше становище [за неограничено изселване] като желание на българското правителство да се освободи от турското население в България. БКП и правителството на НРБ нееднократно са заявявали, че те нямат и не могат да имат никакви планове и решения за изселването от НРБ на турското население“[124].

Споразумение е постигнато с подписването на 22 март 1968 г. изселническа спогодба между двете държави.[125] Това е единственият що-годе цивилизован епизод в отношенията им по повод турската общност в България през годините на Студената война. Той се доближава донякъде до една емигрантска конвенция и поставя рамки, които съществено се различават от тези при дивите изселвания през 1950 – 1951 и 1989 г. Българските искания формално са удовлетворени от записаното изискване за доброволно волеизявление (в срок от 6 месеца), от отсъствието на предварително зададена бройка и на краен срок за споразумението. Фактически обаче е възприета турската позиция, доколкото бъдещите изселници са сведени до строго дефиниран кръг от близки и роднини на заминалите преди 1952 г. (придобили междувременно турско гражданство) и договореният ритъм на заминавания е твърде умерен (седмичен контингент от 300 души през „изселническия сезон“ от 1 април до 30 ноември). За първи път след 1925 г. са разписани и правила относно имуществото, чието прилагане ще стане предмет на продължителни спорове. Срокът за влизане в сила на спогодбата (до 23 септември 1968 г.) не е спазен. Това става едва през август следващата година, а изпълнението и започва след още два месеца, през октомври 1969 г. То продължава (при променлив темп, с ред съгласувани промени и удължения) в течение на девет години – до 30 ноември 1978 г., през които ще заминат 115 000 души.

Приемането на компромисно споразумение не води до отказ на българските власти от изселническата линия в решаването на „турския въпрос“. То по-скоро въвежда правилата, в които тя да продължи да се реализира. Същевременно регулирането на емиграцията развързва ръцете на режима да провежда асимилационни и рестриктивни мерки към останалите в страната. Ограниченото редуциране на числеността на турското население се компенсира от по-голяма степен на свобода в политиките към него. Именно в периода на действие на спогодбата, през 70-те години, в това отношение ще бъдат предприети още по-радикални стъпки, предвещаващи „Възродителния процес“.

Непосредствено преди влизането в сила на договореностите изселническите настроения имат съвсем слаб отдушник в разширените възможности за пътуване в Турция. През 1968 г. посещенията надхвърлят 15 000 (при 3000 през 1967 г.), отказите на подалите документи са малко.[126] МВР въвежда новия термин „изселване чрез гостуване“ за онези, които са излезли легално и не са се завърнали: за Кърджалийски окръг става дума за около 5000 души през 1968 г., а от другите окръзи броят е значително по-малък.[127] В този подготвителен период службите не крият, че действителната цел остава заминаването на възможно най-голям брой хора. Отново референтна- та летва е поставена от демографията и Държавна сигурност се оплаква, че „договореният контингент… не достига естествения годишен прираст на турското население у нас“, а и че турските власти правят всичко възможно да го ограничат допълнително „до едно символично изселване“[128]. Във връзка с това директивата е „да се направят опити за едно действително изселване на значителна част… като се направят някои икономически и финансови отстъпки… (курсивът е мой, Р. А.)“. Отправя се дори ултимативно политическо искане: „ако се счете това за невъзможно, въпросът за изселването да се снеме от нашата вътрешна и външна политика, като широко се изяснят срещнатите спънки и подбудите за това решение“. По време на действието на спогодбата българската страна не престава да настоява за увеличаване на седмичния контингент, макар в пресата да излизат материали срещу изселването. А както и в предходната вълна, документите и живото слово често смесват изселили се с изселени.

Когато през есента на 1969 г. заминават първите групи, възбудата започва да напомня атмосферата от началото на 50-те години. Според текуща информация от Пазарджик: „от септември съдържанието на кореспонденцията между нашите граждани от турски произход и техните близки в Турция в общи линии засяга въпроси само във връзка с изселването, т.е. нашите граждани се интересуват изключително от това да им се изпратят декларации, за да могат да се изселят, а техните близки в Турция в повечето случаи им обещават както декларации, така и помощ за устройване. Стига се дотам, че някои наши граждани уговарят своите близки чрез писма да си послужат с подкупи и вземат декларации, че имат такива връзки, въпреки че нямат, с цел да могат да се изселят… Изселническото настроение е обхванало масово турското население, в т.ч. и много активисти, честни безпартийни, а даже и комунисти. Много от тях са в подготовка за изселване… изобщо сред това население в настоящия момент е създадена обстановка на несигурност и тревога за тяхното бъдеще“[129].

Прилагането на спогодбата е под контрола на двустранна комисия, където се утаяват всички възникващи спорни въпроси. Централен измежду тях е установяването турския произход на кандидатите за заминаване. По отношение на нетурските малцинства българският подход е напълно есенциалистки: търсят се – подобно на всички расови теории – „научни доказателства“ за „чиста кръвна връзка“[130]. При едно от вътрешните обсъждания представителят в комисията е инструктиран да поддържа, че се разрешава изселване „само на лица, които имат чист турски произход (курсивът е мой, Р. А.). Забелязано е стремеж в някои лица от други малцинствени групи да присвояват турски народностен произход с цел да придобият право на изселване… Да се даде отговор [на турския представител], че въпросът за чистотата на малцинствените групи е спорен. Очевидно нашата Комисия не може да се занимава и реши този спор. Има специалисти по етническия произход, които ще дадат по-пълен отговор“[131]. Визираните нечисти групи са циганите, татарите[132] и разбира се, помаците (наричани от турското представителство „родопски турци“), като бдителността към последната е особено висока[133]. Формулировките тук са безапелационни: „родопски турци в НРБ няма“[134]; „помаците не са турци и нямат нищо общо с турската нация… с изключение на това, че имат мюсюлманска религия. за нас този въпрос не подлежи на никакво обсъждане.“[135]; „Помаците са чистокръвно българско население“[136].

Произходът на българските турци обаче се определя номиналистично, въз основа на административната санкция, а попътно се и осмива принципът на самоопределението. Диалогът в Комисията по този въпрос придобива на моменти сюрреалистичен тон. Ето една пространна извадка.

Турският представител: „Не бихме искали да се занимаваме с расизъм и да правим расова дискриминация. В Спогодбата е казано да се установи турският произход и наличието на близки в Турция. Възможно е да се получи така, че записан в нашите листи роднина на намиращ се в Турция гражданин да твърди, че неговият близък е турчин, а у вас да не фигурира като такъв“[137]. Българската позиция: „Произходът на нашите граждани се установява по регистъра на съветите, в които ясно и обективно е записано кой от какъв произход е по рождение. Тези данни са записани в паспортите им. Националният произход е записан в регистрите от десетки години… Ако бракът е смесен, родителите трябва да заявят как ще запишат новороденото. Когато лицето стане на 16 г., то само решава въпроса за своята националност – дали да бъде българин или турчин“[138]. (Подобни твърдения биха били невъзможни

15 години по-късно.) Българската страна дава право на всеки, регистриран като турчин, да подаде молба, докато турската приема за допустими само онези молби от България, които се кръстосат с молба за събиране, отправена от емигрирали до 1952 г. и получили турско гражданство. (Вероятно се прилагат и неявни икономически критерии, отразяващи техния капацитет да се осигури на първо време издръжка на емигриралия в Турция.) Българският представител: „Съгласно чл. 1 от Спогодбата въпросът (подаване на молби за изселване) се третира от гледна точка на желаещите да се изселят от България. За подаването на молби от близки в Турция няма срокове в Спогодбата (това е турски организационен въпрос)… Изходна виза ние не издаваме, докато не е получена турска виза от турските консулства. Процедурата е следната: издава се паспорт, следва турска виза и после – българска“97. В хода на разговорите се сблъскват две противоположни разбирания за етническия произход и за самоопределението. Турското: „Ние считаме, че всеки, който заяви, че е турчин, ще трябва да се изсели. Ако у нас неговите близки са подали молба и са го записали като турчин, ние ще го считаме за такъв. В такъв смисъл намираме данните от вашите регистри за недостатъчни. Вие знаете, че за период от 50 години едни и същи лица се записват чрез различни изрази за техния произход в регистрите. Този въпрос ние считаме за нерешен от наша гледна точка“98. Българското: „В Спогодбата е казано, че ще се изселят онези граждани, които заявят, че са турци. Установяването на националния произход по всички законодателства във всички страни не става само със заявление на лицата, а по документи и съответни проучвания (курсивът е мой, Р. А.). Така е у нас. Този въпрос сигурно и в Република Турция се решава по такъв начин, защото друг начин няма. Регистрите за гражданското състояние са основен документ, по който се установява националният произход. Ние строго се придържаме към този принцип. Заявленията може да ги имаме предвид, да ги разглеждаме, но най-меродавна остава отметката в регистъра, иначе би настъпила анархия. Например ако един евреин заяви, че е турчин, това не значи, че ние ще го признаем, че е турчин. Ние ще издадем паспорти, 139 140

Вие ще издадете визи на онези, които считате, че са от турски произход, и на практика се решава въпроса“[141].

Този диалог между глухи противоречи на цялата идеологическа конструкция, която ще „обосновава“ „Възродителния процес“. Ако през 1970 г. съществуването на турци е сертифицирано чрез представените за непоклатимо доказателство регистри и паспорт, то няколко години по-късно в този документ вече няма да пише кой какъв е, а през 1984 г. изведнъж ще се окаже, че турци в България просто няма. Изпусната от българския представител реплика по повод случаи на преименувани у нас турци е звучно опровержение на предстоящата асимилатор- ска операция: в България „не чрез имената установяваме националността; тя се определя от регистрите по гражданското състояние“[142]. А регистрите, оказва се, горят, заличават се или се пренаписват по волята на властта…

Изселването по спогодбата от 1968 г. се осъществява постепенно, с променящ се ритъм и с пик през последната, 1978 г. (вж. II.2.1). В нито един момент то не излиза от контрола на българските и турските власти. Същевременно тъкмо през това десетилетие политиката на партията приема още по-настъпателно асимилационен курс във всички направления – идеология, наука, репресия.[143] В идеологически план кристализира и се налага постановката за хомогенизиране на „единната социалистическа българска нация“. Нейно държавноправно изражение са Конституцията от 1971 г., зачеркнала (за разлика от тази през 1947 г.) понятието „национално малцинство“; премахването през 1975 г. на народността като идентификатор в документите за самоличност; решенията на Февруарския пленум от 1974 г. и провъзгласяването от Т. Живков към края на десетилетието на „окончателно решаване на националния въпрос“ в България. В науката се канонизират есенциалистките възгледи за етногенеза, започнали да се развиват още през 60-те години. Тук водеща роля играе услужливата историческа колегия с нейния националистически дневен ред, която все по-френетично започва да „преоткрива българския корен“ на мюсюлманската общност в България… В полето на практическите политики грубо се посяга на остатъците от културната идентичност (в частност чрез образованието и спирането дори на факултативното изучаване на майчиния турски език) и се провеждат масираните кампании за преименуване на цигани и помаци, като за разлика от 1964 г. не са допуснати никакви отстъпления, изключения и съпротива. Целият силов апарат продължава да е впрегнат в следене, контрол и при нужда, сплашване на турската общност. Службите четат поголовно кореспонденцията, произвеждат огромно количество доклади „по турска линия“, набират агентура.

Всичко това показва, че в отношението към българските турци има не само регулярно циклично редуване на изселническата и асимилационната линия. Двете могат да съжителстват и най-благоприятните условия за това са именно моментите, когато, както през 70-те години, изселническият поток е добре рамкиран и канализиран. Но съчетанието не променя базисните мотиви, крайните цели и характера на етническата политика на режима. На турците в България продължава да се гледа като на чуждо тяло, чието отделяне не се изживява като болезнен политически разлом (подобно, например, на всяка поява на вътрешна политическа опозиция), а напротив, би било желателно събитие и дори оптималното решение на въпроса. При невъзможност това да се случи в пълен обем, живеещото в страната турско население остава за властта едно необходимо зло, носещо известни стопански ползи с евтината си работна сила, но и много по-големи потенциални опасности за националната сигурност, налагащи упражняването на непрестанен натиск.

Архивът на МВР съдържа огромна информация по последния пункт. Тук само ще посоча, че възловото събитие от периода, каквото е Кипърската криза от 1974 – 1975 г., дава повод да се установи доколко илюзорни са резултатите дори от наслагващи се репресивна и асимилационна политика. Донесенията показват, че нагласите сред българските турци са останали на практика непроменени, а динамиката на международната обстановка ги катализира. Информациите на МВР говорят за изключителен интерес във връзка със създаването на федеративна държава на кипърските турци през 1975 г.: „Кипърските събития са един верен критерий за истинското настроение на населението от турски произход. Анализът показва, че в болшинството си то принадлежи на Турция и подкрепя нейната политика. Винаги, когато трябва да се избира между България и Турция, без резерви ще даде предпочитание на Турция“[144]. А месец по-късно се докладва, че „голяма част от българските граждани от турски произход са приели изселването си в Турция като съдба и на него са подчинили всичко в живота си“[145]. Констатира се също, че кореспонденцията със съседната държава постоянно расте, а в писмата се изпращат голямо количество „изрезки от вестници и списания с националистическо съдържание“. Агентурният апарат, естествено, е оценен като недостатъчен и регионалните събития, заедно с идеологическата конюнктура, са добър повод да се наддава: кърджалийското подразделение на Държавна сигурност „поставя задачата предконгресната 1975 г. да бъде година на вербовка на рекорден брой агентура (курсивът е мой, Р. А.), без да се нарушава качественият показател“[146]. Написаното отразява типично професионално натягане, но на фона на тази банална даденост то всъщност регистрира нарастващо чувство за безперспективност, безсилие и тревога. През 1976 г., когато е подписан допълнителен протокол към спогодбата от 1968 г., и особено през 1978 г. (годината на най-масови заминавания) настроенията за изселване видимо се засилват отново[147]. Те са уловени от обичайния барометър на разменената кореспонденция между двете страни, която, ако в „нормални“ периоди е около 5000 писма ежедневно, в моменти на активна изселническа кампания достига 12 – 14 000. Контраразузнаването пък обобщава, че основният мотив за сътрудничество с турските служби са „силният национализъм и желанието за изселване“[148]. Канализираната емиграция практически с нищо не е смекчила – тъкмо напротив – нито дълбокото недоверие между българи и турци, нито подозрителността на властта и на службите, за които всеки български турчин си остава потенциално опасен[149].

На 30 ноември 1978 г. приключва втората изселническа вълна на турците от комунистическа България. В сравнение с първата това са като цяло по-грамотни, културни и квалифицирани хора[150] (отчасти поради целенасочена селекция от турска страна), по-светски формирани, социализирани и трупали житейски опит в условията на комунистическия режим и в една силно политизирана среда, преживели прехода на модернизацията, което ги прави по-адаптивни и способни да се ориентират в реалностите на динамично променящо се общество като турското, а на мнозина позволява и вторична миграция към Западна Европа. Поради характера на спогодбата сред заминалите има и немалко възрастни хора, които зависят от приемащите ги близки, доколкото (за разлика от началото на 50-те години) турската държава не поема ангажименти за устройването на пристигналите.

През май 1979 г. на окръжните управления на МВР е възложено да направят равносметка и да доловят новите тенденции. От рапортите пролича- ва, че сред голяма част от турското население, което продължава да се чувства втора категория хора, желанието за заминаване дори се усилва в очакване на нова спогодба; отново се повдига и идеята за културна автономия. Става ясно също така, че (както в хода на другите големи вълни) самите служби са се сблъскали с редица „неудобства“. В окръжните доклади е отбелязано деморализиране на агентурата и на партийните членове: „Изселническата психоза и активизирането на протурския национализъм до известна степен се отразиха върху част от агентите български турци, поради което се наложи да отделяме много по-голямо внимание на тяхната проверка, ангажиране и политическо възпитание“[151]. Признава се, че сред тях има „предателство, нечестност, бягство от срещи, стремеж да не се заангажират много с нас, невъзвращенство, кандидати не приемат сътрудничество“[152]. За някои турци работата за службите е приемливо опортюнистично, конформистко и носещо материални облаги решение. В момента, в който вратата се пооткрехне обаче, значението на тези примамки олеква и в основна лична мотивация се превръща емиграцията.

Общото мнение е, че приключилото изселване е изиграло „отрицателна роля в политически и икономически аспект“, че „в резултат… на допълнението към [спогодбата] в края на 1976 г. сред българските турци силно намаля доверието в нашите средства за масова информация и към провеждането на мероприятия по партийна линия и се засили увереността им в „силата“ и правотата на Турция да се намесва във вътрешните работи на НРБ“[153]. Препоръката съответно е да не се отива към нови споразумения или в краен случай те да обхванат всички желаещи „в кратък и строго определен срок (1 – 2 г.), след което да се прекрати завинаги изселването, или въобще да няма ново изселване (курсивът е мой, Р.А.)“112. Тази гледна точка безспорно е повлияла върху бъдещето капитално решение. Претегляйки резултатите, ползите и негативите (включително за собствения си комфорт и натоварване) от опитите с етническо прочистване, репресивният апарат започва да се съмнява в перспективността на следвания дотогава път.

Изплува алтернативният вариант на тотална асимилация. Навлизаме в непосредствената предистория на „Възродителния процес“…

През следващите години тази опция се конкретизира. Нейното привидно външно обезпечение идва със срещата през февруари 1982 г. между Тодор Живков и взелия властта с преврат две години по-рано турски президент Кенан Еврен. В София разговорите се интерпретират като окончателно затваряне на изселническия въпрос и превръщане на етническата политика в чисто вътрешнополитически проблем. А поуките от предходните начинания само втвърдяват вижданията на партийното ръководство и на силовите ведомства, задълбочавайки подозрителността и страха от Турция, през които се пречупва всяко решение, касаещо малцинството.

Без каквото и да е морално оправдание, този филтър е рационално обясним. Когато близо 10% от населението на държавата (до Балканските войни и много повече) е етнически свързано с основния и – по военната терминология – „вероятен противник“; когато исторически, религиозно и културно сродно население е разделено от геополитически разлом; когато в реалностите на блоков сблъсък и настръхнали една срещу друга армии на територията на Варшавския договор живее общност, възприемана като форпост или анклав на една „капиталистическа нация“ (в Западния свят пък действа политическият анклав на направляваните от Москва комунистически партии), ситуацията е обективно взривоопасна. В представите на ръководители, форматирани от междувоенната и следвоенната комунистическа индоктринация и обсебени от противопоставянето на Студената война, навсякъде се привижда врагът. Големи човешки маси се етикетират като „пета колона“ и стават разменна монета, а клишето „религиозен фанатизъм и националистически настроения“ навлиза в езика като заместител на изконното право на лично самоопределение. Прониква логиката „няма турчин, няма проблем“, следенето се разгръща в поголовна практика. Така, в крайна сметка, съображенията за държавна целесъобразност и национална сигурност помитат всички останали (вж. Отклонение II), още повече че в онзи контекст тези понятия са неразличими от задачите по съхранение на политическия режим. При това винаги е налице алибито на реално съществуващия огледален национализъм в съседната държава. И както „българската национална кауза“ от 1912, 1915 или 1941 г. се оказва „оправдание“ за морално неоправдаеми деяния (в други държави, на други – или на тези – дати се случва същото), така след 1944 г. (на различни етапи и в различни форми) „националната + идеологическата“ кауза развързват ръцете за параноични начинания. От Освобождението нататък българите са расли и образовани с антитурска реторика, играта на тази струна и възпламеняването на техните страсти никога не са представлявали проблем, а идиличните приказки от по-спокойни времена за безметежен комшулук на двете народности са мигновено забравяни.

За икономиката във всичко това остава само маргинално място.

(Публикува се със съгласието на издателя –

Център за академични изследвания, София)

Румен Аврамов (Център за академични изследвания) е икономист и стопански историк. Автор е на „Комуналният капитализъм. Из българското стопанско минало“ (2007); „Пари и де/стабилизация в България, 1949-1989“ (2008); „Спасение или падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм в България 1940-1944“ (2012); съавтор с Надя Данова на документалния сборник „Депортирането на евреите от Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Пирот. Март 1943 г.“ (2013 г.).

Най-нетолерантните побеждават. Диктатът на малцинството

Автор(и): Насим Талеб

Насим Никълъс Талеб е aмepикaнcки филocoф с ливански произход, eceиcт и cпeциaлиcт пo мaтeмaтичecки финaнcи. Maгиcтъp пo бизнec aдминиcтpaция oт бизнec yчилищeтo „Уopтън“ и дoктop нa Πapижкия yнивepcитeт.

Cлeд ycпeшнa кapиepaкaтo финaнcиcт, пpeз 2004 г. ce oтдaвa нa нayчнa paбoтa и писателска дейност и в мoмeнтa e пpoфecop в Hюйopкcкия yнивepcитeт. Книгата му „Черният Лебед“ е оценена като една от 12-те най-влиятелни книги, излезли след Втората световна война.

Настоящият текст е откъс от черновата на най-новата му книга, Skin in the Game която предстои да излезе тази година.

Има един пример, който по мое мнение най-добре илюстрира принципа на работа на сложните системи. Достатъчно е едно непримиримо малцинство от определен вид да достигне нищожно малък размер, да речем от три или четири процента от цялата популация, за да я подчини на своите желания. Не стига това, ами допълнително се създава една оптична илюзия: на наивния наблюдател му се струва, че изборът все още зависи от предпочитанията на мнозинството. Ако тази идея изглежда абсурдна, то е само защото нашата научна интуиция не е устроена за такива неща. По-точно казано, научната интуиция и други рационално обосновани оценки не работят при случай на сложни системи – освен ако не притежавате житейската мъдрост на вашата баба.

Същността на сложните системи е в това, че съвкупността никога не се държи така, както може да се очаква от поведението на отделните части. Взаимовръзката и вътрешните отношения между частите на цялото тук са по-важни от природата на самите части. Изучавайки отделната мравка, ние никога (в болшинството от тези случаи можем смело да кажем „никога“) няма да разберем как е устроен един мравуняк. За това ще ни е нужно да разглеждаме мравуняка като мравуняк, нито повече, нито по-малко, а не като група от мравки. Това е емергентно свойство на цялото – цялото и съвкупността в цялото не са идентични, защото естеството на това цяло се определя в значителна степен от взаимодействието между неговите части. Тези взаимодействия могат да се подчиняват на много прости правила. Правилото, което ще обсъдим в тази глава, е правилото на малцинството.

Правилото на малцинството ще ни покаже, че за нормалната работа на обществото са му нужни неголям брой нетолерантни и етично съзнателни, при това дейни хора.

Този пример за сложността ми дойде наум, колкото и да е смешно, на едно лятно барбекю на Института за сложни системи на Нова Англия (New England Complex Systems institute).Домакините подреждаха масите и разопаковаха напитки, когато към мен се приближи приятел, който по принцип употребява само кашерна храна[154] Предложих му чаша с тази сладка жълта вода с лимонена киселина, която сега наричат лимонада, и бях почти сигурен, че той ще откаже, казвайки, че не е подходяща. Той обаче не отказа. Изпи т. нар лимонада, а друг привърженик на кашерната храна отбеляза: „Тук всички напитки са кашер“.Разгледахме етикета. С дребен шрифт беше отпечатан малък символ във формата на буквата U в кръг, който обозначава, че продуктът е кашер. Хората, които знаят къде да гледат, го бяха забелязали. Всички останали, включително и аз, през всичките тези години сме пиели кашерни напитки, без да знаем, че са такива.

Престъпниците, които са алергични към фъстъци

Тогава ми хрумна странна мисъл. Поддръжници на кашерната храна са по-малко от три десети от процента от населението на САЩ. Но всички напитки са кашер. Защо? Защото кашерният продукт позволява на производителя, търговеца и ресторантьора да не правят разлика между кашер и не-кашер напитки и да не се тревожат за специални символи, отделни кранове, отделни стелажи, отделни мокри помещения. И простото правило, което променя крайния резултат, е следното:

Последователят на кашер или халал[155] не може да яде не-кашер, обикновеният човек може да яде кашер.

Или, ако перифразираме:

Лицето с увреждане не може да използва тоалетна за обикновени хора, но обикновеният човек може да използва тоалетни за хора с увреждания. Понякога обаче се получава объркване – хората знаят, че на местата за инвалиди могат да паркират само инвалиди и прилагат този принцип и за тоалетните.

Човек, който е алергичен към фъстъци, не може да яде храни с фъстъци, но човек без алергия към фъстъци може да яде храна без фъстъци. Точно поради тази причина в самолет е много трудно да получиш пакет фъстъци, а в училищата те изобщо липсват (което, между другото, умножава броя на страдащите от алергии, тъй като една от причините за подобна алергия е реакцията на организма към неизвестното вещество).

А сега да приложим това правило към по-интересни области:

Лице, което спазва закона, никога няма да извърши престъпление, докато престъпникът може да се занимава и с легални неща.

Ще наречем това малцинство непримиримо, а болшинството – гъвкаво. Самото правило се заключава в асиметрията на избора.

Веднъж се пошегувах със свой приятел. Случи се отдавна, във времената, когато все още не се говореше за вредата от пасивното пушене и ресторантите в Ню Йорк задължително имаха зони за пушачи и непушачи. Свободни места имаше само в отделението за пушачи, и аз убедих приятеля си, който ми беше дошъл на гости от Европа, че трябва да си купим цигари, тъй като в зоната за пушене е задължително да се пуши. И той ми повярва.

Още два момента. Първо, роля има географията, т.е. пространственото разпределение. Много е важно как са разпределени непримиримите: те или са затворени в група, или са смесени с останалата популация. Ако непримиримото малцинство в нашата схема живее в гето, в своя собствена, обособена икономика, правилото на малцинството престава да работи. Но ако населението е смесено равномерно, ако процентът на това малцинството в областта е същото като това в селото, в селото е същият като в окръга, в окръга е същият като в региона и в региона е същият като в страната, то (гъвкавото) болшинство ще бъде принудено да се подчини на волята на малцинство.

Вторият момент е цената. В първия ни пример себестойността на кашерната лимонада не е много по-висока тази на не-кашерната и затова не се отразява на случващото се. Но ако производството на кашерна лимонада е много по-скъпо, контролът на малцинството ще бъде отслабен пропорционално на разликата в цената. Ако кашерната храна струваше десет пъти по-скъпо, правилото на малцинството нямаше да се прилага, освен може би в най-богатите квартали.

Мюсюлманите също има своя кашерна храна (халал), но правилата са по-специфични и се прилагат само за месо. При мюсюлманите и евреите има практически идентични принципи за клане на животните (всичко кашерно е халално за мюсюлманите-сунити, най-малко през последните няколко века, но не и обратното). Тази активна практика за клане на животните, която струва на своите последователи известни усилия, е наследена от древните гръцки и семитските култури от Средиземноморието, които вярвали, че на боговете трябва да се принасят необходимите жертви (т.е. месо, и да се яде това, което е останало). Боговете не обичат евтините жестове.

Предписанията относно допустимата („халал“) храна са посочени в Корана и Суната. Според тях мюсюлманите е недопустимо да употребяват алкохол, както и храни с наличие на кръв в тях. Забранена е употребата за храна на месоядни животни и на свине. Животинската храна трябва да е от животни, които са убити, а не умрели. Забранена е и храна от жертвени животни на други религии. За да бъде месото „халал“, е необходимо животното да бъде заклано по специален начин, различен от прилагания в индустриалните кланици в немюслманските страни.

А сега да разгледаме практическото приложение на диктатурата на малцинството. Във Великобритания, където практикуващите мюсюлмани са три-четири процента, почти всичкото месо е халал. До седемдесет процента от агнешкото месо, внесено от Нова Зеландия, е халал. Близо десет процента от заведенията на Subwayса халал – тоест, изобщо без свинско месо, независимо от загубите в резултат от конкуренцията на другите вериги, които предлагат свинско. В Южна Африка мюсюлманите също са три или четири на сто, но там в магазините процентът на пилешкото халал е непропорционално висок. Но във Великобритания и други християнски страни халал не може да измести изцяло останало месо, тъй като хората могат да се разбунтуват заради насилствено спазване на чужди религиозни норми. Както пише арабският християнски поет от 7 в. Ал Ахтал: „Аз не ям жертвена плът“. (Това е отражение на стандартната християнска реакция от три или четири века по-рано – в езическите времена християните били измъчвани, като били принуждавани да ядат жертвено месо, което те смятали за светотатство. Много християнски мъченици умират от глад.)

Може да се предположи, че тази емоция ще се разпространи и на Запад с увеличаването на мюсюлманско население в Европа.

Така че правилото на малцинството може на практика да увеличи дела на халал храната в магазините непропорционално на количеството на реалните халал потребители, но до определен лимит, защото за някои потребители мюсюлманската храна е табу. Що се отнася до кашерната храна, тук пределът на разпространението е почти сто процента (или близо до тях).

Производителите на „органични“ храни продават все повече и повече от своята продукция най-вече благодарение на правилото на малцинството, но и заради това, че обикновената, неснабдена със специален етикет на храна сега се възприема като пълна с пестициди, хербициди и месо от трансгенни организми, ГМО – с всички произтичащи от неизвестността рискове. (Под „ГМО“ в този контекст имам предвид трансгенни храни, чийто източник има гени от други организми или видове). Но тук съществуват и екзистенциални причини, просто повишено внимание или консерватизъм в духа на Бърк – може би някои хора просто не искат да се отклоняват твърде надалеч и твърде бързо от начина на хранене на своите предци. Етикетът „органична храна“ е начин да се съобщи, че в продукта няма трансгенни ГМО.

Насърчавайки ГМО-храните с всички възможни средства – лобиране, подкупване на конгресмени и засилена пропаганда в научните среди, (включително черен PR, насочен срещу хора като моя милост) – големите селскостопански конгломерати глупаво вярват, че всичко това е достатъчно, за да спечелят болшинството. Не, идиоте. Както споменах по-горе, псевдонаучната „логика“ в този случай не работи. Привържениците на ГМО са съгласни да консумират храна без ГМО, но не и обратното. Достатъчни са не повече от 5 процента равномерно разпределено население, което категорично не приема ГМО, за да бъде наложено на цялото население от обикновени хора да ядат храна без ГМО. Защо? Ами, представете си – организирате банкет, сватба, или пък пищно парти в чест на падането на режима в Саудитска Арабия или фалита на лихварите от инвестиционната банка Goldman Sachs, или церемония за публично разобличаване на Рей Котчер, председател на Ketchum – фирмата, която се занимава с черен PR срещу учени и активисти по поръчка на големи корпорации. Имате ли нужда от въпросник, за да разберете кои от вашите гости не използват ГМО, за да приготвите храната им отделно? Не, вие просто ще закупите храна без ГМО за всички, при условие че разликата в цената не е от съществено значение. И това наистина няма голямо значение, защото цените на бързоразвалящите се храни в Америка на 80-90% се определят от логистиката, а не от разходите. И тъй като търсенето на органична („натурална“) храна е по-голямо поради правилото на малцинството, разходите за дистрибуция намаляват, а правилото на малцинството засилва своя ефект.

Големите земеделски корпорации не разбраха, че се опитват да играят игра, в която за победа е нужно не само да вкараш повече точки от противника, но и да спечелиш поне с 97 на 100, за да се чувстваш в безопасност. Странно е да се види как една огромна корпоративна машина, с нейните милиони долари, изразходвани за изследвания, черен PR и учени, които смятат, че са по-интелигентни от средния човек, пропуска една толкова важна точка като асиметрията в избора.

Друг пример: Не мисля, че автоматичните скоростни кутиии изместниха ръчните от пазара само защото повечето шофьори предпочитат автоматиката: може би работата е там, че човекът, който е свикнал на механиката, може спокойно да управлява автоматик, но не и обратното.

Mетодът за анализ, използван тук, се нарича ренормализационна група. Това е мощен инструмент на математическата физика, който позволява да се види как се мащабират явленията (увеличават се или намаляват). Да поговорим за това – но без математика.

Ренормализационна група

Схемата горе показва това, което се нарича фрактално самоподобие. Във всеки голям квадрат има четири малки и така до безкрайност – в обратна посока това също работи до определен лимит. Има два цвята: жълт за избора на мнозинството и розово – за този на малцинството. Да приемем, че всеки малък квадрат – това са четирима души, едно семейство. Един от тях принадлежи към непримиримото малцинство и яде само не-ГМО храна („органична“). Цветът на неговия квадрат е розов. При преход на по-високо ниво настъпва „ренормализация“: инатливата дъщеря успява да наложи своята воля и на четиримата и сега в розово е оцветен целият голям квадрат, тоест, и четиримата предпочитат органични храни. Следваща стъпка: това хипотетично семейство отива на барбекю заедно с три други семейства. За тях се знае, че не ядат ГМО, така че домакините подготвят органична храна за всички. Местният магазин, съобразявайки се, че в района има голямо търсене на храна без ГМО, преминава напълно на такава, за да направи живота по-лесен както за себе си, така и за клиентите. След това ефектът достига до местния доставчик, и така „ренормализацията“ продължава до самия връх.

По съвпадение в деня преди бостънското барбекю обикалях из Ню Йорк и се отбих в офиса на приятел, когото исках да отвлека от работата – с помощта на едно занятие, което, ако се злоупотреби, води до загуба на ясна мисъл, лоша стойка и празнотата в погледа. Оказа се, че в града е френският физик Серж Галам, който по същото време убиваше времето си в офиса на моя приятел. Галам е първият, който приложи принципа на ренормализацията към социалните въпроси и политологията. Бях чувал името му, защото се смята за автор на най-авторитетната книга по тази тема, която вече няколко месеца отлежаваше в мазето ми в неразопакована пратка от Amazon. Галам ми разказа за изследванията си и ми демонстрира компютърен модел на избори – той достатъчно ясно показва, че за малцинството е достатъчно да прекрачи определен праг на численост, за да стане изборът му доминиращ.

Същата заблуда съществува в политическите дискусии, тя активно се разпространява от „политическите анализатори“: Смята се, че ако ултрадесните или ултралевите се поддържат от десет процента от населението, техният кандидат ще получи толкова. Не. Тези базови гласове трябва да се отнесат към броя на „твърдите“ – гласоподавателите, които винаги ще гласуват за своята фракция. Но някои от „най-гъвкавите“ избиратели може да гласуват за екстремисти, точно така, както обикновените хора могат да се хранят кашер. Тези хора трябва да се наблюдават внимателно – те могат във всеки един момент да се втурнат в редиците на радикална партия. Моделите на Галам влизат в конфликт с установените доктрини на политологията – и неговите прогнози се оказаха много по-точни от наивното общо мнение.

Ветото

Примерът с ренормализацията показа как, използвайки правото си на вето, един човек в групата може да определи нейния избор. Рори Съдърланд предполага, че именно поради тази причина някои вериги от заведения за бързо хранене като Макдоналдспроцъфтяват – не защото предлагат страхотен продукт, а защото нито една социално-икономическа група – или малка прослойка в групата – не им налага вето. С други думи, те имат минимално негативно отклонение от очакванията: под средното ниво, под колебанията.

Когато нямате богат избор, Макдоналдс се възприема като надежден и предвидим вариант. Той е надежден вариант дори на места, където изненадите в храната могат да имат сериозни последици – пиша тези редове на жп гарата в Милано и, колкото и да е странно за чужденец, дошъл оттатък океана, тук има Макдоналдс. Колкото и да е шокиращо, италианците активно го използват като убежище от рискованото хранене.

Пицата е същата история: универсалната храна, която всички търпят, и тя е допустима при всякакви обстоятелства, освен, може би, при тържествен прием.

Рори ми даде още един пример, за избора между вино и бира по време на партита: „Ако сред гостите повече от десет процента са жени, не можете да поръчате само бира. Но повечето мъже биха пили вино – то, ако използваме медицински език, е универсалният донор“.

Тази стратегия на най-добрата ниска граница може би са играли хазарите, които е трябвало да избират между исляма, юдаизма и християнството. Легендата разказва, че три високопоставени делегации (епископи, равини и шейхове) пристигнали при тях, за да направят „продажби на терен“. Попитали християните: „Ако сте принудени да избирате между юдаизма и исляма, кое ще изберете?“ „Юдаизма“, отговорили те. Попитали мюсюлманите християнство или юдаизъм биха избрали. „Юдаизма“, казали мюсюлманите. Така племето приело юдаизма.

Lingua franca

Ако една делова среща се провежда в Германия, в конферентна зала от тевтонски тип на международна или най-малкото европейска корпорация, и един от присъстващите не говори немски, целият разговор ще се проведе… на английски език в тази неизящна разновидност, която се използва повсеместно в корпорациите по целия свят. Това е техният начин в еднаква степен да се надсмеят и на тевтонските си предци, и на английския език. Същата асиметрия: неангличаните, най-често, знаят (макар и лошо) английски, докато обратното (англичанинът да знае местния език) е по-малко вероятно. Някога езикът на дипломацията беше френският – знаеха го държавните служители, обикновено произлизащи от аристократични семейства, а техните по-вулгарни сънародници, занимаващи се с търговия, ползваха английски. Във войната между двата езика спечели английският – защото търговията изцяло доминира съвременния живот; победата му няма почти нищо общо с престижа на Франция или опитите на синовете ѝ в насърчаването на техния красив, латинизиран и орфографически логичен език, вместо безнадеждно объркания от наречия език на консуматорите на месни пайове от другата страна на Ла Манша.

Така може да ни стане ясно как появата на Lingua franca може да бъде обусловена от правилото на малцинството – и това често е неочевидно за лингвистите. Арамейският е семитски език, който наследява ханаан (езикът на финикийците и юдеите) в Леванта и напомня арабски; на него е говорил Христос. Причината, поради която арамейският играе такава роля в Леванта и Египет не е някаква могъща семитска империя. Арамейският – езикът на Асирия, Сирия и Вавилон – е бил разпространяван от персите (които говорели на индоевропейски език). Персите научили египтяните на този чужд за самите тях език. Когато те завладели Вавилон, заварили готов административен апарат, но писарите не разбирали персийски и така официален език станал арамейският. Ако можеш да диктуваш на секретаря само на арамейски, тогава ще трябва да използваш арамейски. Това довело до куриозни ситуации – например, арамейският се използвал в Монголия, но писарите попълвали документите, използвайки сирийската азбука (сирийският език е източен диалект на арамейския). Векове по-късно историята се повтаря в огледален образ – арабите през VII и VIII век преди новата ера използвали гръцкия език за държавни дела. В епохата на елинизма гръцкият заменя арамейския в Леванта в качеството на lingua franca и писарите от Дамаск съставяли документи именно на него. Но гръцкият се разпространявал не от гърци и завоеванията на Александър не довели до незабавна и дълбока елинизация. Гръцкият език се разпространил при римляните, които го използвали като административен език в източната част на своята империя.

Moй френско-канадски приятел от Монреал веднъж описа така смъртта на френския език навсякъде, освен в глухата провинция. Той каза: „В Канада, когато кажем „двуезичен“, имаме предвид „англоговорящ“, а когато кажем „френскоговорящ“, става дума действително за „двуезичен“.

Еднопосочната улица на религиите

В известен смисъл, разпространението на исляма в Близкия изток, в региона, където християнството някога е било вкоренено много дълбоко (то е родено там), може да бъде обяснено с две прости асиметрии. Първите ислямски владетели не се интересували особено от християните и не се опитвали да им наложат исляма, ако те редовно си плащали данъците – ислямска проповед не се отнася до така наречените „хора на книгата“, тоест, последователите на други авраамически религии. В действителност, моите предци, които са оцелели тринадесет века под мюсюлманско господство, са виждали в своето положение и някаква изгода: най-вече в избягването на военна служба.

Ето и двете асиметрични правила, за които става дума: На първо място, ако друговерец в мюсюлманска страна се жени за жена мюсюлманка, той е длъжен да приеме исляма – и ако някой от родителите на детето е мюсюлманин, детето ще бъде мюсюлманин. На второ място, приемането на исляма е необратимо – отстъпничеството в тази религия е най-тежкият грях, който се наказва със смърт. Известният египетски актьор Омар Шариф (с рождено име Мишел Димитри Шалхуб) е роден в семейството на ливански християни. Той приема исляма, за да се ожени за популярната египетска актриса Фатен Хамама, и му се налага да вземе арабско име. По-късно той се развежда, но не се завръща към вярата на своите предци.

Тези две асиметрични правила демонстрират как силата на едно неголямо ислямско малцинство в християнски (коптски) Египет векове по-късно може да превърне коптите в малцинство. Всичко, което е било нужно за това, са неголям процент бракове между мюсюлмани и християни. Същото е и с юдаизма, който почти не се разпространява и остава в малцинство, тъй като религията има противоположни правила: майката задължително трябва да бъде еврейка, и половината от децата от брак с друговерец автоматично отпадат от общността. Още по-силна асиметрия, отколкото в юдаизма, обяснява изчезването в Близкия Изток на три гностически религии – на друзите, на езидите и на мендеите (в гностическите религии тайнствата обикновено са достъпни само за една малка група от старейшините, а останалото паство само смътно си представя детайлите на совята вяра). За разлика от исляма, където е достатъчно един от родителите да изповядва ислям, и от юдаизма, който изисква от майката юдейско вероизповедание, тези три религии изискват и двамата родители да принадлежат към вярата – в противен случай детето може да се прости с принадлежността си към групата завинаги.

Египет има равнинен релеф. Населението се смесва равномерно, което позволява ренормализацията (т.е. позволява на асиметричните правила да работят) – в предишната част вече говорихме за това, че за да доминира кашерната храна, евреите трябва да бъде повече или по-малко равномерно разселени из страната. Но в планински райони като Ливан, Галилея и северна Сирия, християни и мюсюлмани не-сунити остават в затворени територии. Християните не са живели рамо до рамо с мюсюлманите и не са встъпвали в смесени бракове.

Египетските копти са страдали от друг проблем: необратимостта на приемането на исляма. Много копти приели исляма по практически съображения – когато това е била чисто административна процедура, необходима, за да получите добра работа или да решите проблем с ислямския закон. При това да вярваш в Аллах не е било необходимо, защото ислямът никъде не е в пряк конфликт с православното християнство. Малко по малко християнските и еврейските семейства, първоначално приемащи исляма условно, така както испанските марани приемали християнството, се превръщали в истински мюсюлмани. След няколко поколения потомци забравяли за уговорките на своите предци.

Така ислямът превзема християнството с упорство – така, както и самите християни в своето време са спечелили. Защото много преди исляма първите римски християни са успели до голяма степен заради … сляпата си нетърпимост, безусловния си, агресивен и демонстративен инат. Римските езичници първоначално били толерантни към християните, тъй като традицията била да споделят боговете си с други членове на империята. Но те били изненадани, че назаряните не са склонни да си обменят богове и не искат да поставят този момък Исус в римския пантеон, а в замяна да вземат други богове. Какво, нашите богове не са достатъчно добри за тях? Християните се отнасяли нетолерантно към римското езичество. „Гоненията“ срещу християните са предизвикани главно от собственото им отношение към местните богове, а не обратното, но нашата история е написана от християнска, а не от гръко-римска гледна точка.

Ние знаем малко за римското езичество в епохата на възхода на християнството, тъй като в този дискурс доминира агиографията: известна е, например, историята на светата мъченица Екатерина, чиито тъмничари се обръщали във вярата, докато не била обезглавена, освен че … тя може и никога да не е съществувала. Има много легенди за християнските светци и мъченици, но почти нищо за другата страна, за езически герои. Известен е само езическият период от царуването на Юлиан Апостат (Отстъпник) и наследството на гръко-сирийските езичници от неговото обкръжение, да речем, Либаний от Антиохия.

Опитът на Юлиан да върне античното езичество се оказал напразен: това е като да се опитваш да задържиш под водата надут балон. Работата не е в това, че езичниците са били болшинство, както погрешно смятат историците, а в това, че християните са били твърде непреклонни и не отстъпвали и на йота. При това християните имали велики умове като Григорий Богослов и Василий Кесарийски, но не и такива, сравними с великия оратор Либаний, те дори не са се доближавали до него. (Аз по принцип смятам, че колкото по-ясен е умът, толкова по-склонен е към езичество и толкова по-голяма е способността му да разпознава и да осмисля нюанси и нееднозначни моменти. В чистите монотеистични религии от рода на протестантството, салафизма или фундаменталисткия атеизъм се настаняват буквалистични и посредствени умове, които не могат да се справят с двусмислията).

Строго погледнато, ние можем да наблюдаваме в историята на средиземноморските „религии“ (или, за да бъдем точни, ритуали и системи на поведение и вярвания) плавно движение, наложено от нетолерантната част от населението, и постепенното привеждане на системата по-близо до това, което сме свикнали да наричаме религия. Юдаизмът е почти изгубен, защото е твърде привързан към своята трибалистка, племенна база, но християнството някога властваше – и по същите тези причини властваше и ислямът. Ислям? Имаше много видове ислям и последната версия е доста по-различна от оригинала. Ислямът като такъв в крайна сметка беше присвоен (в неговата сунитска версия) от пуристите – просто защото те са по-нетолерантни от всички останали: уахабитите, основателите на Саудитска Арабия, унищожаваха светилища и наложиха изключително строг режим, който сега се имитира от ИДИЛ. Във всяко следващо издание ислямът се подчинява на най-нетолерантните от своите клонове.

Налагане на добродетели на другите

Идеята за едностранна трансформация ще ни помогне да разсеем няколко заблуждения. Защо забраняват книги? Определено не и заради това, че обиждат обикновения човек – тези хора са предимно пасивни, на тях не им пука или не се интересуват достатъчно, за да поискат забрана. Съдейки по опита, за забрана на книга или вкарването на някого в черен списък са нужни само няколко дейни активисти. Великият философ и логик Бъртранд Ръсел изгуби мястото си в университета на Ню Йорк заради писмото на една разярена – и инатлива – майка, която не искаше дъщеря ѝ да бъде в едно помещение със субект, известен с „безпътния“ си начин на живот и скандални идеи.

Същото важи и за другите ограничения – в това число и сухият режим в САЩ, на който дължим много очарователни истории за мафията.

Нека предположим, че моралните ценности на обществото не са резултат от еволюция на консенсуса. Те се налагат от най-непримиримото малцинство – именно заради неговата нетолерантност. Същото се отнася и за гражданските права.

А сега, един пример за това как механизмите на действие на религията и моралните норми се подчиняват на същия този процес на ренормализация като при хранителните навици и как малцинството налага морал на мнозинството. Вече говорихме за асиметрията между спазването и нарушаването на закона: човекът, спазващ закона, винаги съблюдава правилата, докато престъпникът, или просто по-безпринципният човек, не винаги нарушава правилата. По същия начин обсъдихме силно асиметричните ефекти на диетичните закони на халал. Да сравним едното с другото. В класическия арабски език терминът „халал“ има противоположност – „харам“. Нарушаването на морални или правни норми – и на всякакви други норми – това е харам. Тази забрана управлява всички останали постъпки на човешките същества, от прелъстяването на жената на съседа и лихварството до това да убиеш хазяина си за удоволствие. Халал и харам са противоположни една на друга.

Оттук е ясно, че след като моралната норма бъде установена, достатъчна е само малка част непримиримо малцинство, географски равномерно разпределено, за да диктува нормите в обществото. Най-тъжното от всичко е, че, както ще видим по-нататък, човек, наблюдавайки хората като съвкупност, може да реши, че те спонтанно стават все по-морални, все по-добри, по-нежни и по-често мият зъбите си, но в действителност това се отнася само за една малка част от човечеството.

Парадоксът на Попър

Докато пиша това, обществото спори дали свободите на просветения Запад няма да бъдат подкопани от крайните мерки, нужни за справяне със салафитските фундаменталисти.

Може ли демокрацията – която по дефиниция се основава на волята на мнозинството – да си позволи да толерира враговете си? Това е класически въпрос: „Трябва ли да се ограничи свободата на словото за тези партии, които се противопоставят на свободата на словото?“. И следващата стъпка: „Трябва ли толерантното общество да бъде толерантно към нетолерантните?“

Именно това е противоречието, което Курт Гьодел (нямащ равен в логическата строгост) намерил в Конституцията на САЩ при полагане на изпит за натурализация. Според легендата той започнал да спори със съдията и се наложило да го спасява Айнщайн, който бил негов свидетел.

Вече съм писал как хора с логически дефицит са ме питали не трябва ли да се отнасяме „скептично към скептицизма“. Използвах отговор, подобен на отговора на Карл Попър, когато го попитали „възможно ли е да се фалшифицира фалшификацията“.[156]

На тези въпроси може да се отговори, като се прибегне до правилото на малцинството. Да, нетолерантното малцинство може да контролира и да унищожи демокрацията. Нещо повече, ясно е, че рано или късно то ще унищожи нашия свят.

Така че трябва да се отнасяме с по-голяма нетърпимост към някои нетолерантни малцинства. Недопустимо е да се използват „американските ценности“ или „западните принципи“ за лечение на нетолерантния салафизъм (който отрича правото на хората да изповядват друга религия). В момента Западът извършва самоубийство.

Непокорният пазар

Сега да поговорим за пазарите. Може да се каже, че те също не са сбор от участниците в пазара – вместо това цената отразява действията на най-мотивирания купувач и най-мотивирания продавач. Да, най-мотивираните определят правилата. Това е нещо, което може да бъде разбрано само от тъговците: защо цената може да падне с десет процента само заради един продавач. Всичко, което е нужно, е един упорит продавач. При реакцията на пазара първоначалният стимул се умножава многократно. На общите фондови пазари в момента има около 30 трилиона долара, но едно движение само на 50 милиарда – по-малко от две десети от процента от общата сума – доведе през 2008 г. до спад с 10% и загуби за около 3 трилиона долара. Тогава втората по големина френска банка Societe Generale започна масирана разпродажба на активи, след като разкри измама на един от нейните брокери. Защо пазарът реагира така бурно? Защото това беше упорит, категоричен опит да се продава – и продавачът нямаше да промени намерението си. Ето и моят личен девиз:

Пазарът е като огромен киносалон с малка врата.

И най-добрият начин да се открие „издънката“ (както би се изразил финансов журналист) – е да се търси някой, който гледа към вратата, а не към екрана. В киносалоните има случаи на панически бягства, ако някой изкрещи „Пожар!“, защото хората искат да са навън, а не да останат вътре, и това е тази категоричност, която наблюдавахме, да речем, в примера с кашерната храна.

Науката работи по подобен начин. По-нататък ще се върнем към това как правилото на малцинството се римува с подхода на Карл Попър към науката. Но сега по-забавен е Файнман. „Какво ти пука какво мислят другите?“ е заглавието на сборник с анекдоти на великия Ричард Файнман – най-големият шегаджия сред учените от своето време. Както подсказва името на книгата, чрез нея Файнман изразява идеята за фундаменталната непочтителност на науката, основана на същата асиметрия, на която и популярността на кашерната храна. Как? Науката не е сбор от възгледите на всички учени. Както и в случая с пазарите, и тук процесът е много изкривен. Ако нещо е опровергано, значи е погрешно (тук не говорим за икономиката и политическите науки – това не е наука, а помпозно забавление). Ако науката се основаваше на консенсус, ние все още щяхме да живеем в Средновековието, а Айнщайн щеше да завърши там, откъдето започна – като чиновник с безплодни хобита в Патентното ведомство.

***

Александър е казал, че предпочита да има армия от овце, водена от лъв, отколкото армия от лъвове, водена от овца. Александър (или този, който е измислил този апокриф) е разбирал стойността на активното, нетолерантно и смело малцинство. Ханибал Гискон в продължение на десетилетие и половина тероризирал Рим с шепа наемници – той спечелил двадесет и две битки срещу римляните и при всяка от тях е отстъпвал числено на врага. Той бил вдъхновен от версията на тази максима. В битката при Кана той казал по повод численото превъзходство на римляните: „Да, те са много, но сред тях няма нито един Гискон“.

Unus sed leo: един, но лъв

Непреклонната смелост се отплаща не само във военната сфера. Целият растеж на обществото, както икономически, така и морално – е плод на усилията на малък брой хора. В заключение ще кажем, че най-важно от всичко е да заложиш собствената си кожа. Обществото се трансформира не с консенсус, гласуване, мнозинство, комитети, многословни срещи и социологически проучвания. Само няколко души са достатъчни, за да бъде преместена стрелката. Всичко, което е нужно за това, е асиметрия. А асиметрията е навсякъде около нас.

Превод: Цеца Христова / Memoria de futuro

Насим Никълъс Талеб е aмepиĸaнcĸи филocoф от ливански произход, eceиcт и cпeциaлиcт пo мaтeмaтичecĸи финaнcи. Maгиcтъp пo бизнec aдминиcтpaция oт бизнec yчилищeтo „Уopтън“ и дoĸтop нa Πapижĸия yнивepcитeт. Cлeд ycпeшнa ĸapиepa ĸaтo финaнcиcт, пpeз 2004 г. ce oтдaвa нa нayчнa paбoтa и писателска дейност и в мoмeнтa e пpoфecop в Hюйopĸcĸия yнивepcитeт. Книгата му „Черният Лебед“ е оценена като една от 12-те най-влиятелни книги, излезли след Втората световна война.

Коментари (3)

- 10-09-2017|No Blonde

Великолепен текст!

- 20-09-2017|Румяна Станкова

С логиката и почерка на математик Насим Талеб анализира по нов начин същността на „малцинството“ и „мнозинството“ и тяхната значимост и влияние във всички области на обществения живот.

Най-важният проблем в обществените отношения между мнозинството и малцинствата е, че демокрацията като обществено устройство е народовластие, т.е. власт на мнозинството – от това следва, че традициите, свободи и правата, културата и ценностите на мнозинствата са приоритетни. Мнозинството уважава малцинството, обаче не дотам, че да променя основно себе си. Обаче изводите на автора в това отношение са много песимистични. Според автора на представения откъс от новата му книга, достатъчни са не повече от 5 процента равномерно разпределено население, което категорично не приема храна без ГМО, за да бъде наложено на цялото население от обикновени хора да ядат храна без ГМО (органични, натурални, биохрани). Както всяко правило и правилото на малцинството има изключения – в България цените на „органичните“ – без съдържание на ГМО – продукти е в пъти по-голяма, а мнозинството от хората поради бедност купуват по-евтиното. Със сигурност мнозинството от населението би искало да се храни с несъдържащи ГМО храни, обаче няма финансови възможности. Българското законодателство позволява на пазара да се предлагат храни със съдържание на ГМО, но това задължително трябва да е обозначено върху етикета. Всъщност търсенето на органична (натурална, без ГМО) храна е по-голямо не на първо място поради правилото на малцинството, а най-вече поради мнозинството, според което ГМО е вредна за здравето и организма на човека. Двойните стандарти в Западна Европа и Източна Европа на храните, перилните и други препарати, лекарствата (с различни по-нискокачествени съставки и същевременно по-скъпи продукти под една и съща марка) са в нарушение на равнопоставеността на всички европейски граждани. Въпросът е кое малцинство са нарушителите и какви права ползва, налагайки двойни стандарти в различни точки на Европейския съюз, включително България? Досега няма единно законодателство срещу двойния стандарт при храните в ЕС. Според правилото на малцинството, използвайки правото си на вето, само един член в групата може да определи нейния избор. В световната политика в Съвета за сигурност на ООН силата на вето имат само от пет от членовете му – Русия, Великобритания, Франция, Китай и САЩ. На своя въпрос: „Трябва ли толерантното общество да бъде толерантно към нетолерантните?“ Насим Талеб отговаря, че трябва да се отнасяме с по-голяма нетърпимост към някои нетолерантни малцинства. Обаче най-трудното е в какво да се изразява тази нетърпимост, при положение, че тези нетоларантни малцинства могат да окажат силно противодействие. Можем ли да приемем ли песимистичния извод на Талеб, че „нетолерантното малцинство може да контролира и да унищожи демокрацията и че рано или късно то ще унищожи нашия свят“.

Според Талеб „в момента Западът извършва самоубийство“– обаче не обяснява в какво се изразява това самоубийство и как може да се предотврати (може би в други раздели на своята нова книга Талеб разглежда тези въпроси и дава обосновани отговори).

Моите допълнения и една поправка към смисъла на ключови понятия в превода:

Оригинален текст на английски език:

1. Had science operated by MAJORITY consensus we would be still stuck in the Middle Ages and Einstein would have ended as he started, a patent clerk with fruitless side hobbies.

Превод с допълнението: Ако науката се основаваше на МАЖОРИТАРНИЯ консенсус, ние все още щяхме да живеем в Средновековието, а Айнщайн щеше да завърши там, откъдето започна – като чиновник с безплодни хобита в Патентното ведомство.

2. The Irreverence of Markets and Science

Превод: Непокорният пазар

Правилен превод: Непочтителността на пазарите и на науката

3. (but let’s ignore disciplines such as economics and political science that are more like pompous entertainment)

Неправилен превод: (тук не говорим за икономиката и политическите науки – това не е наука, а помпозно забавление).

Правилен превод: (но нека се абстрахираме от дисциплини като икономика и политология, които приличат повече на помпозно забавление) – никъде в изречението не се казва, че икономиката и политологията не са науки.

И накрая моят въпрос: Дали най-нетолерантните винаги печелят? Може ли едно непримиримо мнозинство, обединено от обща справедлива кауза, да победи едно също непримиримо (безкомпромисно) малцинство, което използва господстващото си положение, за да налага своите интереси над мнозинството, което го е избрало, за да го представлява (псевдопредставителна демокрация)?

- 26-09-2017|Гост

Прекрасен текст от умния и иновативен Насим Талеб

Германия и уроците по историческа отговорност

Автор(и): Тимъти Снайдър

Когато задаваме въпроса „Защо историческа отговорност, защо германска историческа отговорност?“, аз бих искал да започна от универсалната гледна точка.

Не идвам при вас като американец, който казва „ние сме разбрали миналото си и следователно всичко в страната ни върви добре“. Напротив – мисля, че е много важно за всички нас, независимо от това дали нещата вървят добре или зле, дали сме американци или руснаци, да бъдем скромни по отношение на различните провали, свързани с преработването на миналото, и преди всичко да бъдем реалистични, да бъдем разумни, да се чувстваме загрижени за това как неуспехите в преработването на собственото ни национално минало могат да придобият неочаквано големи, незабавни и болезнени последствия за настоящето и бъдещето.

Така че, когато питаме, както го направи посланикът, напълно правилно: защо би трябвало да дискутираме историческата отговорност точно сега; защо когато Русия е нахлула в и окупирала част от Украйна; защо когато са започнали преговорите около Брекзита; защо когато цяла поредица от избори се печелят от популисти из цяла Европа; защо когато конституционната система в САЩ се намира под заплаха отвътре; изобщо, защо точно в този момент – то отговорът ми е, че точно по тези причини ние трябва да говорим за историческа отговорност Има много причини за проблемите в Европейския съюз, както и много причини за кризата на демокрацията и върховенството на закона в Съединените щати. Но една от тях е именно неспособността за справяне с определени аспекти на историята.

Така че, както вече казах, аз не идвам при вас от позицията, че американците са се справили с всичко това. Напротив, позволете ми да започна разговора за Германия като преди това говоря за Съединените щати.

Защо имаме точно правителството, което имаме в момента?

До известна, и много важна степен, това е така защото ние американците не успяхме да поемем историческата отговорност за определени важни аспекти от собственото си минало.

Как през 2017 можем да имаме президент на Съединените щати, който е безотговорен по расовите въпроси? Как през 2017 можем да имаме главен прокурор, който е привърженик на идеите за бялото превъзходство?

[Това е така], защото не сме успели да преработим важни въпроси от собственото си минало. Не само историята на Втората световна война. От толкова голямо разстояние може и да не става съвсем ясно колко радикално настоящата президентска администрация преразглежда американското отношение към Втората световна война. Но когато външната ни политика е определяна от лозунга „Америка на първо място“, ние всъщност се завръщаме към едно изолационистко и много често подчинено на идеята за бялото превъзходство движение, чиято цел беше да се попречи на Америка да влезе във войната срещу фашизма.

Когато възпоменаваме Холокоста без да споменаваме, че при него става дума за евреи, когато президентският говорител казва, че Хитлер е избивал само собствените си хора, ние се намираме в един много различен мисловен и морален свят в сравнение с онзи, в който се намирахме допреди няколко месеца.

Но не става дума само за това. Освен това ние имаме администрация, чийто президент се пита защо изобщо сме водили Гражданската война, защо в края на краищата в Америка е трябвало да има конфликт по въпроса за робството.

Споменавам това не само защото използвам всяка възможност да се включвам във вътрешната политика на моята страна, а по-скоро защото именно този въпрос за робството, въпросът „що е колония“ или „що е империя“, ни води директно до нещото, което аз считам за сляпо петно в германската историческа памет.

Както всички знаете, американската гранична империя е изградена преди всичко чрез робски труд. Както не винаги си спомняме, именно този модел на граничен колониализъм, на гранична империя, изградена чрез робски труд, е нещото, на което се е възхищавал Адолф Хитлер. Когато Адолф Хитлер говори за Съединените щати, то по принцип – или поне преди войната – го прави с възхищение. За Хитлер това е важен въпрос: кои са расово малоценните? Кои ще бъдат робите в германската Източна империя? И отговорът, който той дава – както в „Mein Kampf“, така и във втората книга[157], така и в практиката на инвазията от 1941, е: украинците.

Украинците се намират в центъра на проекта за колонизация и поробване. Те трябва да бъдат третирани като Afrikaner, или като Neger – думата се използва много често, както онези от вас, които четат германски документи от времето на войната, със сигурност знаят – по аналогия със Съединените щати. Идеята е да се създаде режим, който се основава на робство, унищожение и колонизация. Режим в Източна Европа, чийто център трябва да бъде Украйна.

Сега, онова, което следва от всичко това, е било разказвано много пъти, така че позволете ми да обобщя.

Целта на Втората световна война, от гледната точка на Хитлер, е да се завладее Украйна. Ето защо е безсмислено да се припомня някоя част от войната без да се започне с Украйна. Всяко възпоменаване на Втората световна война, включващо нацистките цели – идеологическите, икономически и политически цели на нацисткия режим – трябва да започва именно с Украйна.

Това е въпрос не само на теория, това е и въпрос на практика. Германските политики, политиките, които си спомняме – всички те се фокусират точно върху Украйна: Планът за глада, с идеята, че десетки милиони хора трябва да бъдат унищожени чрез гладна смърт през зимата на 1941; Generalplan Ost, с неговата идея, че други милиони хора трябва да бъдат насилствено транспортирани и убити през следващите 5, 10 или 15 години, но също и Окончателното решение, идеята на Хитлер за унищожаване на евреите. Всички тези политики за свързани едни с други в теорията и практиката, с идеята за нахлуването в Съветския съюз, главната цел на което е завладяването на Украйна.

Резултатът от идеологията на тази война е, че около 3,5 милиона жители на съветска Украйна – цивилни граждани – стават жертви на германските унищожителни политики между 1941 и 1945. Освен тези 3,5 милиона, около 3 милиона украинци, жители на съветска Украйна, загиват като войници на Червената армия или умират косвено, в резултат от войната.

Тези цифри касаят единствено жителите на съветска Украйна. Разбира се, цифрите са по-големи когато човек включва целия Съветски съюз. Но си заслужава да бъдем специфични тук, когато става дума за разликата между Украйна и останалите части от Съветския съюз, по две причини:

Първата е, че Украйна е главната цел на войната. Украйна е центърът на хитлеровия идеологически колониализъм.

Но освен това, на практика цялата съветска Украйна е окупирана през по-голямата част от войната, което е причината, поради която за украинците днес войната е нещо, което се е случило тук, за разлика от други места.

Хитлер никога не е планирал да завоюва повече от 10% от съветска Русия, а на практика германските армии никога не са окупирали повече от 5% от нея, и то само за кратък период от време.

Руснаците страдат през Втората световна война по начини, които са немислими за западноевропейците, немислими дори за германците. Но въпреки това, когато мислим за Съветския съюз, мястото на съветска Украйна е много специално, дори и в сравнение със съветска Русия.

Като абсолютни цифри, във Втората световна война умират по-голям брой жители на съветска Украйна, отколкото на съветска Русия. И това са изчисления на съветски историци. Което означава, че, разглеждана относително, Украйна се е намирала в далеч, далеч по-голяма опасност от съветска Русия по време на войната. С други думи, много важно е да се мисли за германската Vernichtungskrieg [война на унищожението] като война срещу Съветския съюз, но в центъра на всичко това се намира съветска Украйна.

И така, ако бихме искали да говорим за германската отговорност пред Русия, отлично – но тази дискусия трябва да започне с Украйна. Украйна се намира на пътя към Русия и най-злите намерения, най-мощните разрушителни практики на германската война, са [приложени] именно в Украйна

Ако човек би искал да се отнася сериозно към германската историческа отговорност за Изтока, думата „Украйна“ трябва да стои в първото изречение.

Това важи също и за най-дългата и най-сериозна, а според мен и най-важна дискусия, имаща връзка с германската отговорност пред Изтока – а това е германската отговорност за масовото унищожение на евреите в Европа. Това е друга дискусия, която няма смисъл без споменаването на Украйна.

Докато вървях към сградата на този парламент, минах на улицата покрай известната снимка на Вили Бранд, коленичил, както е добре известно, пред паметника на въстанието от Варшавското гето.

Това е важна повратна точка в историята на германското себе-осъзнаване, на германската отговорност. Но аз бих ви помолил да мислите обратно не за Вили Бранд във Варшава от 1970, а за Юрген Щрооп във Варшава от 1943. Юрген Щрооп, германският полицейски командир, който смазва въстанието във Варшавското гето, който е издал заповедта войниците му да вървят от мазе към мазе с огнехвъргачки, за да избиват останалите живи евреи от Варшава.

Когато Щрооп е запитан: Защо го направихте? Защо избихте евреите, които все още бяха останали живи във Варшавското гето?, отговорът му е Die ukrainische Kornkammer. Milch und Honig von der Ukraine [Украинската житница. Мляко и мед от Украйна]. Дори и през 1943, Юрген Щрооп, докато избива евреите във Варшава, мисли за Украйна. Той мисли за германската колониална война в Украйна.

Холокостът е неделимо и органично свързан с Vernichtungskrieg, с войната от 1941, и по същия начин с опита да се завоюва Украйна. Това е вярно по три различни начина:

Украйна е причината за войната. Ако Хитлер не би имал колониалната идея да поведе война в Източна Европа, за да контролира Украйна, ако не би имало този план, не би имало и Холокост. Защото именно този план довежда до германска власт в източна Европа, където живеят евреите.

Второ, реалната война в Украйна довежда Вермахта, довежда SS и германската полиция по местата, където става възможно да се избият евреите.

Което ни води до третата точка: методите. На германците става ясно през 1941, че нещо като Холокоста може да бъде извършено, поради кланетата по места като Каменец-Подилски или още по-злощастно известния Бабий Яр в покрайнините на Киев. Именно там за пръв път – не само в историята на войната, но за пръв път и в историята на човечеството – десетки хиляди хора са избити с куршуми в продължително, голямомащабно клане. Именно събития като тези, именно на територията на Украйна, правят ясно, че нещо такова като Холокоста може действително да се случи.

Какво означава това? То означава, че всеки германец, който взема на сериозно идеята за отговорността за Холокоста, трябва да вземе на сериозно също и историята на германската окупация на Украйна.

Или, за да го формулираме другояче, сериозното разбиране на историята на германската окупация на Украйна е един от начините да се вземе на сериозно историята на Холокоста.

Как да оценяваме въпроса за германската отговорност? Какво да кажем за самите украинци? Не би ли трябвало самите украинци да провеждат дискусии за онова, което се е случило в окупирана Украйна по време на Втората световна война? Не е ли украинският национализъм тема, която също би трябвало да се дискутира?

Разбира се, че е. Изградил съм цялата си кариера върху [изучаването на] украинския национализъм. Това е и причината, поради която мога да бъда представян като професор от Йейлския униврситет – защото съм писал за украинския национализъм, за украинските националисти и етническите прочиствания на поляци през 1943. Защото публикувах първата статия на западен език за ролята на украинската полиция при Холокоста и как това е довело до етническото прочистване на поляци през 1943.

Украинският национализъм е реална историческа тенденция и той трябва да се изследва разумно, както някои членове на аудиторията тук са правили по-добре и по-наскоро от мен. Но ако ще говорим не в Киев, а в Берлин, ако ще говорим за германска историческа отговорност, то трябва да разбираме, че украинският национализъм е следствие от германската война в Източна Европа.

Украинският национализъм е сравнително дребна сила в междувоенна Полша. Той е заплащан от немското контраразузнаване. Украинските националисти, лежащи в полски затвори, са освободени именно защото Германия нахлува в Полша през 1939. Когато Германия и Съветският съюз нападат заедно Полша и разрушават полската държава, това разрушава и легалните политически партии, включително и легалните украински политически партии, които до този момент са много по-важни от украинските националисти.

И така, както казвам, ако се намираме в Киев, то трябва да дискутираме ролята на украинските националисти при Холокоста и колаборацията. Когато през септември бях в Киев за честването на 75-та годишнина от Бабий Яр, това беше именно забележката, която направих.

Но ако сме в Германия, то е много важно украинският национализъм да се разглежда като част от германската отговорност. Това не е нещо, което може да блокира германската отговорност. Украинският национализъм е част от германската окупационна политика, а когато окупирате някоя страна, вие трябва да поемете отговорност за тактиките и политиките на окупация, които избирате. И така украинският национализъм не трябва да се превръща в повод за германците да не мислят за собствената си отговорност. Всъщност той е още една причина да се мисли за германската отговорност.

Но може би вече говорих достатъчно по тази тема. Много важно е да разбираме, че когато говорим за Украйна, ние говорим не само за националисти. Те са сравнително малка част от украинската история, а също и от украинското настояще.

Когато мислим за германската окупация на Украйна, трябва да си припомняме някои много прости и банални неща, които често убягват на вниманието ни. Като например, че няма някаква особена връзка между националност и колаборация. Колаборирали са руснаци, кримски татари, беларуси. Всички са колаборирали; няма, доколкото сме в състояние да кажем, някакво особено съотношение между етничност и колаборация, с частичното изключение на Volkesdeutsche, етническите германци, разбира се.

И още нещо, което трябва да си припомняме: мнозинството, може би огромното мнозинство от хора, които са колаборирали с германската окупация, не са били мотивирани политически. Те колаборират с окупация, която просто е там, и с една окупация, която е германска историческа отговорност. Нещо, което никога не се казва, защото е неудобно буквално за всички, е че с германците са колаборирали повече украински комунисти, отколкото украински националисти. Това изглежда безсмислено за нас, така че никой не го казва, но то е именно така. На германската окупация са сътрудничили далеч повече членове на комунистическата партия, отколкото украински националисти.

И, когато става въпрос за това, много голяма част от хората, които са сътрудничили на германската окупация, преди това са сътрудничили на съветските политики от 1930-те. Тези неща, които са много базисни и напълно очевидни, ако размислите за тях, са типични за украинската история. Те са типични за факта, че Украйна е управлявана първо като част от Съветския съюз, а след това под невероятно кървава и разрушителна германска окупация. Когато мислим за начина, по който окупацията приключва, ние често пропускаме някои основни пунктове, като например тези:

Несравнимо много повече украинци са умрели в битка срещу Вермахта, отколкото в битка на негова страна – което е нещо, което не може да се каже за всяка страна, която е била считана за [окупиран] съюзник.

Това не е нещо, което може да се каже например за Франция, което е и причината, поради която не може да има официална френска история на Втората световна война и такава няма да има дори и при Макрон. Има някои неща, които Макрон не може да направи и едно от тях ще бъде това: при него няма да се напише официална история на Втората световна война във Франция, защото повече френски войници се бият на страната на Оста, отколкото на страната на Съюзниците.

Сега, повече украинци се бият и загиват на страната на Съюзниците, отколкото го правят французи, британци или американци. Повече украинци се бият и загиват на страната на Съюзниците, отколкото всички французи, британци и американци, взети заедно. Защо не виждаме това? Защото забравяме, че украинците са се били в Червената армия. Ние бъркаме Червената армия с Руската армия, което тя най-определено не е била.

Червената армия е армията на Съветския съюз, в която украинците, поради географията на войната, са съществено свръх-представени.

Така че, когато мислим за това как окупацията е приключила, то трябва също да помним къде украинците се намират през по-голямата част от времето – че украинците страдат под германската окупация, където 3,5 милиона души, най-вече жени и деца, са убити, и отново, приблизително 3 милиона украинци загиват в Червената армия, борейки се срещу Вермахта.

Къде всичко това оставя Германия и защо то е по-сложно, отколкото може би инак изглежда? Като историк аз знам, че историята на Украйна е непозната и може да изглежда сложна, но това не е единственият проблем.

Част от проблема, както намекнах когато споменах моята собствена страна в началото, е свързана с определени мисловни навици, свързани с неща като колонизация, агресивни войни и опити за поробване на някой друг народ.

Опитът за поробване на друг народ не може да бъде невинен, дори и за идещите поколения. Опитът за поробване на друг народ, един съседен народ, ще остави наследството си, ако не бъде директно конфронтиран. И, което прави нещата още по-трудни, днес ние не се намираме в онази европейска обстановка, при която тези дискусии могат да се водят безпристрастно. Ние се намираме в един много специфичен момент, в който германските опити за дискутиране на германската отговорност винаги са едновременно с това и част от дискусия за отговорността, започната някъде другаде.

Така че, когато попитаме: защо тези базисни пунктове не са запомнени? Защо не винаги се помни, че Украйна е била центърът на [прилагане на] хитлеровата идеология, на германското планиране на войната, че украинците са планираните роби на Германия? Защо не винаги се помни, че украинците са разбирани расово от германската идеология? Че ако искаме да разберем Холокоста, то трябва да започнем с Украйна? Защо не винаги се помни, че около 6,5 милиона жители на съветска Украйна загиват в резултат на германската окупация? – то за това има множество причини, но сред тях са и умствените изкушения, останали в резултат на колонизацията – тенденцията да се пропуска един народ, който не е бил разглеждан като народ.

Цялото това говорене за Украйна като пропаднала държава, за украинците не като реална нация или украинците разделени от култура – на немски език – не е нещо невинно. Това е наследство на един опит да се колонизира народ, разглеждан не като народ.

Съжденията по повод Украйна, където тя се подлага на други стандарти – не че страната е някакво красиво, чудесно във всяко отношение място; такова тя не е – но използването на език, според който няма такова нещо като украинска нация или дори украинска държава, ако всички тези неща бъдат казвани без директна конфронтация с германския опит за поробване на украинците, то тези думи не могат да бъдат невинни, тези думи трябва да бъдат премислени исторически в Германия.

А в тази връзка има и още един проблем, който ще спомена на последно място. Изкушението за германците да бягат от отговорност, което винаги е много голямо, се насърчава именно от руската външна политика. Руската външна политика в момента се състои в разделяне историята на Съветския съюз на две части. Едната от тях е добрата, която е руската част, а другата, лошата, е украинската.

Мога да обобщя това за вас по-бързо, отколкото го правят официалните декларации на руската външна политика: освобождение – руско; колаборация – украинска.

Това е линията, която те следват много последователно – и, в тази страна [Германия], с голям успех.

Тъй като руската външна политика разглежда германското чувство за отговорност като ресурс, който трябва да бъде манипулиран – и голямото изкушение тук е, че Германия, която е направила толкова много и която в толкова много отношения е образец за преработването на миналото, ще се провали при тази централно важна тема, Украйна, отчасти и поради изкушението, което предлага Русия.

Толкова лесно е да се обърка Съветския съюз с Русия. Това се случва през цялото време. Руските дипломати го правят, но никой германец не би трябвало да го върши. Никой германец не трябва да обърква Съветския съюз с Русия, това просто не трябва никога да се случва.

Начинът, по който Русия третира своите политики на паметта е да изнася безотговорност. Той се състои в изкушаване на други страни към същото отношение към Украйна, каквото има самата тя. И това е особено очевидно в нейната концепция за украинските националисти – което отново е реален исторически феномен, но той е в огромна, огромна степен раздут в разговора между руснаци и германци.

Украинският национализъм е една от причините, дадени [от Сталин] за големия глад [Холодомор] от 1932 и 1933. Украинският национализъм е една от причините, дадени за Терора от 1937 и 1938. Украинският национализъм е една от причините, дадени за масовите депортации на граждани на съветска Украйна след Втората световна война; накрая, украинският национализъм е една от причините, дадени за руската инвазия в Украйна от 2014.

Във всичко това има обща генеалогия и изкушение именно за германците, тъй като, ако тази [последна] война е била причинена от национализъм, то защо германците би трябвало да ѝ се противопоставят?

Ако украинското правителство е националистическо, то защо Германия би трябвало да върши каквото и да е, за да възпира Русия?

Опасността тук е, че вие сключвате един вид Молотов-Рибентроп пакт на мисленето, при който германците се съгласяват с руснаците, че за злините, придошли от Берлин и Москва в Украйна, трябва да бъдат обвинявани украинците. Това е толкова лесно, толкова удобно, толкова изкусително, да се каже: „Не сме ли се извинявали вече достатъчно много, ние германците? Не сме ли ние образец за всички останали?“

Това е много изкусителен капан, но като американец аз мога само да ви споделя този опит: ако напишете погрешно историята на колонизацията и робството, то тя ще се върне обратно. А вашата история с Украйна е именно история на колонизация и робство. Ако остатъците от германски национализъм, които все още са у вас, отляво и отдясно, се пресрещнат с доминацията на официалния руски национализъм, ако вие намерите обща почва тук – общата почва бидейки „всичко това е вина на самата Украйна; защо трябва да се извиняваме, защо трябва да си припомняме?“ – то това е заплаха директно за Германия като демокрация.

Разбира се, задача на самите украинци е да поемат отговорност за украинската колаборация или за украинското участие в германската окупация. Същото важи и за изясняването на украинската роля в сталинските политики на терор, вместо да се твърди, че това са били просто руски политики, тъй като те не са такива: те са съветски политики, при които украинците също са играели роля. Това е историческа работа, която украинците трябва да извършат.

Когато бях в Украйна през септември, говорейки за Бабий Яр, когато стоях поред милиони украински телевизионни зрители, опитвайки се да говоря за тези неща на украински език, аргументът, който се опитвах да изтъкна, беше: вие си припомняте Бабий Яр не заради евреите. Припомняте си го заради самите себе си. Припомняте си Холокоста в Украйна, защото това е част от процеса на изграждане на отговорно гражданско общество и, да се надяваме, в бъдеще, на функционираща демокрация в Украйна. Това важи за тях, но то важи също и за мен, за вас, за всички нас.

Смисълът на припомнянето на германската отговорност за 6,5 милиона смърти, причинени от германската война срещу Съветския съюз в Украйна, не е в това да се помага на Украйна. Украинците осъзнават тези престъпления. Украинците живеят – децата, внуците и правнуците на онова поколение – те вече живеят с наследството на тези престъпления.

Смисълът тук е да се помогне не на Украйна, смисълът е да се помогне на Германия.

Германия като демокрация, особено в този исторически момент, когото сме изправени пред Брекзит, когато сме изправени на избори след избори с популисти, когато сме изправени пред едни западащи е все по-малко демократични Съединени американски щати – именно в този момент Германия не може да си позволи да запомни основни въпроси от историята си погрешно.

Именно в този момент германското чувство за отговорност трябва да бъде допълнено.

Може би досега правилното схващане на германската история е било въпрос, засягащ само германците. Може би по времето на Historikerstreit[158] от 1980-те историята на Холокоста е била въпрос, засягаш само германците.

Това трябва да бъде извършено от германци, но следствията от него са международни.

Погрешното запомняне на историята на Украйна през 2013 и 2014 има европейски последствия. Погрешното запомняне на историята на Украйна сега, когато Германия е водещата демокрация на Запада, ще има международни последствия.

Текстът е запис на речта, държана от историка Тимъти Снайдър от Йейлския университет, по време на конференция за историческата отговорност на Германия към Украйна, проведена в германския Бундестаг на 20 2017. Събитието е организирано от парламентарната фракция на германската зелена партия.

Тимъти Снайдър е американски историк и професор в университета Йейл. Основни теми в работата и изследванията му са историята на източна Европа и Холокоста.

Коментари (4)

- 12-09-2017|Гост

www.downloadvideoyoutube.net/video/wDjHw_uXeKU

- 27-09-2017|Огнян Паскалев

Всъщност и двете части на Моята борба са издадени на немски приживе на Хитлер- през 1925г. (първата) и 1926г. (втората).

Що се отнася до Украйна, тя изобщо не е спомената „както в „Mein Kampf“, така и във втората книга“. За справка: книгата на немски (ia801604.us.archive.org/9/items/B-001-002-439/ger.pdf) и на английски (ia800603.us.archive.org/31/items/MeinKam…20Adolf%20Hitler.pdf).

Някак си не издържа Украйна да се разглежда отделно от Съветския съюз. Както и твърдението, че цел на войната била Украйна, което да се доказва с думи на Юрген Щрооп. Странно защо Хитлер насочва армиите си още по на югоизток- към Кубан и Азербайджан, защо обсажда Ленинград, защо окупира Белорусия…

Нелепо е изречението „Несравнимо много повече украинци са умрели в битка срещу Вермахта, отколкото в битка на негова страна – което е нещо, което не може да се каже за всяка страна, която е била считана за [окупиран] съюзник.“ Украинците не са били съюзници на Хитлер, такива са били украинските националисти.

Най-странното е, че речта е изнесена в германския Бундестаг, пред публика, която навярно е много по-наясно с историческата материя относно Втората световна война.

- 27-09-2017|Златко

Ok, нека да разгледаме горните твърдения едно по едно.

Значи, първо, втората част на „Mein Kampf“ действително не е издавана през живота на Хитлер. Цитирам тук немската Уикипедия:

Nur zwei Exemplare des ursprünglich rund 200 Seiten umfassenden Manuskripts wurden angefertigt. Das Zweite Buch wurde 1928 nicht veröffentlicht, weil der Verkauf von Mein Kampf schleppend verlief und der Verlag, Franz Eher Nachf., Hitler wissen ließ, dass eine weitere Buchveröffentlichung zu diesem Zeitpunkt den Verkauf eher noch behindern würde.[1] Als der Verkauf von Mein Kampf infolge der Reichstagswahl 1930 wieder anstieg, befand Hitler, dass das Zweite Buch zu viele seiner außenpolitischen Absichten verrate. Auf Hitlers Befehl streng geheim gehalten, wurde das Manuskript ab 1935 in einem Luftschutzbunker aufbewahrt, wo es bis zu seiner Entdeckung 1945 durch einen amerikanischen Offizier verblieb.

de.m.wikipedia.org/wiki/Hitlers_Zweites_Buch#Geschichte

Превеждам само края му: „Когато продажбите на „Моята борба“, в резултат от изборите за Райхстаг от 1930, започват отново да се покачват, Хитлер започва да счита, че Втората книга издава прекалено много от външнополитическите му намерения. По заповед на Хитлер държан в строга тайна, от 1935 нататък ръкописът е съхраняван в противовъздушен бункер, където остава чак до откриването му през 1945 от един американски офицер“.

Второ, Да вярно е, че Украйна не се споменава в „Моята борба“. Едва ли има нужда да уточняваме, че конкретните планове за воденето на Втората световна война едва ли са съществували в главата на Хитлер през 1923 година, когато е писана книгата. Но един подобен аргумент ми се струва прекалено буквалистки, в смисъл, че неспоменаването на самата Украйна не означава, че тя не е една от основните завоевателни цели на Хитлер (ако и по онова време може би не толкова съзнателно разделяна от съветска Русия, колкото го прави днес Снайдър). Онова, което „Моята борба“ цели да докаже преди всичко е, че пространството на тогавашна Германия е прекалено малко за такъв велик народ и че германците могат да оцелеят единствено ако разширяват своето „жизнено пространство“ (прословутият Lebensraum) за сметка на други народи и най-вече ония, които Хитлер счита за малоценни – на първо място евреите и славяните. Снайдър заостря силно полемически тезата си, като рязко разграничава заплахите, надвиснали в резултат на тази идеология специално над Русия и Украйна, но според мен обосновава достатъчно ясно позициите си по-нататък в текста. Изобщо, всеки буквалистки прочит на даден текст говори доста по-добре за автора на коментара, отколкото за самия текст.

Трето, твърдението „някак не издържа Украйна да се разглежда отделно от Съветския съюз“ ми звучи малко като „някак не издържа Македония да се разглежда отделно от България“. Има исторически периоди, в които дадени човешки групи вървят паралелно и са склонни да разглеждат себе си като част от едно по-голямо цяло, има и такива, при които те се разделят и започват да гледат на себе си като на отделни нации. В съответствие с това се променят и начините, по които те интерпретират историите си. Всяка историография е въпрос на обществена интерпретация и консенсус, в „историята“ твърди факти няма, напук на всичко, което са ни учили в училище. Украйна и Русия може и да са изглеждали неразделни в рамките на Съветския съюз (при което едва ли може да се отрече, че украинците са били унищожавани масово в резултат именно на съветски политики, най-вече от етнически руснаци, провеждащи политиките на Сталин), но днес вече това е историческо минало и двата народа поемат доста различни пътища. Факт, поне в настоящия исторически момент.

Четвърто, струва ми се трудно оспоримо, че плановете на Хитлер са включвали изграждането на колониална империя, чийто център е трябвало да бъде индустриален, но периферията – аграрна. А тъй като Украйна е най-голямата аграрна площ в рамките на Съветския съюз, то твърденията на Снайдър, че една от основните цели на войната срещу Съветския съюз е завоюването на Украйна (както и това, че не е имало планове за непосредствено завоюване на земите в не-европейската част на страната, тоест отвъд Урал), придобиват определена логическа последователност, така че за мен не е чак толкова трудно да ги приема.

Пето, украинските националисти СА официалните носители на властта в окупирана Украйна (в рамките на Райха, също както и колаборационисткия режим във Франция, примерно), така че твърдението „Украинците не са били съюзници на Хитлер, такива са били украинските националисти“ придобива определена алогичност.

Накрая, заключителната фраза: „Най-странното е, че речта е изнесена в германския Бундестаг, пред публика, която навярно е много по-наясно с историческата материя относно Втората световна война“, или, в прав текст: „Тоя май хабер си няма за какво говори. Айде, пред нас все още бива, но на германците да ги разправя тия неща“ предпоставя една оценка за (не)компетентността на Снайдър, която според мен изисква подходящ отговор.

Та така, ето моят отговор:

За добро или зло, само единият от участниците в този разговор – авторът на статията – е професор по история в Йейлския университет и опитите за оспорване на компетентността му доста бързо зазвучават като добре познатото национално мото „Ти ли ще ме учиш бе?“, което, надявам се, няма нужда да преповтаряме на българска публика. Нищо против различни мнения, ВСИЧКО против мнения, които звучат, хм, прекалено добре познато…

- 01-10-2017|Румяна Станкова

На проведената 20 юни 2017 г. конференция „Историческата отговорност на Германия за Украйна“, организирана от парламентарната фракция на германската Зелена партия в Германския Бундестаг, Тимъти Снайдър произнася реч именно на тази тема, не под по-общото заглавие „Германия и уроците по историческа отговорност“.

Според съдържанието на речта и видеото с дискусиите, горното заглавие би следвало във всички случаи да включва Украйна, например:

„Историческата отговорност на Германия за Украйна“ или

„Германците трябва да помнят истината за Украйна – заради самите тях“ (заглавна извадка от речта на Тимъти Снайдър).

euromaidanpress.com/2017/06/23/nazi-drea…lonialism/#arvlbdata

Не подлагам под съмнение професионалната компетентност на автора и поставянето на въпроса за историческата отговорност на Германия към Украйна от дистанцията на времето, обаче считам за неубедителен примера с думите на Юрген Щрооп, че Украйна е причината за Втората световна война. Това основно твърдение Снайдър би трябвало убедително да докаже чрез посочване на конкретни сведения, например в Generalplan Ost, съответен раздел „Mein Kampf“(втората част), в Plan Barbarossa или в автентични документи за хода на войната. Защото в Generalplan Ost и План „Барбароса“ не се планира Украйна като основна цел на нацистите и причина за Втората световна война.

Наименованията Съветска Русия и Съветска Украйна започват със заглавни букви (Soviet Russia, Soviet Ukraine и в английския оригинал на речта на Снайдър) като синоними на Съветски съюз и на Украинска ССР – не съветска Русия и съветска Украйна (както е в представения превод). Наименованията на държави и републики в техния състав и преди и сега започват със заглавна буква, а не с прилагателно (определение), то НЕ означава държавна териториална политическа единица, каквито СА БИЛИ Съветска Русия и Съветска Украйна.

Неточност в представения превод:

Оригинален английски текст:

Series of elections between populists and others is being carried out across Europe.

Неточен превод: Поредица от избори се печелят от популисти из цяла Европа.

Точен превод: Поредица от избори между популисти и други се провеждат из цяла Европа. (за участието на популисти в изборите)

Правописна грешка в превода:

…големия глад [Холодомор] от 1932 и 1933

правилно [Голодомор], на български Гладомор (в Уикипедия има статии на български, немски и руски).

bg.wikipedia.org/wiki/%D0%93%D0%BB%D0%B0…BE%D0%BC%D0%BE%D1%80

След като няма официална френска история на Втората световна война, как френската образователна система във Франция представя Втората световна война в училищата, университетите и пред френската общественост?

Във Wikipedia няма статия за Втората световна война на френски език – има на български, немски, английски, руски и други езици. bg.wikipedia.org/wiki/%D0%92%D1%82%D0%BE…BE%D0%B9%D0%BD%D0%B0

Езикът е перманентна революция

Автор(и): Умберто Еко

Да се представя Умберто Еко е, разбира се, напълно ненужно. Философ, романист, есеист, ироничен коментатор на модерността – големият интелектуалец обединяваше всички тези роли в амплоато си на един от водещите публични интелектуалци на света чак до смъртта си, през 2013 г. В настоящото интервю, дадено за германското списание Philosophie, той за пореден път показва, че мисленето може да бъде и (сладо)страстно занимание.

Романист, историк-медиевист, критик на масовата култура, семиотик, колумнист… Вие сте многостранен интелектуалец. Но в началото все пак е била философията. Това ли беше първото ви призвание?

На човек все му се ще да върши много неща през живота си. На тригодишна възраст исках да стана машинист. Призванието ми възникна в гимназията, където имах прекрасен учител. Имах и двама по-възрастни приятели, които следваха философия. Те се опитваха да ми покажат колко съм глупав и това пробуди гордостта ми! Въпреки това трябваше да се боря, за да мога да следвам философия. Баща ми идва от семейство с 13 деца и искаше да стана адвокат. За него следването на философия означаваше безхлебен занаят. Във въображението си вече ме виждаше как в 5 часа сутринта вземам влака, за да преподавам в някое далечно пиемонтско селце. Но в края на краищата все пак успях да го опровергая..

Кои философи бяха важни за вас?

Светият Тома [от Аквино], като модел за аргументация. От неговите тези може би не е останало нищо, но начинът, по който той придава система на мислите си, е фантастичен. В университета ме оформиха две книги: „Опит върху човешкия разум“ на [Джон] Лок и „Етика“ на Спиноза.

Две противоположни направления на модерния разум, емпиризъм и рационализъм…

Никога ли не ви се е случвало да се влюбите в две напълно различни жени? Не може ли човек да се наслаждава на майсторството на някой боксьор, но заедно с това и на някоя танцьорка?

Не се притеснявате да навлизате и в извънфилософски области: спорт, комикси, телевизията…

Декарт е бил математик, Паскал – физик, Лайбниц – библиотекар. Преди изобретяването на университетите философите са били хора, на които се е налагало да упражняват някаква друга професия, вместо да преподават история на философията. Аз се опитах да запазя нещичко от тази традиция.

Специалист сте по семиотика – тоест теория на знаците. Как бихте дефинирали един знак?

За това е достатъчен Августин [Блажени]. Знак е онова, което поставя в главите на други хора нещо, което преди това се е намирало в моята глава. Тази великолепна дефиниция не се нуждае от реалността, тя е вярна дори и ако светът не би съществувал.

И в какво се състои особената важност на семиотиката за днешното мислене?

Тя е модерната форма на философията. Семиотиката е най-добрият начин за справяне с един поврат, който се намира в центъра на философията на 20 век и обикновено се нарича „лингвистичен [поврат]“. За да го обясня с прости думи: как да причисля значението „стъкло“ към думата „стъкло“? Аналитичните философи, които властват в англоезичния свят, се опитват да отговорят на този въпрос чрез прочистване на езика: той трябва да обхваща само понятия, които съответстват точно на външните предмети или състояния, които обозначават. Сякаш думите са етикети. Семиотиката подхожда другояче към този проблем. Тя се интересува по-малко от отношението към външния свят, отколкото от процеса, който води до значението; говорейки семиотично, от процеса на обозначаване. Да вземем за пример [нещото, наречено] еднорог. Един аналитичен философ не би имал никакъв интерес да размишлява върху еднорозите: те не съществуват. За семиотика, напротив, еднорозите имат фундаментално значение, защото принадлежат към оформлението на умствения ни свят. Фактът, че съм в състояние да мисля за еднорози, също като факта, че мога да мисля за Бог или за Хари Потър, е принципен аспект на духовния ни живот, култура, морал и етика, който не бива да бъде елиминиран.

Дали тогава наистина сме пленници на езика, без да сме в състояние някога да постигнем директен достъп до действителността, както смяташе Ролан Барт, до чието мислене сте близък?

Ценях високо Барт като приятел и автор. Но в речта си в Колеж дьо Франс, където твърди, че езикът е нещо фашистко, той извърши голяма глупост. Освен в случаите, когато действително става дума за фашистки режими, при които е много лесно да се правят революции или да се отива в съпротивата. Езикът не е клетка, а перманентна революция.

Революциите ви интересуват и в изкуството. В книгата си „Отвореното произведение на изкуството“ вие противопоставяте класически произведения на изкуството – тоест такива, които са обединявани от представата за съвършенство и придържане към определени правила – на модерни произведения, като онези на Малармé, Джойс или Кафка, които са определени от стремеж към многосмисловост и са отворени за безброй много интерпретации, но все пак не могат да бъдат интерпретирани по какъвто и да е начин.

В никакъв случай не преразглеждам позицията си. Ако има многообразни интерпретации, то това е само защото има и [многообразни] факти, събития или произведения. Фактическото винаги е онова, което наричам „твърдото подножие на битието“. Това не е метафизическа, а научно-теоретична теза. Това е отколешният принцип на фалсифицируемостта [опровержимостта] в смисъла на Карл Попър. Тезите, за които се твърди, че са смислени, трябва да бъдат опровержими в опита. Може и да се вярва, че животът ни е просто верига от интерпретации, но понякога се срещаме и с интерпретации, които не функционират. В тази връзка мога да ви разкажа един анекдот. Дерида, водачът на деконструктивистите, ми предлага да ме закара до хотела след вечеря с приятели в Париж. Аз го моля да ме остави на Карфур дьо ла кроа руж. И той ме оставя на Карфур дьо ла кроа руж. А това означава, че все пак има „трансцендентален сигнификант“ и че самият той го признава.[159] Дерида никога не е отричал, че съществуват „перила“ [рамки] за разнообразието на интерпретациите. Всъщност американските му последователи са онези, които превърнаха мисленето му в мит и се кълнат в неопределимостта на значението.

В „Търсенето на съвършения език“ защитавате многоезичността, представена в притчата за Вавилонската кула, против мита за някакъв първичен език на човечеството. Можете ли да ни обясните това малко по-подробно?

Езикът е човешко постижение, акт на адаптация към дадена ситуация. Оттук и хипотезата на Епикур, че той е възникнал на много места и все още се намира в различни ситуации, поради което има и различни езици. Това е най-доброто антропологическо решение на проблема за възникването на езика. Според Чомски съществуват мозъчни структури, които са еднакви при всички езици. Интуитивно бих се съгласил с това, инак не би могло да се обясни как детето започва да учи даден език още от момента на раждането си. Единствената грешка на Чомски е, че той обобщава това, изхождайки от един определен език, неговия собствен. Той например се придържа към гледището, че понятието за рисуване винаги е свързано с понятието за дадено рисуване отвън. „I paint my house“ означава, че боядисвам къщата си отвън. Това може и да важи за Америка, където повечето хора живеят в къщи, но не и в Европа. Там човек боядисва жилището си:

отвътре…

Тоест не съществуват универсалии, които биха били общи за всички езици?

Правили са се опити за откриването им. В много езици, за да се образува множествено число, се прикача „с“ [към края на думата]. Но това не е така на италиански. Едно съществително, което в единствено число завършва на „о“, получава вместо това „и“ в множествено число. Между другото, в тази връзка имах странно преживяване със сина си. Когато беше малък и искаше бонбони, ние винаги му казвахме: „Solamente uno“ (само един). Но тъй като искаше много, той отговаряше „Дайте ми unos“. Прикачаше „с“, за да направи множествено число. Откъде си го е измислил, все още ми е загадка… Всеки език дава на света една допълнителна форма, но има и някои гранули на вселената, които се откриват навсякъде. Според професора-лингвист Жак Лерò съществуват неутрални [езикови] феномени като „вали“ или „боли“ – както в руския, така и в английския. А освен това съществуват и екзистенциалните универсалии: ям, спя, обличам се, падам, горе, долу. Определени култури помещават вечния живот горе, други долу, но „горе“ и „долу“ си остават едно и също. Към това се пригажда всеки език. Това отново е нещото, което наричам „твърдото подножие на битието“. Има една красива картина от Джон Уилкинс, изобретател на изкуствен език от 17 век. Тя представлява кръг, в него човек, а наоколо са изписани около 40 понятия: „горе“, долу“, вън“, „вътре“… Дори и ако не говорите английски, вие разбирате какво представляват съответствията на тези понятия: това са 40-те позиции на човешкото тяло във вселената. Те конституират универсалния език на тялото.

„Цялата етика би могла да бъде написана отново, изхождайки от респекта към човешкото тяло“, гласи една от тезите ви…

В кореспонденцията с кардинал Мартини (1927-2012) той ме запита дали би било възможно да се обоснове етиката без Бог. Отговорих му, че е възможно, като се основе етиката на тялото. Тялото има потребността да стои изправено, да спи, да яде, да пие и така нататък. До степента, до която се уважават тези потребности, са налице и етически условия. Когато човек бъде окачен с главата надолу или е принуден да лежи на пода, без да му се позволява да се изправи; когато се отреже нечий език и [по този начин] не му се позволява да говори – тогава имаме ситуация, която не е етична. Основополагащата етика се базира следователно върху потребностите на тялото. Ако следвате тази логика, вие сте перфектен християнин.

Посочвали сте парадокса, че красотата изчезва от областта на изкуството точно във времето, когато се превръща в обсебеност на ежедневието…

Модерността започва първоначално с това, че се приравняват красотата и изкуството. За гърците красотата е слънцето, светът; изкуството е да се правят неща. Гърците не правят разлика между онова, което ние наричаме изящни изкуства и занаятчийството, но в модерната култура ние сме приравнили изкуството с красотата. А след това в хода на различни авангардистки направления можем да наблюдаваме разделяне на двете. По-рано е било възможно човек да се влюби в жена, нарисувана от Енгр, защото тя е красива. Напротив, в жена, нарисувана от Пикасо, не се влюбва никой. След това разделение изкуството е тръгнало по свой собствен път, а възприятието за красота се е превърнало в свободен газ, който е убягнал на философите и е иззет от масовите медии. Въпреки това трябва постоянно да се мисли за красотата, също и независимо от изкуството. Защото на въпроса „Що е красота“, могат да се дадат универсални отговори. Мисля, че най-добрият отговор е даден от Кант с неговата идея за липса на материален интерес към нещо, което се наблюдава с благоразположение. Красотата на Никол Кидман например няма нищо общо с естетиката, защото я желаем по начин, по който не желаем Мона Лиза. Красотата се състои в това да се изпитва благоразположение при разглеждането или слушането на нещо, без човек да изпитва желание да го притежава.

В днешната култура, както изглежда, представата за Апокалипсиса става все по-мощна – не е ли това признак за завръщане на Средновековието?

Средновековието никога не е имало подобна представа за историята. Апокалипсисът не е бил краят на света, а само момент от трагедията, Армагедонът преди Второто пришествие и Рая. И тъй като днес ние трябва да се откажем от подкрепата на идеята за Спасението, то имаме основателни поводи да бъдем по-скептични от хората през Средновековието. Но онова, което днес ни държи в напрежение, е не толкова представата за някаква катастрофа, колкото едно все по-силно съмнение в смисъла на историята. Историята е изгубила равновесие. Ние непрекъснато се олюляваме между множество напред- и назад-стъпки. В края на 19 век Маркони изобретява безжичната телеграфия. Но когато за пръв път се появи интернетският кабел, това е завръщане към свързаната с жици телеграфия. А при Wi-Fi и мобилната телефония човек в края на краищата се движи вътре в една детериториализирана мрежа. Телевизията замести радиото, но тогава пък идва Айподът и отново оповестява завръщането към радиото. Никога не знаем дали крачката, която правим, наистина е крачка напред или крачка назад.

Тоест вече мечтаем не за революция, а за перманентна дестабилизация…

Погледнете към Пиратската партия[160], към Анонимъс[161], Уикилийкс. Дори терористите днес вече не са революционери, а дестабилизатори.

Изключително успешните ви романи „Името на розата“ и „Махалото на Фуко“ се занимават с неща като херменевтика, бъдещето на книгата, вярата в истината и така нататък. По какъв начин се осъществява в тях връзката между понятийното мислене и фикцията?

Никога не съм искал да доказвам нещо в романите си, пиша ги от чисто удоволствие. Винаги съм вярвал, че това са две напълно различни неща; едното от тях е кошче за боклук на другото. Но тъй като не съм шизофреничен, понякога се случва от само себе си, че докато пиша някоя история, изразявам и идеите си. Като философ ми беше почти невъзможно да разказвам истории без те да се превърнат в притчи. Но това се случва без собственото ми участие, без да го забелязвам. Читателят, който е по-интелигентен от автора, осъществява връзките. Когато завърших „махалото на Фуко“ започнах да си мисля, пренасяйки се в ролята на читателя: в романа на този слабоумник има някои интересни философски мисли – по същия начин, по който ирационалното продължава да съществува в един свят, основаващ се на принципа на рационалността. За мен романите са поле за експерименти. Мога да си измисля някой герой, а след това ми идва идеята да напиша психологическа студия, но не изхождам от някоя психологическа студия, за да си измисля някой герой.

Често идвате в Лувъра, когато сте в Париж. Какво в това място ви интересува?

Произведенията! Но също и поведението на посетителите. Най-решаващият феномен е фотографията, която днес се поставя между окото и произведенията. Окото ни е изгубило функцията си на средство за възприемане на реалността. И не само в изкуството. Човек се уверява на някой екран в реалността на онова, което вижда. Ето затова и не фотографирам вече. Един ден се върнах от пътуване, по време на което бях направил множество снимки. Когато се върнах имах само цял куп лоши снимки и вече не знаех какво всъщност съм видял. Захвърлих апарата и реших никога повече да не правя снимки – това е единственият начин да видя нещата, а след това да си ги припомням. Ако искам да запазя материална следа, си купувам пощенска картичка. Сега, онова, което намирам малко обезпокоително в Лувъра са туристите, които искат да видят всичко. Аз съм на мнение, че в музей трябва да се ходи, за да се разгледа само едно произведение. Музеят трябва да се преструктурира на всеки шест месеца и да поставя в центъра едно-единствено произведение. Останалата му част трябва да служи единствено за подготовка и информация към окончателното разглеждане на този шедьовър. Това е трудно, но преди десет години то беше направено в Брюксел с тицановата Венера от Урбино, в Кралския музей на изящните изкуства.

Като европейски интелектуалец, който е взел присърце проекта за обединена Европа, как си обяснявате това, че в процеса на глобализация тя е заплашена от изоставане?

Европа е заплашена от многообразието на езиците. Но няма да има никаква полза от възприемането на само един език. Английският, който европейците говорят, не им помага да се разбират по-добре. Напротив, той създава ужасни недоразумения. Европа разполага с потенциала да бъде полиглотна както в езиково, така и в духовно отношение. Духовното многоезичие се състои в опита да се мисли като други култури. По този начин Европа може да допринесе за глобализацията.

Казвате, че една от главните функции на литературата е да ни накара да свикнем с мисълта за необратимостта. Но не важи ли това и за философията?

Вярвам, че философията е добрият начин човек да се изправи пред смъртта. Човек философства, защото би искал да се изправи пред смъртта.

Достатъчно ли сте се занимавали със смъртта?

Повече или по-малко. Имам определени хора-идеали. Например Алфред Жари: когато лежал на смъртно легло и го запитали дали има нужда от нещо, той отговорил: „клечка за зъби“. Носят му я и той умира. Така бих искал да умра. Хобс наредил да се напише на надгробния му камък: „Това е философският камък“. Аз разпоредих, че на надгробния ми паметник трябва да се изпише последното изречение от „Градът на слънцето“ на Кампанела (1602): „Почакай, почакай само още миг! Невъзможно, невъзможно!

Разговора водиха Шарлот Пино Мартин Легро.

Умберто Еко (род. 1932) е италиански медиевист, семиотик, философ, литературен критик и романист, най-добре познат с романа си „Името на розата (1980).

Човек в бялото поле

Автор(и): Захари Карабашлиев

В автобуса е топло и уютно. Навън прехвърчат снежинки. За да снимам в тази белота, трябва да отворя обектива на фотоапарата си доста повече от това, което показва светломерът. Старият Никонобаче е в чантата ми, а чантата – в багажното отделение. Искам да спя след цялото това безсъние от последните седмици. Забелязвам, че шнолата на жената пред мен не е достатъчно добре закрепена да издържи тежката ѝ черна коса. Дали е бързала тази сутрин? Опитвам да си спомня лицето ѝ – мисля, че я погледнах, когато се настанявах на мястото си. Погледнах ли я?

Отпускам седалката назад и опитвам да дремна. Отвреме-навреме обаче някъде иззвънява мобилен телефон и до мен достигат приглушени парчета разговори. Тези невинни афери с външния свят събуждат нещо като ревност у нас, които мълчим. Мелодийките на телефоните внасят дисхармония в общата ни участ на пътници.

Разтривам уморените си очи, после опирам чело на хладното стъкло, решавам точно сега да запомня нещо от този познат до безразличие път. Снощи е наваляло толкова, че да покрие само северната страна на едроразораните буци. От полето стърчат електрически стълбове и тук-таме – голи дървета с гнезда, като клишета от детски рисунки. Всичко е черно-бяло. В далечината ситната мъглица превръща дърветата в контури на дървета, а по- нататък – в призраци. По някое време автобусът минава през населено място с грозни къщи и приведени хора в ръце с найлонови торбички. Сега пътят се вие покрай река с нападали около нея дървета с изпочупени клони, окичени с боклуци. Тракторна гума е заседнала в плиткото корито до един мост. След острия завой, вдясно горе, се подава мътножълтеникаво кълбо – зимно слънце. Автобусът излиза на една по-права отсечка, поема дъх и усилва скоростта си.

И тогава го виждам.

В гръб. И се отдалечава. Облечен в неизменните избелели селски дрехи, на главата с таке, върти бавно педалите на голям и тромав велосипед. Отзад на багажника му, с тел навярно, е прикрепена зелена пластмасова щайга. Самотният колоездач с мъка, но решително, се придвижва в полето и става все по-малко видим.

Автобусът превключва на още по-бърза предавка и леко сменя курса си. Извръщам глава, за да запечатам колкото мога повече от този момент.

Закъде си тръгнал, човеко, в това бяло поле? Какво носиш в зелената си щайга?

Автобусът тръсва малко по-рязко. Пред мен шнолата на жената се закача на облегалката и тежката лъскава коса започва да се разсипва надолу.

На стъклото, там където е било залепено челото ми, е останал малък отпечатък.

Вдъхвам в него. Какво да нарисувам там?

Първоначална публикация в сборника „Кратка история на самолета“,

Изд. „Сиела“, София 2012

Захари Карабашлиев е български белетрист и драматург. Дебютният му роман „18% сиво“ (2008) има междувременно двадесет и четири издания и е класиран сред стоте най-любими книги на българите в кампанията „Голямото четене“. Захари Карабашлиев е автор на сборник разкази „Кратка история на самолета“ (2009), както и други книги. Понастоящем е главен редактор на издателство „Сиела“.

Коментари (2)

- 03-09-2017|Влюбена на средна възраст

Снежно-белият потенциал на идеята Ви е профукан. Получило се е едно късо дъра бъра – два чадъра. Така става, довери ли се човек на многознайни издателства. Очаквах да потъна в снежен сън, а не в автобусна полудрямка. Малко, но все пак жалко. /Впрочем, това е втори коментар по памет. Първият пропадна в някаква интернет-преспа./

- 03-09-2017|Евдокия

Много е хубаво, Заро. Една проникновена зимна импресия, която още веднъж повтаря, че краткостта е сестра на таланта. И веднага си спомням, че съм пътувала в „този“ автобус, а дестинацията е София-Лом, началото на януари (2010 година), беше същото такова тъжно-красиво-бедно-диво и необикновено очарователно. Плаче ти се, щастлив си и едновременно с това – отчаян от зимата, от януари, от годината и века, в който живееш, от най-българския месец, нали така го наричаше Радичков? А най-прелестният детайл в тази черно-бяла фотография е тежката черна коса, небрежно захваната с шнола… Мисля, че и нея разпознавам, а мисля, че и ти, изобщо, оказа се, приятелю, какво? Че животът прочита литературната творба и после…, ами после вземе, че се сбъдне. Съ-студентски поздрави!:)

Писането като терапия (Интервю с Данило Киш)

Автор(и): Данило Киш

Интервю с Данило Киш

Ако може да се вярва на авторитетните оценки, в нашата, иначе обемна издателска продукция, преобладават произведения с посредствена стойност. Особена рядкост са добрите романи. Какво си мислехте, когато захвърлихте „Пясъчен часовник“ в това море от посредственост?

По правило посредствеността в изкуството преобладава, а изключенията са редки и случайни. Както казва Шопенхауер, и посредствените произведения служат за нещо – благодарение на тях, можем да измерим стойността на онези произведения, които все пак са избегнали съдбата на посредствеността… Що се отнася до „Пясъчен часовник“, и тази книга е плод на труд и на чудо. Предадох я на издателя с дълбокото усещане за тревожност и със скромното желание да се намерят поне десетина читатели, които доброволно ще се хвърлят с главата надолу в нейните пропасти, по собствена воля ще попаднат в нейните капани и които доверчиво ще потеглят из лабиринтите ѝ без да държат нишката на Ариадна. Аз обещах на читателя, че ще го изведа от библейския мрак (в които дълбоко съм потънал в началото на книгата) до светлината на деня, но за тази цел потърсих неговото (на читателя) доверие.

Един от тези капани е и структурата на „Пясъчен часовник“. Той само привидно може да бъде четен по начина, по който Душан Матич[162] казва, че може да се чете модерната поезия – от началото към края, но и от края към началото, от средата към едната, но и към другата страна.

Това наистина е един от капаните на „Пясъчен часовник“. Всеки опит към тази книга да се подходи по какъвто и да е начин, да се влезе през която и да е друга врата, освен през вратата, която сам съм отворил (фасадна, но все пак тясна и тъмна врата), води до безпътица. Защото нещата, мислите и явленията, съдбите на хората и съдбите на предметите, се появяват в такава последователност, в такава перспектива, че взаимно се поясняват и взаимно се допълват.

Начинът, по който вие въз основа само на едно писмо от военните години, реконструирате цял един свят, „вчерашният свят“, напомня на методите, с които палеонтолозите чрез една единствена кост, пресъздават далечни геологични периоди. Каква е съдбата на това ключово и, съдейки по всичко, автентично писмо?

По времето, когато писах „Градина, пепел“, някъде между 1962 и 1965 г., с ужас установих, че от скромния ни семеен архив е изчезнало едно писмо, някога оцеляло от смутните военни години като единственото наследство от детството ми, писмо, което в рамките на своя семеен мит нарекох Голямото Завещание, с ясна алюзия към нещастния и прокълнат Вийон. И аз исках да използвам писмото като една от възможните глави в „Градина, пепел“, защото беше още свежо в паметта ми, но то беше изчезнало по време на многобройните ми премествания, беше се изгубило някъде и аз си мислех, че е завинаги. И когато, като по някакво чудо, то се появи на бял свят отново, аз започнах да го чета като единственото автентично свидетелство за света, за който пишех, свят, започнал да придобива патината на нереалното и ехото на митичното. И докато четях това писмо, датирано от 5 април 1942 г., автентичен документ, написан от ръката на онзи, който вече се бе превърнал в герой на моите книги, аз изведнъж се усетих пред него като пред отворена пирамида или като пред ръкопис, изваден от Мъртво море – трябваше всичко да дешифрирам и да го подкрепя не с лирически, а с интелектуални доказателства, да изследвам значението на всяка дума, на всяко явление, и да пресъздам за себе си флората и фауната на времето, за което се говори в него.

Излиза, че от многото сюжети е трябвало да изберете правилния. Трудно ли беше цял един цикъл романи или цял един роман-река да бъде сведен до размерите само на един, монолитно композиран роман?

Това беше процедура, подобна на онази, (ако ми разрешете такова сравнение), използвана от Ерих фон Деникен[163], а именно – тъй като не можех да открия научни (архивни) доказателства, аз си служех с изследователски подход, който прилича повече на екзактност, отколкото на лирически доказателства за една интелектуална операция. Това изследвание, този опит чрез лирически доказателства да се даде обем и усещане за прецизност, траеше дълго и се случваше мъчително – почти пет години. И изведнъж разбрах – ако дешифрирам всяка дума и всеки предмет, всяко същество и всяко нещо, появили се в това писмо, то моето изследване и доказване би надхвърлило всички предвидими граници. Затова бях принуден да сведа нещата до тяхната реална мяра – от две-три хиляди страници запазих по-малко от триста и то онези, които са поддадоха на милостта на оформянето.

В сравнение с предишните ви романи „Пясъчен часовник“ е много повече на границата между психологическото, философското и поетичното четиво. Вероятно поради тази причина и не е имунизиран срещу проникването в романа на изразни средства, терминология и истини от тези области?

Мисля, че в „Пясъчен часовник“ наистина могат да бъдат открити елементи от всички тези подходи, но често под формата на пародия. Тази пародийност, (която е само последица от безсилието научно да бъдат обособени някои проблеми, появяващи се в писмото като стимул) е именно онзи пласт от романа, който има поетична патина. Това пародийно или лирическо (което тук понякога е едно и също по своята природа), може да бъде открито в описанията на предметите, ястията, питиетата, дрехите, археологическите находки, философемите а ла Спиноза, религиозните размисли, лингвистичните изследвания и т.н. Всичко това в конкретния случай, бе продуктувано от необходимостта, а може би и от познанието.

Все пак, няма ли твърде много философия в „Пясъчен часовник“? И чрез този роман не показвате ли, че бъдещето на прозата (а не само на поезията, както обикновено се мисли) е във все по-голямо приближаване към философията? Или може би вие прекалено много знаете, за да сте единствено писател?

Според мен прозата винаги се приближава до философията, когато няма друг изход – романът сам по себе си е един вид простонародна и пародийна философия. Погледнете например „Дон Кихот“, погледнете „Гаргантюа“, вижте Достоевски, Толстой, Ман. Всъщност, мисля, че се е променило единствено отношението към пародийния елемент – тъй като писателят все по-малко вярва във философемите, той предлага като реални и единствени свои собствени философеми, в които също не вярва или поне ги подлага на съмнение. По този начин това става все повече и повече елемент на прозата, и в двете ѝ значения – като житейска проза и прозата като жанр.

Вие сте един от най-младите лауреати на НИН-овата награда[164], а освен това я получавате веднага след Църнянски[165]. Какво говори това за литературата на този език?

Разрешете ми вместо да дам директен отговор на този въпрос, да изкажа думи на съмнение, и моля да ми повярвате, че това съмнение е не само от метафизичен характер, но и е част от моя поглед към света на литературата, към света на писмената реч изобщо. И да поставя един въпрос, който измъчва всеки писател, въпрос, формулиран от Кърлежа[166] по следния начин: „Какво представлява една самотна книга в наше време, пък макар и тя наистина да заслужава да бъде публикувана?“ И ще отговоря заедно с него: „По-малко от една самотна капчица в джунглата на Амазония.“ Разбира се, една литературна награда, авторитетна като присъдената ми, може да предизвика около книгата и нейния автор известна шумотевица, която скоро утихва като всички шумотевици на света. И книгата заживява свой собствен живот, самотен и случаен, какъвто живеят всички книги, усамотението около нея (и създателя й) става още по-голямо, а тишината още по-ужасна. Защото, уверен съм, че галактиката на Гутенберг полека угасва, вече едва се вижда на звездното небе, а нейното значение още дори не е достигнало до нас. На днешния панаир от европейски литературни пазари, книгите все още най-лесно могат да бъдат забелязани тъкмо чрез наградите, така те биват отделени от безименната маса на огромната литературна продукция като често се забравя за съдбата на другите книги, хилядите други книги, също толкова добри (или също толкова лоши, все едно), колкото и наградените. И именно затова днес, особено у нас, поради това равнодушие и индиферентност, присъщо на механизмите на пазара, да се пишат книги е нещо достойно за уважение и учудване.

(1973)

„Писането като терапия“, интервю на Миливое Повлович,

сп. „НИН“, 4.ІІІ 1973

Превод от сръбски език: Соня Андонова

Пръстът на Сталин

Автор(и): Джейкъб Микановски

През 1948, по повод седемдесетия рожден ден на Сталин, комунистическата партия на Чехословакия решава да го почете, като му издигне паметник в Прага. Това трябва да бъде най-голямата от този род статуя в света. Провежда се конкурс, за да се определи кому ще се падне честта да го проектира. Поканени са да участват всички скулптори в Чехословакия. Повечето провалят шансовете си нарочно, като представят великия вожд в неподходящи пози – усмихнат или разперил ръце като Исус. Отакар Швец, който е учил изкуството на скулптурата при баща си – майстор-сладкар – се преосигурява, като се напива до смърт. За негов зъл късмет, той печели въпреки това.

В продължение на следващите четири години партийни големци посещават Швец ежеседмично, за да предлагат съветите си за [необходимата му] визия. В проекта на Швец Сталин стои начело на редица от хора, които символизират Народа. Зад него следват работник, агроном, жена-партизанка и руски войник. Всеки път когато идват големците, те се опитват да направят Сталин по-висок, а последователите му по-ниски. Започва изграждането, секат се гранитни блокове, но критиците продължават да идват. Съпругата на Швец не издържа напрежението и се самоубива.

Най-после паметникът е готов. В нощта преди откриването му Швец отива да види скулптурата. Шофьорът на таксито му казва, че иска да му покаже нещо. Жената-партизанка сочи към копчелъка на руския войник. „Който е измислил това нещо, със сигурност ще бъде разстрелян“. Скулпторът се самоубива същата нощ. Тялото му не е открито в продължение на петдесет дни.

Сталин умира. Хрушчов произнася тайната си реч. Изминават още седем години. В края на краищата Сталин трябва да бъде разрушен. Задачата е поверена на най-големия експерт по експлозиви в страната. Партийните водачи изискват от него статуята да бъде взривена по такъв начин, че честта на Съветския съюз да не бъде накърнена. Никакви експлозиви в главата на Сталин. Никакви изстрели към тялото му. Работата въпреки това се превръща в катастрофа.

„При изграждането ѝ бяха убити всичко на всичко седем души“, казва един от героите в разказа на Бохумил Храбал Измама на огледалата, наскоро преведен от Пол Уилсън и включен в сборника Господин Кафка и други приказки от времето на Култа. „Първият, който умря, беше скулпторът, който я проектира, а последният беше един работник, който дойде на работа в понеделник сутринта здравата поркан, стъпи накриво на една от дъските на шестия етаж, падна с главата надолу от скелето и си разби главата върху малкия пръст на генералисимуса“.

В същия разказ един майстор-каменоделец, по собствено описание „добър комунист“, наблюдава с угнетена душа разрушаването от върха на едно църковно скеле. За да направи място за експлозивите, той е трябвало да пробива дупки в очите и сърцето на Сталин. Когато го направил, „усещането беше сякаш пробива дупка в собственото си сърце, защото той, каменоделецът, обичаше генералисимуса, беше вложил надеждите си в него, беше живял живота си чрез него, а сега трябваше не само да участва в разрушаването на огромния му паметник, но и да слуша увещанията да изличи образа на генералисимуса от сърцето си – образ, който му беше толкова скъп, та му се струваше, че не би могъл да живее без него“.

Храбал е един от любимите ми писатели. В продължение на години съм раздавал екземпляри от великолепните му романи Обслужвал съм английския крал и Прекалено шумна самота на всеки, който би се съгласил да ги вземе. И все пак, когато прочетох този пасаж, се обезпокоих от мисълта, че подзаглавието на този нов сборник ще се окаже прекалено истинско, че това няма да бъде нищо повече от поредица младежки произведения от времето на култа. Но след това продължих да чета и осъзнах, че не е имало от какво да се страхувам. Храбал е най-свободният сред писателите, най-малко ограничаваният от каквото и да е. И макар разказите тук да са писани през ранните шестдесет години, далеч преди закъснялото размразяване на Чехословакия, Господин Кафка изобилства от специфичната за Храбал ексцентричност, а буйната любов към езика избуява от всяка страница като плевел, прорастващ през циментова настилка.

* * *

Това не означава, че в тези разкази няма намеци за сталинизъм. Няма съмнение, Господин Кафка ще бъде чудесен подарък за онези, които смятат, че литературата на нашето време страда от трагична липса на техническа експертиза по въпросите на металургията. Разказите от Господин Кафка принадлежат към един изгубен жанр – производственият роман, водещата литературна форма от сталинистката епоха. В типичния производствен роман някой аутсайдер пристига във фабрика или на строителна площадка и трябва да измисли как да реши морален проблем или да повиши производителността: Иван Александрович трябва да ръководи изглаждането на водноелектрическа централа или София Александровна трябва да увеличи производителността в текстилна фабрика. Те, заедно е маските от епохата на кралица Елизабет и вицепрезидентските автобиографии, са едни от най-безплодните литературни жанрове, измисляни някога.

Погледнати отвън, разказите от Господин Кафка се придържат към тази форма. Повечето от тях се случват в стоманодобивните заводи Полди – огромен фабричен комплекс близо до Прага (основан, по странна прищявка на съдбата, от бащата на Лудвиг Витгенщайн), където Храбал е работил в продължение на няколко години през петдесетте). Те описват стачки, наряди и постоянен интерес към нравите на фабричния живот. Но пък изобилстват с неочаквани неща, а освен това често са много смешни. Никой друг писател не е по-добър от Бохумил Храбал при откриването на комичното в трагичното или на странното в обичайното. Въпреки ограниченията на ранните шестдесет години всички черти на храбалианския космос вече са тук – купът боклук, който представлява сумата от западната цивилизация, тълпата от ексцентрици, еротомани и наивници, квази-философските разговори, водени до писоари или пред купища шлака.

Ексцентричността е управляващият принцип в прозата на Храбал. Сякаш в Прага, градът, където Кеплер е открил тайната на елиптичните орбити, вече нищо не може да се движи по права линия. Романите му гъмжат от странни, блажени мономаниаци, изолирани простаци, кръчмарски философи и герои, които изглежда са пристигнали, подобно на корабни отломки, от някакви предишни, сюрреални приключения. Сред тях откриваме заводски бригадир, който е обсебен от политическата валентност на поезията в бял стих, човек, който движи първото в Прага автоматично кафене, като клечи вътре във въртяща се масичка, французин-изгнаник и комунистически агитатор, чиято истинска страст всъщност са екзотичните голи вариететни спектакли.

Към тези откровени ексцентрици се присъединяват фигури, чиято странност е просто плод на времето им. Трудно е да се остане на едно място в чехословашкия цикъл от анексии и революции от средата на миналия век. Много от героите на Храбал се премятат като топчета за пинг-понг, захвърлени в лотарийния барабан на историята. В Странни хора има един юрист (известен само като Съдията), който е понижен до работник в стоманодобивен завод. Той живее в мъничък апартамент, който нарича своя подводница. Всеки ден той носи вкъщи дървени парчета от фабриката, „остатъци от счупени сандъци, парчета от руска бреза, в която беше опакован руският хром, норвежки дъбов фурнир от феросиликоновите сандъци, понякога парчета германска ела от сандъците с никел“ и ги разглежда втренчено, докато имената, изписани по тях, пламнат и се разпаднат в малката му печка. Далеч от това да се чувства отчаян поради загубата на статус, Съдията се наслаждаваше на новооткритите възможности да се ангажира с един нов свят“. „Мисля си колко чудесно е човек да бъде принуден да изпадне в тази ситуация“, казва той. Дори опасностите на фабричния труд му предоставят възможности за удивление: Съдията не може да се удържа и да не пъха ръка в облаците от зеленикави изпарения, и да наблюдава с невинно удивление как обувките му се разпадат, а дрехите се свличат от гърба му.

Духът на хашековия Швейк, чешкият Санчо Панса, стои зад много от тези чудаци. Но глупостта на Швейк е начин на съпротива, безсърдечната му тъпота е оръжие на слабите. За разлика от него героите на Храбал не се нуждаят от оръжия. Вместо това те се изгубват в удивление от самите себе си. Чрез мономания, блуждаеща философска спекулация и един вид тясна заетост с особеностите на собствената си идентичност, героите на Храбал достигат нещо като блаженство, satori[167] насред сталинизма.

Полският журналист Мариуш Шчугиел пише, че най-големият дар на Храбал за човечеството е една лъжа, „лъжата, че всичко може да бъде красиво“ – дори грозното, глупавото, уродливото, низкото. Героите на Храбал вечно търсят този вид просветление сред тинята. Те откриват красота в най-невероятни източници: в бали от пресовани за вторични суровини романи, пред отворите на доменни пещи, в екстаза на философската спекулация, в задните стаички на бордеи, а също и в акта на препикаване на собствените обувки.

Може би съвсем подобаващо за такъв познавач на веселието, Храбал е написал онова, което самият аз считам за най-великата сцена на вечеря в литературата (ако и не най-великолепното меню – то принадлежи на Леопардът от [Джузепе ди] Лампедуза). Тя се случва някъде по средата на Обслужвал съм английския крал. По време на вечеря, дадена в чест на [етиопския крал] Хайле Саласие, в хотела му поднасят камила, пълнена с антилопа, пълнена с пуйка, пълнена с риба, пълнена с разнообразен подправки и твърдо сварени яйца. „А след това се случи нещо, което нито аз, нито някой друг, нито може би дори г-н Скрживанек, не беше виждал преди това. Първо, един държавен съветник, добре известен епикуреец, беше толкова запленен от печената камила, че се изправи и закрещя с израз на блаженство по лицето. Но тя имаше толкова прекрасен вкус, че дори този крясък се оказа недостатъчен, така че той извърши нещо, което изглеждаше като гимнастическо упражнение, после започна да се блъска по гърдите, след което изяде още едно парче месо, натопено в соса“.

Колко далеч е всичко това от мрачността, очаквана от писането, идещо от онова, което някога е било наричано „другата Европа“. Защото в продължение на повече от половин век англоезичната литература е запленена от въображаеми диктатури, въпреки че е имала много малко директен опит с подобни неща. Тези описания изглежда са навсякъде – у Толкин и Игрите на глада, във Фермата на животните и наградения с Пулицър роман на Адам Джонсън за Северна Корея, Синът на директора на сиропиталището. Всички те споделят един общ привкус на нереалност. Може би това е естествено. В края на краищата, англоезичният свят никога не е бил изправян пред революции в селски ферми, нито пък (с изключение на Маргарет Тачър) е бил управляван от орки. Но в следствие от това, повечето от тези описания на живота при тоталитарни режими в английската литература си остават по принцип на нивото на ксенофобската фантазия и боязливата алегория.

Алегориите правят нещата плоски. Освен това те ласкаят, което, мисля, е и ключът към тяхната привлекателност. Показвайки светове, населени с чудовища, карикатури на реални животни, тези [англоезични] произведения ни позволяват да надничаме през оградата към една преобърната версия на собствения ни свят, дори и когато ни подтикват да се потупваме по рамото заради многостранните удоволствия на живота в свободния Запад. Храбал прави нещо друго и едва ли е случайно, че книгите му почти никога не са алегории. Или по-скоро: сцените и ситуациите в романите му, които понякога изглеждат като метафори, идват от неща, които той е преживял. Храбал открива алегориите си в [реалния] свят. Фабриката от Странни хора е реална. Такава е и фабрилата за производство на хартия от Прекалено шумна самота – история, идеща от собствения му опит при работата на пункт за вторични суровини и участието в претопяването на осем милиона книги след установяването на комунистическата власт в Чехословакия.

Ако Господин Кафка действително е пощенска картичка от „времето на култа“, тя разкрива свят, в който идеологията може и да е притиснала, но в никакъв случай не е изличила творческия живот. Това не означава, че всичко в книгите на Храбал се е случвало точно така, както той го пише. Разрушаването на сталиновия паметник например не се е случило съвсем така, както е описано при него. Както посочва Шчугиел, никой не би могъл да загине, падайки върху пръста на Сталин. При [реалния] пражки паметник пръстите на диктатора са слети едни с други. Най-много седмата жертва да е била убита от падаща ръка. Но скулпторът действително се самоубива, а след експлозията експертът по разрушения е трябвало да бъде въведен в психиатрично заведение. Той получава инфаркт след като е освободен и до днес отказва да дискутира събитията от онова време. Дори и в смъртта, както изглежда, Сталин е разполагал с някакъв начин да довежда хората до лудост.

Джейкъб Микановски е млад американски културолог и литературовед, сътрудник на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow.com.

За надеждата

Автор(и): Чеслав Милош

Публикуваме една от лекциите, изнесени от изтъкнатия полски поет в Харвардския университет през 1981/82 г. (изд. „Рива“, 2017 г.)

Изданието включва шест лекции, изнесени от Чеслав Милош на английски език в Харвардския университет през учебната 1981/1982 г. Поканата към него идва от катедрата, носеща името на Чарлз Елиът Нортън. Той трябва да представи в публични лекции своите възгледи за онзи клон от творчеството, в който работи. По този повод поетът пише в предисловието към книгата:

„Признавам, че именно тази необходимост да се говори за поезията, както е в моя случай, причини колебанията и съмненията ми дали изобщо да приема предложение от такъв род. Самата поезия може да се сравни и с недъг, представляващ твърде срамно занимание, тъй като пред свидетели щях да ровя из нейните тайни и от собствените си приключения да извличам някакви изводи. Освен това винаги съм се боял да не се окажа в ролята на човек, за когото самият факт, че е поет, е нещо свещено…“.

Чеслав Милош приема поканата и е първият поет от Централна или Средноизточна Европа зад катедрата на Нортън.

„Това означаваше, че на мен се предоставя възможност да покажа на американската публика нещо от нашата твърде особена перспектива. Отдавна ми се струваше, че ако още съществува надежда за Европейския континент, тя е в изкуствено сдържания потенциал на страните, разположени между Германия и Русия, в онази втора Европа, която през последните десетилетия се вглеждаше, вече без удивление, в първата.“

Чеслав Милош (1911–2004) е изтъкнат полски поет, есеист, преводач, историк на литературата. Съосновател на литературния кръг „Жагари“ (Żagary), той дебютира през 1930 г. с два тома поезия и започва работа в полското радио. По време на Втората световна война живее във Варшава, сътрудничи на нелегални печатни медии, превежда Жак Маритен и Шекспир. През 1951 г. напуска комунистическа Полша и заживява във Франция. Сред произведенията, които създава там, е прочутата книга „Поробеният разум“. През 1960 г. е поканен от Калифорнийският университет, Бъркли като преподавател по славянски езици и литература. Носител на множество награди, сред които е и Нобеловата награда за литература за 1980 г.

На български са издадени неговите книги: „Поробеният разум“, „Долината на Иса“, „Крайпътно кученце“, „Годината на ловеца“, „Родната Европа“, „Това“.

Чеслав Милош, „Свидетелство за поезия“, изд. „Рива“, 2017 г.,

превод Богдан Глишев, художник Чавдар Гюзелев.

За надеждата

Шеста лекция

Досега се занимавах с намесата на поезията при промяна на менталността във всичко, което бих искал да назова Zeitgeist[168] на ХХ век, макар че никой не знае как се нарича той и затова сме обречени само на догадки. Сега обаче ще поставя въпроса така: може би жалбата, тъй разпространена в съвременната поезия, доказва пророческата ѝ дарба и е изход от безнадеждната ситуация, в която се озова човечеството? В такъв случай поезията още веднъж би доказала, че може да е по-съзнателна от масата на гражданите и да изгражда във висша степен онова, което постоянно присъства в хорските умове, но някак в скрита форма.

През ХIХ век вярата в неизбежния залез и скорошния упадък на западната цивилизация намира израз преди всичко в руската мисъл и в това отношение Достоевски не е изключение. Тази вяра скоро се появява и в Западна Европа. Излизащото в Париж списание Le Décadent[169] пише през 1886 г.: „Глупаво би било да крием стадия на декаданс, достигнат от нас. Религия, традиции, справедливост – всичко клони към упадък“. Т.нар. декадентство става ново направление и мода за бохемата, както няколко десетилетия по-късно екзистенциализмът. Към 1900 г. настъпва преход от спокойната научна фантастика на Жул Верн[170] към мрачните предсказания за всеобща катастрофа или за завладяването на Земята от машини, измъкнали се изпод властта на човека. Славянската дума „работа“ намира повсеместно приложение като „робот“ – плод на въображението на чешкия писател Карел Чапек[171].

Бъдещето на технологията като предмет на научната фантастика също незабелязано придобива политическа окраска, създавайки образите на бъдещото общество, които не са безметежни. Може би сбогуването с оптимизма на ХIХ век се е състояло още в Машината на времето (1895) на Х. Дж. Уелс, а нашето столетие да е донесло романи за тоталитарното устройство на утрешния ден, като Ние (1926) на Замятин, Прекрасният нов свят (1932) на Хъксли и 1984 (1948) на Оруел. Наравно с тях бих поставил двата романа на Станислав Игнаци Виткевич Сбогуване с есента (1927) и Ненаситност (1930), малко известни на Запад, защото Виткевич започнаха да го превеждат едва след Втората световна война; Ненаситност излезе на английски[172] чак през 1977 г. Този род литература на изпреварването отговаря на всеобщия и почти маниакален интерес към бъдещето, който е разбираем, ако се приеме, че в продължение на един живот около човека стават огромни промени и той изпитва, както казва френският историк Даниел Алеви, l’accélération de l’histoire.

Струва си да се замислим – сбъднаха ли се досега и до каква степен пророчествата на някои писатели. На първо място Достоевски е писал само за своите съвременници. „Всичко зависи от двадесетия век“ – казвал той и се опитвал да познае какъв ще е човекът на бъдещето, както постъпвал и идеологическият му противник Чернишевски[173], когото Ленин имал за свой учител. Достоевски, както виждаме сега, напълно заслужава титлата пророк, дори и само като автор на Бесове. На всичкото отгоре, като четем книгите му, ни се струва, че намираме в тях ограничение на всякакви пророчества. Те напомнят нещо като набрана от печатар колонка, която така са разместили, че отделни редове са променили реда си и е нарушена последователността на фразите. Ако използваме друго сравнение, те приличат на система от огледала, в които е трудно да се различи действителността от илюзията. Т.е. всички събития са предсказани правилно, променено е само съотношението им и пропорциите. Иначе казано, бъдещето винаги се вижда „като в огледало – неясно“.

Грешил ли е, или не т.нар. декадент от края на ХIХ век, читател на Достоевски и Ницше, познавач на Шопенхауер и спасяващ се от пустотата и скуката в мечтите за нирвана[174]. Ако, както се е случвало неведнъж, той избирал самоубийството, събитията, които трябвало да настъпят скоро, придавали известен смисъл на решението му. И до днес ние не сме в състояние да обхванем с поглед онова, което е била 1914 г. за Европа и как рязко се обърна тогава чашата на нейната съдба. По такъв начин песимистичната поезия, създадена от декадентите, може да представлява просто шифър на бъдещето, което се вижда като „в огледало – неясно“. Но именно фактът, че това се проявява малко по-иначе, отколкото съзнателно, или не предполагаме, е вече радикално различно. От началото на ХХ век изтече много време, но мисловната формация, присъща на тогавашната епоха, като преди ни остава близка, макар че признаваме значението на занимаващия „декадента“ проблем.

По-късно, когато Първата световна война започва да се възприема само като жесток епизод в историята на Европа, мнозина се опитаха да подкрепят мита, който обаче се оказва недълготраен и днес е забравен. Това бил митът за Незнайния воин. На неговата могила полагали венци, посвещавали му стихове. Известно време този мит съществувал благодарение на старанията на достатъчно силни пацифистки движения, които заставали на страната на левите и неволно подготвяли фундамента за победа на диктаторите. През 20-те години често един и същ поет бил автор на стихове за Незнайния воин и за иприта. Не бива да се забравя, че следващата война си я представяли като газова, а ипритът, изпитан в края на Първата световна война, бил дума-символ, както по-късно ядреното оръжие. Пророчеството отново се оказало не съвсем точно. Започвала следващата война, чиито ужаси никой не бил в състояние да предвиди. Впрочем нито една от воюващите страни не използвала газово оръжие на полето на боя.

Би могло да се състави каталог на мрачните предсказания, появяващи се днес в научната фантастика и поезията. Като се вземе под внимание делът на общите взаимности в тази атмосфера, а също и неясната природа на пророчествата, следва да се отнесем към опасенията с недоверие. Което не означава, че трезвата оценка за нашето – човешко – положение в края на ХХ век подсказва безметежност. И доколкото, както вече казах, поетът е длъжен да бъде верен на действителността и да я оценява йерархически, аз няма да наруша моите пълномощия, като посветя минута на темите, занимаващи политиците и икономистите.

Намираме се на пътя на унификацията на нашата планета. Засега въпросната унификация става за сметка на науката и техниката, които са на едно ниво на развитие в различните страни. Това се случва поради победата на една-единствена цивилизация, възникнала върху малкия западноевропейски полуостров и сътворила благодарение на споровете на своите теолози механизма за абстрактно мислене, използван после при научните открития. Тази цивилизация е превъзхождала и почти напълно унищожила други статични и затворени в себе си цивилизации. Нейните средства за завладяване и в същото време нейните философски представители стават всякакви технически изобретения – от огнестрелното оръжие до автомобила, транзистора и телевизията. В същото време този западноевропейски полуостров експортирал по цялата планета своите вътрешни кризи, преди всичко кризите на държавното устройство. Научно-техническата революция се извършвала в монархии, управлявани от крале, чиято власт произлизала от Божия промисъл, което предполагало вертикална система: божествените дела нагоре, а долу – човешките. Радикалната промяна настъпва, когато източника на властта започват да дирят в хората, в „общата воля“, изразена чрез гласуване. Моделът, заимстван от Русо[175] по събранията на цялата общност из швейцарските кантони, се оказва доста абстрактен, използван в страни с многомилионно население по начина, който изграждал общественото мнение. Затова, ако ХIХ век изглеждал като повсеместен стремеж към демокрация, ХХ век донася поредното поражение. Демокрацията не проявила голяма склонност към експанзия извън пределите на своята родина, което значи западноевропейския полуостров и Северна Америка. По-лошо, жителите на повечето страни с демократично устройство губят вяра в целесъобразността и потискат желанието си да го защитават пред натиска на агресивния тоталитарен строй. Езикът на този строй, възпяващ правото си на съществуване, произлиза не откъде да е, а от същото разбиране за „обща воля“, преминала през съответната модификация. Управниците се появяват като инкарнация на „общата воля“, която, ако я оставиш сама на себе си, не би познала своите „истински желания“. Особеност на тоталитаризма, позоваващ се най-често на Маркс, е възприемането на населението като деца, на които не е разрешена играта с клечките кибрит, т.е. да изразяват мнението си по време на свободни избори; фиктивните избори обаче се запазват – да напомнят западноевропейския произход на съперника на демокрацията. Очевидно, тъй като задачата по разпределяне на богатствата е първоразрядна, на втори план остава принципният спор. А това е спорът за източниците на властта.

Планетата ни е малка и не е неправдоподобно обединяването в една планетарна държава. То би могло да се случи чрез завоевания. Един от вариантите е атомната война, но тя няма повече шансове от използването на газове през Втората световна война, пък и пацифистката пропаганда днес е близо до истерията. Във всички войни на ХХ век решаваща сила е била пехотата, което позволява да допуснем, че тя ще бъде такава и в бъдеще.

Днес цялата Земя е гръцкият полуостров от времената на Пелопонеската война, поне в смисъла, че враговете на демокрацията отново са страните, които практикуват военно възпитание на младежите още от детинство. При това съвременните Атина и Спарта са поразени от тежки заболявания и тяхната политика до голяма степен се определя от болезнеността им. На Запад дотам настъпи деградация на гражданските добродетели, че младото поколение на почти всяка страна престана да има държавата за своя, т.е. за такава, на която си струва да служиш и в защита на която, ако се наложи, да умреш. В това отношение през 1940 г. Франция определи модел за постигане на мир на всяка цена, дори с цената на капитулация пред врага. Обаче тази и други болести, струва ми се, останаха във функционална връзка с необикновената творческа способност на Запада, сякаш провалът бе задължително условие за неговия прогрес. Декадентът от 1900 г. днес би бил изумен от невероятното развитие на науката, техниката, медицината, изящните изкуства тъкмо в епоха, която според неговото предсказание е трябвало само да усили падението. Вместо това видимото здраве на тоталитарния строй, проявяващо се в официалния култ към държавата и военните добродетели, маскира болезнената стагнация във всички области на човешката дейност, с изключение на оръжейното производство. Сега, когато столетието е към края си, достатъчно ясно се прояви паразитният характер на държавата, основана върху монопола на собствеността и властта. От една страна, тази държава се захранва с онова, което е останало от някога органично нараствалото и още не съвсем изкоренено минало, а от друга – с внасяна техника, наука и изкуство. Да си въобразим световната тоталитарна държава, означава да си представим тъмните векове на безплодието и застоя.

Ако европейският или североамериканският поет не може да подмине борбата за планетата, независимо от това дали признава в себе си подобни мисли, или не, малко вероятно е латиноамериканският му колега да прояви същата заинтересованост по въпросите. Може би той живее в друго историческо време, към което в неговата част от света принадлежат националните движения, равнодушни към всичко, разпознаваемо веднага за един жител на Полша или Чехословакия. Несинхронността на историческите епохи, съжителстващи на Земята, допринася допълнително за всеобщия хаос.

Съдбата на цивилизацията – единствената, защото другите ги проиграхме – не е радостна и затова сред поетите днес лесно ще се намерят усърдни читатели на Нострадамус[176]. Като дирим надежда, трябва да се обърнем към вътрешните динамизми, предопределили точката, в която сме. Странни неща се откриват, стига да се позамислим над понятията „здраве“ и „разложение“. Силно се объркваме. За Шекспир, не само за Хамлет, времето му е било out of joint[177] и не бива уверено да твърдим, че преувеличава: всъщност още тогава започва съвременната ера с цялото ѝ зло и добро, което би могла да привнесе. Оттогава неведнъж изпод перото на поета е произлизал порядък, разположен, където си ще, само не тук, на друго място или в друго време. Тази тъга, есхатологична по природа, е насочена срещу всяко „тук и сега“, като представлява една от силите, необходими за непрекъснатия развой. Разложение ли е това? Вероятно да, ако в обществено отношение разложението е отсъствие на съгласие със съществуващите форми. Както вече споменах, свободно можем да предположим, че всичко, ставащо на Запад, е сходно с процесите, предизвикани в организма от бактериите, необходими за правилното му функциониране. Възможно е западното разклонение на цивилизацията да се разлага, защото твори, и да твори, защото се разлага. Като пример за това може да послужи съдбата на философията на Киркегор, като се започне с процесите на разложение в християнството, във всеки случай – в протестантството. На свой ред урокът на Киркегор повлиява, доколкото ми е известно, върху мисълта на Макс Планк, създател на квантовата теория.

Навярно сме свидетели на своеобразна гонка между животворната и разрушителна дейност на цивилизационната бактерия, досега взаимно уравновесяващи се. С неизвестен за утрешния ден резултат. Никакъв компютър не ще разчете толкова много данни „за“ и „против“, а поетът със своята интуиция остава единственият, макар и ненадежден, източник на знания. Като загърбвам икономиката и политиката, аз се връщам към личните ми причини, ако не за оптимизъм, то поне срещу безнадеждността.

Само чрез сравнение с времената на нашите деди и прадеди можем справедливо да оценим сегашното. Настъпи известна промяна, която трудно ще осъзнаем напълно, толкова обичайна ни изглежда тя, а влиянието ѝ нараства все повече. Не комуникацията с помощта на реактивните самолети, не намалената смъртност сред младенците и не противозачатъчните средства ще определят изключителния характер на ХХ век. Това е възникването на човечеството като стихия там, където дотогава то е съществувало разделено на касти, с различно облекло, менталност и навици. Тази промяна може да се наблюдава само в някои страни, но постепенно тя се извършва навсякъде и същевременно изчезват тъй силните през миналото столетие митични представи за особените и уж вечни черти на селянина, работника, интелигента. Човечеството като стихия, резултат на технологията и всеобщото образование, означава отваряне към науката и изкуството в невиждани досега мащаби. Това разбираше моят покоен приятел, полският прозаик Витолд Гомбрович, притежаващ дарбата да формулира прости до баналност неща.

Понякога ме причисляват към песимистите, и дори към т.нар. катастрофисти – казва той във Венеция през 1968-а, година преди смъртта си. – Но това е по инерция. Критиците така са свикнали: литературата до определено ниво да е черна. Моята не е черна и нещо повече – представлява реакция на задължителния днес навсякъде демонично-апокалиптичен тон. Аз съм като баритона в Деветата [симфония]: „стига с тая песен, нека и други тоналности зазвучат!“[178]

И нататък:

Алиенация ли? Да свърнем от отъпканата пътека и да се опитаме да признаем, че не е толкоз страшна, че ние тази алиенация „с пръстите си я докосваме“, както казват пианистите, и с нашите умни, технични пръсти покрай алиенацията поднасяме на работника в продължение на години повече свобода, великолепие и празници, отколкото трудовите му дни. Пустота ли? Безцелност? Нищото? Защо изведнъж да преувеличаваме? Бог или идеалите изобщо не са потребни, за да откриваме най-висшата ценност, достатъчно е да не ядеш три дни и в такава ценност ще се превърне парчето хляб; нашите потребности са фундаментът на нашите ценности, смисъла, порядъка, живота. Атомните бомби? Преди няколко века са умирали недоживели тридесет години, зарази, мизерия, дявол, вещици, ад, чистилище, изтезания… не се ли позамаяхте от прекалените удобства, или сте забравили какво беше вчера?

На това би могло да се отвърне, че сегашният ад и сегашните мъчения не отстъпват на средновековните. Въпреки това промяната, която има предвид Гомбрович, е реална. Трудно ще я оценим адекватно, защото всичко ново се появява и със своята карикатура. Но умеещият да чете и пише гражданин на съвременна държава (не на своето село или околия) е слабо подготвен за възприемане на интелектуалните блага от висш порядък. Него изкуствено го държат на ниско равнище чрез телевизията и лъскавите списания, а тези медии – макар и не с техниката си – за ума са като твърде тесните пантофки, деформиращи женските стъпала в древен Китай; в същото време елитът се занимава с т.нар. култура или предимно взима участие в обреди, наложени от страдащия от скука снобизъм. Отварянето на човешката стихия към науката и изкуството е по-скоро само потенциално и изисква много време, за да изплува, преди да стане значителен факт. Обаче поетът предполага съществуването и на идеален читател, а поетическото действие – колкото изпреварва, толкова и приближава бъдещето.

В моята трета лекция говорих за уроците по биология и повсеместно разпространявания днес редукционистки светоглед, като изразих заедно с това надежда, че той ще отстъпи мястото на друг, в по-голяма степен съответстващ на сложностите на света и човека. Струва ми се, че – така или иначе – това ще бъде свързано с навлизането на човешката стихия в ново измерение – очаквам почудата на слушателите, – измерение от миналото на нашия вид. Това изглежда малко вероятно, като се има предвид, че склонността да се забравят важни събития, дори наскоро случилите се, е една от отличителните черти на масовата култура и че в училище все по-малко се учи история. Да си дадем сметка обаче какво същевременно се случва. Никога преди живописта и музиката от миналото не са били така достъпни, като репродукции и записи, никога преди не е било възможно нагледното възпроизвеждане на живота на отминалите цивилизации и никога такива тълпи народ не са посещавали музеите и художествените галерии. Нещо повече, техниката, която гони историята от училищната стая, компенсира (а казва ли ти някой за надбавката) онова, което унищожава. Позволявайки си предвиждане, ще кажа, че през ХХI столетие очаквам бързо радикално отстъпление от светогледа, определян преди всичко от биологията, благодарение на отново придобитото историческо съзнание. Вместо, както е прието сега, да посочвам чертите, обединяващи човека с други висши създания по еволюционната верига, да се подчертава необикновеността и самотата на това непроумяващо дори себе си същество, което без умора се старае да премине границите на своите възможности. Човечеството все повече ще се опиянява от себе си, все по-често ще се обръща към миналото, за да търси ключа към собствената си загадка, и ще прониква чрез емпатията в душата на отминалите поколения и цивилизации.

Подобни предвиждания може да се намерят в поезията на ХХ век. Още отначало образованието, представляващо наистина привилегия за малоброен елит, включва латинския и гръцкия като отзвук от хуманистичния идеал. Оттам идва познаването, макар и повърхностно (очевидно, сред елита), на поетите от древността, четени в оригинал. Този период е завършен, латинският изчезва дори от католическата литургия и е съмнително, че ще се възроди. Същевременно обаче, ако съдим по поезията, еврейското, гръцко и римско минало по Средиземноморското крайбрежие започва да съществува в нашето съзнание, може би дори по-интензивно, отколкото при образованите ни предшественици, макар и своеобразно. Като четем поетите, може да се посочат много доводи. По-живи, откогато и да е, присъстват митичните фигури, взети от европейската литература или от литературната легенда, такива като Хамлет, крал Лир, Просперо, Франсоа Вийон, Фауст.

В тази перспектива особена изразителност придобива приключението на поета, чиито стихове (някои в крайна сметка) принадлежат към канона на изкуството през ХХ век и който заслужава званието предвестник, независимо че творчеството му като цяло е неравно. Грък от Александрия – Константинос Кавафис[179], роден през 1863 г., след много опити да пише в духа на fin de siècle[180], дръзва със замисъл, чужд на тогавашната, във висока степен субективистична, литературна мода. Отъждествява се с целия елинистичен свят от времената на Омир до династията на Селевкидите[181] и Византия и въплъщавайки се в тях, извършва пътешествие във времето и пространството като пътуване към собствените дълбини, в своята история на Елада. Възможен импулс е запознаването му с поезията преди всичко на Робърт Браунинг[182] и неговите personae[183], взети от ренесансова Италия, както и с френската поезия, която има Песните на Билитис от Пиер Луис[184]. Така или иначе, най-добрите стихове на Кавафис са медитации върху така приближеното минало, че персонажите и ситуациите на отдавна изтекли столетия възприемаме като близки до нас. Сякаш Кавафис принадлежи към втората половина на нашето столетие, но това е само илюзия поради факта, че преведен, той твърде късно навлезе в световната поезия. Всъщност почти неизвестен приживе (макар че Т. С. Елиът го е печатал в своя „Сriterion“[185] и откриван постепенно след смъртта му в 1933 г., той написва прочутите си стихотворения преди Първата световна война. В очакване на варварите е създадено към 1898 г.; Итака в първия си вариант е от 1894 г., а вторият – от 1910 г.; Цар Димитрий – от 1900 г. Малко по-късни са Дарий и В 31 г. пр. Христа в Александрия – и двете от 1917 г.

Тъй като в тези лекции се постарах да покажа моята полска генеалогия и използвах примери, взети от полската поезия, струва си да отбележа, че за полския поет присъствието на елинското минало и Кавафис са особено добре приети. Истинският дом на полския поет, където и да се намира той, е историята – къде по-кратка от тази на Гърция, ала не по-малко богата на покруси и погубени илюзии. В решението на Кавафис да изследва собствената елинска история неговият полски читател ще разпознае мисълта, известна му от уроците на родните поети: че с жалост и ужас изпитваме човешкото състояние не изобщо, а всякога съотнесено към място и дата, в тази или онази провинция, с определената страна.

Избрах за цитат Дарий на Кавафис сигурно защото действащият герой е разгледан със снизходителен хумор и защото е поет, прекалено угрижен за славата в двоякото ѝ значение: като похвала от устата на владетеля и като признание от страна на злобните критици. Този вид портрет на поет отпреди две хиляди години отговаря по някакъв начин на скептицизма спрямо моята професия, изявен в онова, което вече изрекох за нея.

ДАРИЙ

Ферназий, търпеливият поет, частта най-важна

на своята епическа поема пише.

Как царската върховна власт над персите

взе Дарий Ѝстаспос (от него произлиза

владетелят ни славен Митридат

Дионисий и Éвпатор). Но тук необходима

е философия; той трябва да анализира

какво е изживявал Дарий; но не, по-скоро нещо

като разбиране на суетата от величието.

Поетът най-съсредоточено тази част обмисля.

Но втурва се слугата му и го прекъсва,

задъхан твърде важна вест му съобщава.

От този миг е почнала войната с римляните.

Преминала е границата нашата войска.

Поетът е безмълвен. О, какво нещастие.

Нима сега прославеният наш владетел Митридат

Дионисий и Éвпатор с поеми гръцки

ще може да се занимава? Мигар могат

посред войната да звучат поеми?

Ферназий разтревожен е до смърт. Нещастие!

Сега, когато беше сигурен, че с Дариадата

ще бъде най-подир признат, а свойте врагове

завинаги да млъкнат щеше да накара,

какво отлагане на търпеливите проекти.

Ала да бе отлагането само, пак добре.

Да видим ще ли има сигурност поне

във Амисос. Не е градът с най-здравите стени

а римляните са врази опасни.

Дали със тях ще можем да се справим ние,

кападокийците? Ще стане ли това?

Ще можем ли да мерим сили с легионите?

О, помогнете, богове, закрилници на Азия!

И все пак в целия му смут, в злочестината

натрапчиво ту идва, ту изчезва поетичната идея –

най-вероятно чувствал е възвишеност, опиянение,

мечтател и ентусиаст е бил навярно Дарий.

1920

Превод от гръцки: Кръстьо Станишев

Както се казва в коментара към това стихотворение, преведено от Едмънд Кийли и Филип Шерард[186], поетът Ферназий е измислена фигура. Градът, където се развива действието, Амисос, е пристанище на брега на Понт, т.е. на Черно море. Митридат VI е цар на Понт. Започва война срещу Рим през 71 г. пр. Хр., значи тогава протича и действието на стихотворението. Амисос е завладян от римляните три години по-късно, а цар Митридат е разбит от Помпей[187] в 66 г. пр. Хр.

Споменах за отъждествяването с хора от миналото, за чувството на братство, приповдигащо завесата на времето. Поетът Ферназий илюстрира голямата тайна на поетичното призвание. Тревогите му в мига, когато избухва войната, когато се решава съдбата на града и страната, са комични. И в същото време на професионално заболяване, каквото е извънредната чувствителност към добрите оценки за себе си, той прави нещо друго: „И все пак в целия му смут… ту идва, ту изчезва поетичната идея“. Поетът никога не може да се откаже напълно от дребнавата игра на превъзходство и унижаване, а заедно с това е свободен от своето „аз“ чрез „поетичната идея“. Всичко придобива особена изразителност тъкмо защото град Амисос, поетът Ферназий и властелинът на Понт представляват само привидения, изискващи от нас да им вдъхнем живот, както го правят сенките от Хадес при Омир.

Да осъзнаем миналото. Все сме склонни да вярваме, че поетът притежава повече от един живот, защото е способен да крачи из улиците на градове, които са на две хиляди години. Но в това е, струва ми се, същността на непрекъснатите търсения на миналото в репродукциите със старинно изкуство, в архитектурата, модата и масовото посещаване на музеи. Едноизмерният човек желае да бъде увеличен многократно, като използва за себе си маски, облекло и начин на чувства и мисъл от други епохи.

Тук се засягат и по-важни въпроси. „Откъде да дойде възраждане за нас, преобърнали и опустошили цялото земно кълбо?“ – пита Симон Вейл. И отвръща: „Само от миналото, ако го обичаме“. На пръв поглед отговорът е загадъчен и трудно ще отгатнем какво означава. Нейният афоризъм се изпълва със смисъл в светлината на другите ѝ изказвания – за времето и красотата. Например тя заявява: „Две неща не успяваме да доведем до някаква рационалност: времето и красотата. С тях трябва да се започне“[188]. Или: „Дистанцията е душа на красотата“[189]. Миналото според Вейл е „изтъкано от време с цвят на вечност“[190]. Тя твърди, че човек трудно достига действителността заради вътрешното „аз“ и въображението в служба на „аз“-а. Само дистанцията във времето позволява да видим действителността, неукрасена с нашите страсти с „цвят на вечност“. А тази действителност е прекрасна. Затова миналото има толкова голямо значение. „Усещането за действителност в него е чисто. Ето я чистата радост. Ето красотата. Пруст.“[191] Няма да крия, че като цитирам Симон Вейл, си мисля за онова, което лично мен ме направи особено възприемчив за нейната теория за пречистването. Навярно не творчеството на тъй скъпия за нея Марсел Пруст, а за първи път прочетената значително по-рано, в детството, и до днес постоянно придружаващата ме поема на Мицкевич Пан Тадеуш, в която най-обикновените събития на всекидневието, доколкото те са описани като отдавна изминали, превръщат в сюжет приказката, а болката отсъства, защото настига само нас, живите, а не персонажите, призовани за всеопрощаващ спомен.

Човечеството ще съхрани своята самодостатъчност в смисъл, че ще търси пречистената действителност с „цвят на вечност“ или просто красотата. Може би тъкмо това е искал да подскаже скептичният към съдбите на цивилизацията Достоевски, като заявява, че красотата ще спаси света[192]. Това би означавало, че цялото нарастващо отчаяние, предизвикано от разминаването между реалността и желанията на сърцето ни, ще бъде преодоляно и съществуващият обективно свят, какъвто е, ще застане пред очите на Бог, а не се ли възприеме така от нас, жадуващите и страдащите, ще бъде приет с цялото му зло и добро.

В моите лекции посочих няколко отговора на въпроса – откъде се взе този мрачен, апокалиптичен тон в поезията на ХХ век. И е сигурно, че причините няма да дадат един-единствен отговор. Отчуждаването на поета от „великия човешки род“, прогресиращата субективизация, обричащото ни на меланхолия преходно съществуване на индивида, автоматизмите на литературната структура или просто на модите – всичко това има своята тежест. Но ако обаче съм се изказал в полза на реализма като осъзната или не тъга на поета, грешно ще бъде от моя страна да не отдам дължимото на трезвата оценка на нашето общо невесело положение. За унификацията на планетата ще трябва да се плати висока цена. Чрез средствата за масова информация всеки поет получава известия за това какво става на повърхността на Земята, т.е. за изтезанията, на които хора подлагат хора, за глада, робството и униженията. Във времената, когато познанията му за действителността са се ограничавали до едно село или околия, той не е бил задължен да носи толкова тежко бреме. Бива ли да се чудим, че той е морално раздразнен, че чувства своята отговорност, че никакво обещание за бъдещи триумфи в науката и техниката няма да скрият хаоса и човешкото безумие? А когато той се опитва да представи себе си в близкото бъдеще, не намира там нищо, освен възможни икономически кризи и войни.

Тук не е мястото да гадаем какво ще стане утре, както го правят врачки и футуролози. Надеждата на поета, тази, която защитавам и препоръчвам, не е ограничена с никакви дати. Ако разпадането е функция на развитието, а развитието – функция на разпада, надпреварата между тях може да завърши и с победа на разпадането. За дълго, но не завинаги; тук се появява надеждата. Тя обаче не е химерична, нито безумна. Напротив, всеки ден можем да видим знаци, свидетелстващи, че сега, в момента, се ражда нещо ново, досега неизвестно в този мащаб: човечеството като стихия, осъзнаваща своята непринадлежност към Природата – защото само човекът е получил като наследство такова съкровище, каквото е паметта, сиреч историята.

Чеслав Милош (1911–2004) е изтъкнат полски поет, есеист, преводач, историк на литературата. Съосновател на литературния кръг „Жагари“ (Żagary), той дебютира през 1930 г. с два тома поезия и започва работа в полското радио. По време на Втората световна война живее във Варшава, сътрудничи на нелегални печатни медии, превежда Жак Маритен и Шекспир. През 1951 г. напуска комунистическа Полша и заживява във Франция. Сред произведенията, които създава там, е прочутата книга „Поробеният разум“. През 1960 г. е поканен от Калифорнийският университет, Бъркли като преподавател по славянски езици и литература. Носител на множество награди, сред които е и Нобеловата награда за литература за 1980 г.

Убийците са наши хора

Автор(и): Иван Димитров

В последните дни две убийства на жени потресоха българското общество. Темата за насилието, която е неизменна нотка в медийното ни пространство (а и за съжаление – в живота ни), влезе в саундтрака на дните ни като висока, повтаряща се нота, в музиката към филм на Хичкок, която трябва да засили съспенса в балканския трилър, в който преминават повечето ни дни. Но не живеем ли в постоянен съспенс? В който не спираме да се питаме кога ще се случи следващото произшествие, кога ще дойде неизменното Лошо, защото то никога не закъснява с появата си, а най-често дори често подранява.

Първо Елена Василева беше публично екзекутирана с четири куршума от нейния съпруг Венцислав Василев в заведение в София пред очите на най-добрата си приятелка. Какво от това, че била написала четири жалби до полицията и прокуратурата? Какво от това, че няколко пъти се обаждала на 112? Какво от това, че имало ограничителна заповед? Какво от това, че подала последната жалба срещу Венцислав броени часове преди той да тръгне да решава проблемите си като в някой уестърн? Какво от това, че те имали две деца? Е, той посбивал голямото дете, но нима това е рядкост в България? За съжаление колкото и да се опитваме да викаме, институциите в нашата страна не чуват вика ни:

Станете вие, институции,

от сън дълбок се събудете,

но вие тънете в корупция

и с бездействия душите ни ядете.

Малко след това в комплекс „Меден рудник“ в Бургас в асансьор беше открит трупът на 11-годишно момиче с прободна рана в областта на врата. Не след дълго беше открит и извършителят на това жестоко убийство – 15-годишно момче. Двамата се скарали, защото не могли да се разберат къде да пушат едно наргиле… Сега момчето ще трябва да излежи резултата от този скандал и ще опропасти живота си. Но дали вината не е както на момчето, така и на обществото ни, което произвежда насилие в огромни количества? Насилие, което не спираме да одумваме, но без да правим нищо конструктивно за неговото намаляване?

Ето, вчера в Монтана е станало още едно убийство на непълнолетно момиче. 16-годишно момиче от село Габровница е било пребито до смърт от нейния приятел (с инициали Ц. Т. от село Малорад, област Враца), с когото доскоро живеели на семейни начала. Той ѝ нанесъл многобройни удари с нож и дори за момент не помислил, че двамата имат 11-месечно бебенце… 21-годишният мъж бил гневен, защото момичето не искало да се върне да живее при него. След станалото кой знае кога самият той ще се върне да живее в дома си (и дали това някога ще се случи), вместо това той ще отиде да живее „на топло“ в някой затвор.

Тези три случая в рамките на едва няколко дни би трябвало да ни алармират, че имаме огромен проблем с домашното насилие. Че все по-често единственият език, на който говорим, е този на юмруците, ритниците и (опази, Боже) на оръжията. Очевидно опитите на управниците да направят нещо срещу домашното насилие не дават никакви резултати. Закон има, но той не работи. Както купчина други закони в нашата мила родина. А дори и да работеше, какво от това? Законите у нас не се спазват. Институциите не натискат достатъчно за тяхното спазване, а и българите по принцип не харесват много законите. Да, те не спират да повтарят как правилата трябвало да се спазват, но тъкмо когато говорят за това димят с цигара в някое заведение или карат без колан. Без да проумяват, че ако искат да се спазват „големите правила“, трябва да се спазват и малките такива. Защото пред закона всички са равни. И всички закони са равни.

Чудно само как в медийното пространство по едно неписано (дали?) правило приоритет са престъпленията, които извършват малцинствата и чужденците. А може би никак не е чудно… Сутрин докато се наблюдаваш в огледалото, забелязваш, че имаш рана на лицето. Нищо, слагаш си лепенка. А после се смееш на раните на другите, които засичаш по улици, тротоари и трамваи. И докато пред очите ти твоите извършват престъпление след престъпление, ти гордо и с до болка познатия патриотичен патос насочваш гнева си към престъпленията на другите.

Проблем има, той е огромен и е в 91% наш, български. Поне до такова заключение може да стигнем, ако се запознаем с резултатите от социологическо проучване на БХК, обхващащо постановените в периода 2012 – 2014 г. присъди за умишлени убийства и опити за убийства на жени. За въпросния период 91% от убийствата са извършени от мъже, 7% при съучастие между мъже и жени и едва 2% от тях са извършени от жени. Това не е толкова учудваща информация. Но картинката (или по-точно това огромно ужасяващо платно) става по-интересна, когато проверим какво казват статистическите данни по отношение на въпроса: „Кои са извършителите на убийства на жени в България?“

Повтарям, че става думи за данни от периода 2012-2014. Прочитам годишния доклад на БХК за 2014, където са публикувани резултатите от проучването. И каква изненада? 35% от извършителите са настоящи или бивши партньори на жертвата, 25% са роднини, 31% са други познати. На убийците, които не са познати на жертвата, тоест на тези, които обикновено заемат челно място по новините (непознатите), се падат едва 9%. Този апокалиптичен портрет на обществото ни се допълва от това, че в 19% от присъдите изрично се споменава, че жертвата е била подложена на системно физическо домашно насилие, а в 21% от случаите жертвата е била в напреднала възраст или е страдала от тежко физическо или психическо заболяване. При цели две трети от случаите убийството е било извършено в дома на жертвата.

Напук на масовия страх от другия, от чужденеца, най-често убийците са наши хора!

Не трябва ли сега да смелим тази информация, вместо да се тупаме в гърдите и да повтаряме колко антибългарска организация е БХК? Не е ли добре да осъзнаем какви са фактите, каква е реалността? Нищо, че тези факти и тази реалност от години ни избождат очите, докато ние сме вперили поглед някъде другаде. Не е ли крайно нужно да се опитаме да разрешим този проблем, вместо да изчакаме медийната буря да отмине, нищо да не направим и така до следващите престъпления. Докато в същото време (сигурен съм) толкова престъпления над жени остават скрити поради страх, срам и омерзение? Не е ли наложително да си кажем, че това не може да продължава и да видим какво може да се направи?

Защото българските жени са майките на бъдещите поколения. И заслужават да водят един нормален и спокоен живот, вместо с разширени от ужас зеници в очите да наблюдават как българинът беснее над майчиното им огнище. И защото по силата на обстоятелствата ако майките са жертви на насилие, вероятността децата им да станат насилници или жертви е огромна. Тъжно, но факт…

Иван Димитров е автор на 5 книги с поезия, проза и драматургия. Последно издава романа „Софийски дует“, посветен на София. Написал е десетина пиеси, от които „Очите на другите“ е поставяна в Ню Йорк и в Народен театър „Иван Вазов“, а в момента пиесата му „Извънз№емно“ се играе в Театър „Възраждане“. Със свои пиеси е печелил двайсетото издание на „Друмевите празници“, конкурса за пиеса на абсурда на Драматичен театър Благоевград и конкурса за драматургичен текст в рамките на проекта „Млада балканска драма“, организиран от Народен театър (Белград) и Младежки театър „Николай Бинев“.

Как „белите хора“ са изобретени от един драматург през ١٦١٣

Автор(и): Ед Саймън

Якобинският[193] Драматург Томас Мидълтън изобретява понятието за „бели хора“ на 29 октомври 1613 – датата, на която за пръв път се изпълнява пиесата му Триумфът на истината. Фразата е произнесена за пръв път от герой, представящ африкански крал, който поглежда към публиката и обявява: „Виждам удивление изписано по лицата/на тези бели хора, смайване и странни погледи“. Доколкото самият аз, както и други, сме в състояние да кажем, пиесата на Мидълтън е най-ранният печатен пример за европейски автор, който нарича съжителите си европейци „бели хора“.

Година по-късно английският не-благородник [commoner] Джон Ролф от Джеймстаун във Вирджиния взема за жена индианска принцеса от племето Алгонкин на име Матоака, която той нарича Покахонтас. Литературният критик Кристофър Ходжкинс пише, че крал Джеймс I е „първоначално смутен, когато научава за женитбата“. Но това е не поради страх от смесване на расите: неохотата на Джеймс, както обяснява Ходжкинс, се дължи на това, че „Ролф, който е не-благородник, се е оженил за дъщерята на чуждестранен княз без негово разрешение“. Крал Джеймс се безпокои не от замърсяването на семейната линия на Ролф; той се безпокои от замърсяването на онази на Матоака.

И двата примера могат да изглеждат изненадващи за съвременните читатели, но те служат като доказателство за напомнянето на историка Нел Ървин Пейнтър (в неговата История на белите хора, 2010), че „расата е идея, а не факт“. Самият Мидълтън не е изобретил идеята за белота, но фактът, че на практика всеки човек може със сигурност да бъде автор на такава фраза (която изглежда толкова очевидна от съвременна гледна точка), подчертава твърдението на Пейнтър. Изследвайки въпроса как и кога расовите представи са се затвърдили, ние можем да видим колко исторически обусловени са те. В тях няма нищо първично. Както ни напомня литературоведката Роксан Уийлър в Характерът на расата (2000), имало е „един ранен момент, в който биологическият расизъм… не е [бил] неизбежен“. Тъй като европейците не винаги са мислели себе си като „бели“, има добри основания да се смята, че расата е нещо социално конструирано, всъщност дори произволно. Ако идеята за „бели хора“ (а значи и за всяка друга раса) притежава история – при това кратка – то самото понятие се основава не толкова на някакъв вид биологическа реалност, колкото е част от различните случайности на социалното конструиране.

Има множество начини, по които може да се категоризира човечеството – и използването на цвета е само един от по-новите сред тях. В миналото са използвани други критерии вместо външния вид на тялото – например религия, етикет, дори облекло. Американските индианци например често са били сравнявани от колонистите с древните британци, самите колонисти бидейки техни наследници. Сравнението е било не толкова физическо, колкото културно – различие, което допуска по-голяма расова гъвкавост. Но по времето, в което пише Мидълтън, „цветната“ линия [на мислене] вече започва да се втвърдява и нашият съвременен, ако и произволен, начин на категоризация, започва да се утвърждава.

Ученият Ким Хол обяснява в книгата си Нещата от тъмнината (1996), че белотата „съществува истински едва когато бъде поставена близо до чернотата“: ето защо понятието за „бели хора“ възниква едва след конструирането на „чернотата“. Като двоични противоположности, „белотата“ първоначално се нуждае от „чернотата“, за да придобие какъвто и да е смисъл. Двете думи се създават взаимно. Изследователката Вирджиния Мейсън Воън пише в Представянето на чернотата по английските сцени, 1500–1800 (2005), че: „Герои с черни лица често биват използвани в ранните драми от модерното време… за да направят белотата видима“. „Бяло“ и „черно“ никога не са се отнасяли към определени групи хора; те са били абстрактни формулировки, които все пак са имали много реално въздействие върху реалните хора.

Има само малко правдоподобност в описването на когото и да било чрез някое от двете понятия, което обяснява променливостта им в хода на вековете. Колко произволно е да се категоризират сицилианците и шведите като „бели“, или народите Игбо и Масаи като (и двата) „черни? Този вид расово мислене се развива като директен резултат от търговията с роби. Хол обяснява: „Белотата е не само нещо конструирано, тя е зависима и от един вид занимание с африканците, което е неизбежен продукт от продължаващата колониална експанзия на Англия“. Сами по себе си, когато ранните модерни европейци започват да мислят себе си като „бели хора“, те не правят никакви твърдения относно това дали са англичани или християни, а правят по-скоро коментар върху онова, което възприемат като собствено превъзходство – и по този начин правят по-лесно оправдаването на очевидно неморалната търговия и собственост върху човешки същества.

Хол обяснява, че „значимостта на чернотата като изразяване на расата далеч надхвърля реалното присъствие“ на африканци в Англия от онова време. Преди пиесата на Мидълтън е налице нещо като група от въображаеми „черни“ герои, като например в Маската на чернотата от Бен Джонсън (1605), в която кралица Ана се изпълнява с почернено лице, както и шекспировия „благороден мавър“ в Отело, поставен на сцената няколко години преди пиесата на Мидълтън. Разбиранията за раса са били пластични: в ранното модерно писане екзотизираните герои могат да бъдат описвани като „мургави“, „сиво-кафяви“ [dun], „тъмни“, „самурови“ или „черни“. Описанията на екзотизирания Друг включват не само африканци, но също така и италианци, испанци, араби, индианци и дори ирландци. Пиесата на Мидълтън маркира обобщаването на една друга расова роля в противоположност на чернотата, и това е белотата – но кои групи принадлежат към кой полюс често е нещо, което се намира в движение.

Нека разгледаме Смуглата дама от сонетите на Шекспир. В сонет 130 той казва за тайнствената си любовница, че тя има „смугла гръд“ [her breasts are dun]; в сонет 12 споменава „самуровите ѝ къдрици“ [sable curls], а [отново] в сонет 130 пише, че „на главата ѝ растат черни плитки“ [black wires grow on her head]. Както е общоприето да се разбира и преподава, Шекспир преобръща традицията, олицетворявана от поети като Петрарка, в която женската красота се концептуализира в понятия, свързани със светла кожа. Част от това преобръщане се открива в изказвания като онова, в което се твърди, че черното е „последният наследник на красотата“ [beauty’s successive heir] – едно шекспирово твърдение, което изглежда още по-прогресивно когато се вземе предвид съвременното расово натоварване на думата. И колко по-радикални са аргументите му в сонет 132, че „самата красота е черна/и всички са грозни, които не притежават твоя цвят на кожата“ [beauty herself is black/And all they foul that thy complexion lack]. Изпълненият с расови конотации език на Шекспир обозначава определен обхват от възможности относно това какъв би могъл да бъде произходът на Смуглата дама, а предположението, че тя се основава на жени ту от европейски, ту от африкански произход, обозначава расовата променливост на онзи период.

Или да вземем за пример Калибан, туземецът-дивак от омагьосания остров, колонизиран от Просперо в Бурята. Той често е представян в модерни продукции на пиесата като поробен африканец или американски индианец, но има убедителни причини да се смята, че сред публиката на онова време мнозина биха го схващали по-скоро като сроден с първите мишени на английския колониализъм, ирландците. Според този критерий Калибан е част от предисторията на това „как ирландците са станали бели“, както пише историкът Ноел Игнатиеф през 1995. Нищо от горното не означава, че Калибан действително е някоя от тези специфични идентичности, нито пък че Смуглата дама трябва да се идентифицира буквално като принадлежаща към която и да е специфична група. И двата примера са просто нещо като прозорец към най-ранния период, в който днешните ни расови категоризации са започнали да придобиват форма, но все пак са били доста по-различни от формата, към която собствената ни расиализирана система в края на краищата се е развила.

И все пак специфичните критерии, касаещи начините, по които ние мислим за расата, са се развили исторически, и са го направили в служба на колониализма и капитализма (както и техния прислужник: робството). Насърчавана от позитивистки език, идеята за расата е станала нещо толкова нормално, че в края на краищата твърдението, че някой може да е измислил една толкова очевидна фраза като „бели хора“, би започнало да звучи странно. Но тя си остава нещо изобретено. Поради подновеното в наши дни използване на расистка политическа реторика, често чрез използване на нечестно-изхитрена терминология, става изключително важно да си припомняме какво точно означава да се каже, че расата не е нещо реално и защо твърденията на расистите са не само неморални, но и неточни. Мидълтън показва доколко всъщност расата е нещо летливо; до неотдавна е имало време, в което белите хора не са били „бели“, а черните хора не са били „черни“. Публиката му едва е започнала да разделя света на бяло и не-бяло – но за нещастие ние си оставаме членове на тази публика.

Расата може и да не е нещо реално, но расизмът със сигурност е. Идолите разполагат с начини да влияят върху животите ни, дори и ако боговете, които те представляват, са нещо илюзорно. Разглеждайки пиесата на Мидълтън ние можем да посочваме към свят, в който отново една фраза като „бели хора“ няма да има никакъв смисъл. Осъзнавайки, че хората не винаги са били категоризирани според цвета на кожата си, ние сме в състояние да си представим бъдеще, в което ние вече не сме категоризирани по такъв начин, нито пък подразделяни на групи в резултат от него.

Ед Саймън е американски писател и изследовател на ранната модерна религия и литература, както и сътрудник на The Marginalia Review of Books, канал на списанието The Los Angeles Review of Books. Публикувал е статии в множество популярни издания като The Paris Review, Jacobin, Berfrois, Queen Mob’s Teahouse, The Millions, Literary Hub, The Fortnightly Review, Tablet Magazine, Mental Floss, Jewish Renaissance, The Dublin Review of Books, Marginalia at the Los Angeles Review of Books, Harriet the Blog of the Poetry Foundation, Salon, Quartz, Tikkun, the Public Domain Review, the Revealer, Killing the Buddha и Belt Magazine.

Коментари (1)

- 24-09-2017|аФдеев

Не мога да имам нищо против британския драматург Мидълтън (който, казват, изобретил „белите хора“) – по простата причина, че не съм чел нищо от него (и вероятно не съм the only one). Но, все пак: във фолклора на доста народи, и по-конкретно на българския народ, „бялото“ като цвят има определена функция, а именно:“Бялото лице е еталон за красота“ (виж Григоров, Григор. Цветовете на човешкото тяло в българския фолклор). Отделно от това, максимално очевидно е, поне за хората, израсли в рамките на „юдео-християнската традиция“, че в тази традиция се прави ясно разграничение между „светлина“ и „тъмнина“, и е съвсем очевидно, че „светлина“ е естествено да се олицетворява с „бяло“, както и „тъмнина“ с „черно“ – така че дори и само поради този факт едва ли е чак толкова „случаен“ фактът, че европейците са предпочитали да се самоидентифицират именно с „бялото“ (а не, например, с „черното“).

Понякога, да преподаваш собствените си романи

изглежда като предателство към литературата

Автор(и): Орхан Памук

Преподавам сравнително литературознание в Колумбийския университет. В началото на всеки семестър, ако планирам да разглеждам в групата някой от собствените си романи, винаги разказвам на новите си студенти една стара история за писането и преподаването.

Става дума за един много популярен (но може би апокрифен) анекдот за Владимир Набоков. През 1957 той е предложен на Харвардския университет като професор по руска литература. Не всички приветстват идеята. „Ако руската литература трябва да се преподава от руски величия“, казал харвардският лингвист Роман Якобсон на колегите си, „то трябва да сложим слонове да преподават във факултета по зоология“.

Студентите се смеят, а след това аз се обръщам към реалния въпрос. „Този семестър ще застана пред вас като слон, но освен това ще направя всичко възможно, за да бъда и професор“.

Слоновете не знаят какво ги прави слонове. Те просто са. По същия начин и романистите не се занимават съзнателно с онова, което вършат докато пишат романите си. Нещата, които те възнамеряват да опишат и изразят; територията, която биха искали да обхванат, може да се окажат много различни от елементите, върху които се фокусират читателите и изследователите. Авторът на един роман не винаги е най-подходящият му интерпретатор и нерядко други хора могат да бъдат по-добре запознати с текста, отколкото е той.

Повечето от будните ми студенти в Колумбия [популярното название на университета, Бел. пр.] са съвсем наясно с тези парадокси, така че не е нужно да се занимавам прекалено дълго с темата, макар и понякога да ги предупреждавам: „Сега ще говоря не в качеството си на професор, а на слон в класната стая“.

Понякога може да обяснявам, например, че една от причините да напиша Името ми е червен е, че до 22-годишна възраст исках да бъда художник, но не успях.

„С този роман“, казвам, „се опитах да конструирам наратив, вдъхновяван от контраста между онова, което един художник си представя, и начина, по който ръката му понякога може да се движи по своя воля“.

А след това професорът встъпва в ролята си: „Този контраст е подобен на разликата между това да бъдеш романист и да бъдеш професор, преподаващ изкуството на романа“. Което води до въпроса, който Джон Бъргър, самият той романист, нарича „начини на виждане“, а след това до източно-западната дихотомия, персийските миниатюри, ренесансовото изкуство и историята.

Или за един друг от романите ми, Сняг, мога [понякога] да кажа: „Като слонът в класната стая, аз мога да ви кажа, че всичко, което се случва с героя Ка в хода на първите 200 страници, е почти същото, което самият аз преживях когато отидох в турския град Карс, през 1999, където се развива действието на книгата. Исках да напиша политически роман, който би съдържал цяла една нация, също както романите на Греъм Грийн се развиват в бедни и объркани страни от третия свят“.

Макар че се опитвам да се противопоставям на изкушението, понякога в университетската зала съм склонен – дори повече от студентите си – да виждам собствените си „романи за една нация“ като въведения към културните норми и специфични скърби на Турция, Близкия Изток и целия мюсюлмански свят. Тъй като се интересувам от „теория“ и областта, наречена културология, понякога започвам да „теоретизирам“ върху собственото си творчество.

„В този абзац нашият автор се стреми да изследва историята на улиците и магазините в Истанбул“.

Или: „В ислямските общества, където мъжете и жените рядко могат да общуват едни с други, освен ако вече са женени, момчетата и момичетата си създават алтернативен език със своя собствена граматика и мълчаливи погледи, смръщвания, моменти на преднамерена неподвижност и заострени въпроси: ‚Би ли желал още едно кюфте?‘„

Но колко силен акцент би трябвало да поставям върху турската история, трансформацията на Истанбул, или исляма и секуларизма, за да стане логиката на моите романи по-достъпна за студентите ми? След цял един живот, прекаран в борба срещу политическия натиск върху литературата, отдаването на учебно време за неща като социален контекст или политически иронии, вместо на литературните нюанси, ме кара да се чувствам като предател. Независимо дали преподавам собствените си романи или Ана Каренина, Госпожа Далауей и Червено и черно, понякога изпитвам усещането, че, каквото и да правя, в действителност аз предавам литературата – чувство, което си остава у мен като някаква сърдечна болка.

Десетте години на преподавателски опит са ми показали, че най-добрият начин за избягване на тези страхове е човек да се оттегли от теорията и социалния контекст, и вместо това да преоткрие заедно със студентите лабиринтите на самия текст – било в собственото ми или в нечие друго творчество. И така, в началото на всяка лекция аз отделям известно време за прелистване на страниците, които съм набелязал за този ден.

„Нека да анализираме какво се случва тук“, ще кажа. „Как мислите, защо Ка урежда срещата в хотел ‚Азия‘?“ „Кои ключови събития от тази част би трябвало да обсъждаме?“ „Кое според вас е доминиращото настроение в тези страници?“

Като повечето образовани турски мъже от горната класа, в мен има известна авторитарна жилка и, макар и да ми доставя удоволствие да преподавам в диалог, не винаги мога да се противопоставя на изкушението просто да кажа на студентите „фактите“ за моите романи. И въпреки това се радвам много, когато някой студент ми припомни странностите на роман, който съм написал преди години, и започна да се питам дали изобщо съм имал предвид някоя от тях.

Всеки път, когато оставя теорията и социалния контекст настрана, в полза на „задълбоченото четене“ на романите, издирвайки тънкостите и вътрешните им симетрии, аз откривам колко много неща съм забравил за собствените си книги. Веднъж, малко преди да започне часът, един студент ме завари да разлиствам трескаво Сняг пред класната стая. „Това се случва, когато не си дадете труд да прочетете материала вкъщи!“, пошегува се той.

На лицето му беше изписано онова закачливо, палаво изражение, което понякога виждам у студентите, когато открият в романите ми дреболии, които дори не съм осъзнавал, или когато не се съгласяват с онова, което според мен е логиката на даден роман, и посочват противоречията и неяснотите му. Но след години на изнасяне на лекции върху собственото си творчество, студентите са ме научили да се обръщам към тази успокоителна мисъл, всеки път когато уловя онова изражение по лицата им: „Може би те биха предпочели слон вместо професор в класната стая“.

Орхан Памук е един от най-значителните съвременни турски автори и носител на Нобеловата награда за литература за 2006 г.

Любовта е топла супа

Автор(и): Иван Димитров

Денят на любовта е, а какво виждаш? Любовта става все по-малко, претенциите – все повече. В началото не искаш повече от цвете, прегръдка. Повече от нечии уши, които да те чуят. Повече от устни, в които да впиеш своите. Ръка, която да хванеш. Така ти е повече от добре. Имаш чувството, че имаш всичко. Че си намерил това, което толкова дълго си търсил. Сякаш можеш да отидеш до Луната и обратно, а космосът да си гледа работата. Сякаш си планета, открила своето Слънце. Въртиш се около него. Радваш се на топлината му. Понякога се париш, понякога ти става леко студено. Но знаеш, че го има.

После идва битовизмът. Ходиш на работа, за да си платиш сметките. Излизаш с приятели, за да си починеш. Или си седиш вкъщи, гледаш през прозореца, мислиш. Понякога се радваш, друг път се отчайваш. Няма нищо постоянно, непостоянен си и ти. Не можеш да знаеш дали утре някоя тухла няма да ти падне на главата от някоя от разпадащите се сгради в центъра на София или в някой друг град. Изнервяш се, успокояваш се. Прибираш се вкъщи.

Когато си във връзка, ти си половинка. Казваш го, но дали го осъзнаваш? Ти и твоята любов живеете като скачени съдове. Подмятате си не само погледи, целувки. Подмятате си настроения, страхове, фобии. Разменяте мигове на блаженство и щастие. Зависими сте както от себе си, така и един от друг. Когато единият се страхува, другият или му помага да се бори със страха, или го попива. И така страхът се увеличава. Когато единият плаче, другият или стиска зъби, усмихва се насила, или плаче с него. И така плачът става по-голям. Когато единият се смее, другият избира дали да се засмее с него, или да остане в собственото си настроение.

Какво избираш да удвоиш? Щастието или мъката? Светлината или мрака? Какво предпочиташ? Смехът или сълзите. Щастието или нещастието? Не разчиташ ли прекалено много на другия за себе си? Не ограничаваш ли така своята собствена свобода? Не ставаш ли все по-пасивен? Не правиш ли и ти погрешните избори, а не само този до теб? Да, и той бърка. Но и двамата решавате дали ще се фокусирате върху грешките или ще се надграждате върху тях? Дали ще се обичате с белезите си и настроенията си? Или ще държите на собствените си настроения и ще забравите тези на човека до теб.

Винаги искаш невъзможното. Така си устроен. Искаш европейска заплата, а забравяш, че живееш в Източна Европа. И ако наистина я искаш, трябва сам да си я постигнеш. Искаш замък, а живееш в къща или апартамент. Искаш нова кола, а караш кола втора ръка. Понякога дори таратайки караш, но я ги обичаш, нали? Тогава защо не признаеш, че самият ти си таратайка? Че човекът до теб е таратайка. И да си го обичаш именно така. Като таратайка.

Мечтаеш за какви ли не романтични жестове. Но виждаш ли наистина жестовете около към теб? Цениш ли всяко поднесено ти цвете? Всяка откъснала се от умората на другия усмивка, колкото и да е малка? Обитаваш своя собствен свят – този в главата си. Но опитваш ли се да го споделяш на другия така, че да го разбере? Не очакваш ли повече от това, което той би могъл да ти даде, колкото и да се опитва? Не се ли хващаш за своите мисли и за своите думи, вместо да приемеш чуждите?

Любовта е топла супа, която те чака на масата вкъщи. Твоята половинка я е сготвила и я е подправила с всичките чувства, които изпитва към теб. Може продуктите да са скромни. Може ти да си изнервен от деня си. Може и твоята половинка да е ядосана за нещо си, свое. Но какво ще направиш, когато седнеш на масата? Ще приемеш ли супата, въпреки че вероятно не е подправена съвсем по вкуса ти? Ще отвърнеш ли на усмивката? Ако очакваш усмивка от другия, ще се усмихнеш ли ти самият, за да и другият се усмихне? И ще си спомниш ли за тази супа, когато някой друг ден, другият има нужда ти да му сготвиш и да се усмихнеш? Или ще си свикнал вече супата да ти идва наготово и ще я чакаш? И ще се чудиш защо не идва?

Любовта е в твоите ръце. Супата чака да я сготвиш? Готов ли си да рискуваш?

Иван Димитров е автор на 5 книги с поезия, проза и драматургия. Последно издава романа „Софийски дует“, посветен на София. Написал е десетина пиеси, от които „Очите на другите“ е поставяна в Ню Йорк и в Народен театър „Иван Вазов“, а в момента пиесата му „Извънземно“ се играе в Театър „Възраждане“. Със свои пиеси е печелил двайсетото издание на „Друмевите празници“, конкурса за пиеса на абсурда на Драматичен театър Благоевград и конкурса за драматургичен текст в рамките на проекта „Млада балканска драма“, организиран от Народен театър (Белград) и Младежки театър „Николай Бинев“.

Светът наблюдава Корейския полуостров

с възхищение и малко боязън…

Автор(и): Аврам Агов

Интервю с Аврам Агов – специалист по далекоизточна политика и култура, преподавател в Langara College (Ванкувър, Канада)

Светът наблюдава с доста страх ескалацията на напрежение между Северна Корея и САЩ. Възможна ли е втора Корейска война?

Война винаги е възможна на Корейския полуостров. Първата още не е официално приключила (вече над 64 години). Балканите бяха наричани „барутен погреб“, сега Корейският полуостров е потенциален „ядрен погреб“. Но мисля че до война няма да се стигне. Това би било катастрофа и всички страни го осъзнават.

Реални ли са заплахите от Северна Корея?

Да – в смисъл, че Северът разполага с ядрено оръжие и в същото време усъвършенства ракетната си програма. Но Пхенян е наясно, че ако започне война, това ще е самоубийство. Заплахите и ескалацията по-скоро целят да принудят САЩ да преговарят.

Адекватен ли е отговорът на Тръмп на предизвикателството на Ким Чен Ун?

Това е до голяма степен продължение на политиката на Обама за „стратегическо търпение“ – засилване на натиска, санкциите и изолацията на Северна Корея, но с по-изострено и непредвидимо говорене. Друг акцент в подхода на Тръмп е, че твърде много се разчита на Китай да реши проблема с ядрената програма на Северна Корея, но влиянието на Пекин върху неговия съюзник – Пхенян – се надценява. Без САЩ този въпрос не може да се реши, защото от самото начало (разделението на полуострова) Америка играе важна роля в региона като съюзник на Южна Корея и Япония. Според мен онова, което се подценява, е ролята която Сеул може да играе. До скоро сякаш Южна Корея не фигурираше в политиката на Вашингтон към Северна Корея. Южна Корея може да бъде важен мост към Севера и изобщо към възобновяването на диалога. Наскоро южнокорейската администрация нарече американската политика „стратегическо объркване“ и президентът предупреди Вашингтон в прав текст, че никой не може да взема решение за военни действия на Корейския полуостров без съгласието на Сеул (визирайки един евентуален американски превантивен удар срещу Севера). Парадоксът е, че непредвидимостта и склонността на Тръмп към неортодоксални решения и търсене на „сделки“ в политиката, както е правел в бизнеса, може да се окаже плюс в намиране на решение на кризата. Например Тръмп би се срещнал с Ким Че Ун при известни условия, докато никой негов предшественик не е допускал публично среща със севернокорейки лидер (Бил Клинтън само обмисляше среща с Ким Че Ир в последната година на президентството си в по-благоприятна ситуация от сегашната, т.е. още преди първия ядрен опит на Пхенян, но не се стигна до пробив.)

Сила или търпимост ли е добрият отговор в тази ситуация?

В тази ситуация за преговорите няма алтернатива. Трябва да се пристъпи към диалог без предварителни условия. Като по-близка цел на преговорите би могло да се постави замразяването на ядрената и ракетна програми на Северна Корея, а крайната цел е сключване на мирен договор (между Северна Корея и Китай от една страна, и Южна Корея и САЩ – от друга), което е формален край на Корейската война. Без мирен договор Корейският полуостров ще продължи да бъде източник на криза и постоянен риск за сигурността в Източна Азия.

Каква според вас ще е реакцията на другите големи сили в региона, и най-вече на Китай и Русия?

Китай, както винаги, подканва и двете страни да се въздържат от ескалация. Русия и Китай подкрепиха последната резолюция на ООН, с която срещу Северна Корея се налагат още по-драстични икономически санкции. Но те не са на страната на САЩ. Да не забравяме, че формално Китай и Северна Корея имат съюзнически договор от 1961 г., който все още е в сила. Пекин даде да се разбере, че няма да допусне едностранни действия на Вашингтон за смяна на режима в Пхенян. В същото време Китай не би подкрепил агресивни действия на Северна Корея.

Има ли път за помирение на Корейския полуостров и реално ли е едно обединение на двете страни?

Да, има такъв път, но на сегашния етап той изглежда ще бъде дълъг. Технически Северът и Югът са в състояние на война, и са необходими много стъпки – малки и големи, за да се стигне до помирение и евентуално обединение. Ако не настъпят катастрофални промени в Северна Корея, по-реалистичната перспектива за двете корейски държави е икономически съюз, а не политическо обединение. На този етап обединението е възможно единствено под формата на поглъщане на Севера от Юга – което обаче е свързано или с война, или със срутване на режима в Пхенян, а вероятно и на двете едновременно, а това пък означава катастрофа за цяла Корея. Така че, колкото и болезнено да е, запазването на статуквото, т.е. разделението на полуострова, е засега по-малко рисковата алтернатива. Никой обаче не знае какво ще се случи, разбира се. Корейците вероятно ще се обединят в по-далечно бъдеще.

Как един народ поема в две различни посоки? Има ли вина останалият свят за това разделение?

И корейците, и светът имат дял в това състояние. Както знаем, разделението в Корея е следствие от разделението на света след края на Втората световна война. Следва братоубийствена война с намесата на основни световни сили, която задълбочава и затвърждава това разделение. Това е едно от следствията на Студената война, и няма изгледи за скорошно решение.

Какво всъщност знаем реално за Корея на север от 38-я паралел? Вие самият откъде набавяте информацията си?

Научава се все повече за Северна Корея, въпреки ограничената информация отвътре и изолираността на страната. Бегълци от Севера, чужденци които пътуват дотам, контакти със севернокорейци, архивни материали за исторически събития, дигитални технологии като сателити – това са само някои от източниците на информация за Северна Корея. Но много от писаното и коментираното в медиите по света е базирано на спекулации и теории; има също и тенденция да се описват нещата в едри щрихи, които приличат повече на комикс, отколкото на реална картина.

Ще ви върна в началото. Защо избрахте Азия и точно Корея като обект на научен интерес?

Малко знаех за Азия и исках да науча повече. Привличаха ме мащаба и перспективите за растеж на Тихоокеанския басейн, като например „Азиатските тигри“. Корея е уникална гледна точка за изучаване на Източна Азия заради разделението на страната, както Германия за Европа по време на Студената война. След падането на Берлинската стена погледът беше отправен към Корея: ще има ли обединение и там? Тези въпроси провокираха интереса ми, а след като живях в Южна Корея и Китай, Азия стана част от живота ми.

Какво различава корейците от големите им съседи – Япония и Китай? Имат ли комплекс за малоценност?

Корейците са много свързани с Китай и Япония – исторически и културно. Корея е важен мост между големите си съседи и това ключово място отрежда важната роля на полуострова. „Важният друг“ е ролята, която традиционно маркира отношенията на Корея с Китай и Япония, тоест и свързаните с това исторически комплекси, но в дигиталната ера корейците постигнаха много и се превърнаха във водеща сила в някои модерни технологии. В този смисъл размерът на територията и населението става нещо все по-относително при определянето на националната идентичност и ролята на една страна в даден регион и в света (въпреки фундаменталното си значение). Южна Корея е много добър пример в това отношение. Всъщност 52 милиона души е населението на една средно голяма страна, но то е разпределено само на 98 хиляди квадратни километра – България без една-две области. Като добавим и липсата на природни ресурси в Южна Корея (като контраст, на Север те са в изобилие) и откъде са тръгнали (разруха от войната и в началото на 60-те години на миналия век; по онова време те са сред бедните страни в света, наред с онези от Африка), икономическото „чудо“ не е метафора, а реалност.

Само народопсихологията ли обяснява бързото развитие на далекоизточните народи в последния половин век? Как народи, толкова далече, поне доскоро, от западния бизнес модел, се възползваха от него и вече са конкуренти на големите западни икономики?

„Народопсихологията“ е понятие от минали времена, днешните социални науки го отхвърлят доста решително, така че обяснението едва ли може да се търси в нещо такова. Но има някои важни тенденции като глобализация и международен ред – както по време на, така и след края на Студената война – които благоприятстваха растежа на Азия. И все пак основните фактори са вътрешни – успешна аграрна реформа; активна държавна роля при развитието на конкурентоспособността и стимулирането на износа, инвестиции в образованието (може да се направи връзка с конфуцианската етика и страстта към ученето); визия за бъдещето и постигане на национален консенсус за развитието на съответната страна; концентрация на ресурси при изпълнение на определени програми и цели; меритоктратична администрация (отново с препратки към историята) и прочие. Това са само някои общи черти на бързоразвиващите се икономики в Азия. Ако може да се обобщи в едно изречение: в крайна сметка най-важният ресурс са хората. Всеки народ достига своята формула за успех, като се учи от другите.

Как един философ и историк по образование става мениджър в „Самсунг“?

Самсунг наема не само инженери и хора, завършили мениджмънт. Във фирмата работят мениджъри с различни специалисти, тя сама обучава персонала си на необходимите умения и на практика е един вид училище, а в сферата на бизнеса практиката е най-добрата школа. Опитът от други краища на света се цени като възможен принос в работата на компанията, особено в международните ѝ операции. Ето така и аз намерих място в нея.

Защо Сеул ви направи почетен гражданин? Какво всъщност означава тази титла?

Това беше някакво признание за принос в развитието на отношенията между България и Южна Корея. Като българин, живеещ в Южна Корея, за мен това беше естествена роля, да свързвам хора.

По какъв начин фразата „страна на утринната свежест“ описва разбирането на корейците за самите себе си? Всъщност това определение важи ли в еднаква степен за Юга и Севера?

Чосон (буквално – страната на утринната свежест) е едно от древните имена на страната и е свързано с идентичността на корейците. Мирно, спокойно място, векове наред (особено между 15-19 в.), което драстично се е променило в модерната епоха, за да стане водовъртеж на събития и съдби. Място, раздирано от конфликти – колониализъм, гражданска война, разделение, Корейска война – място на големи постижения, но и големи падения. Това е Корея – едно разделено семейство. Но това състояние продължава толкова дълго време, че корейците и от двете страни на ДМЗ (Демилитаризираната зона, която е границата между Севера и Юга) го приемат като нещо „естествено.“ Дълго време тук се говореше за „една нация и две държави“, но ситуацията все повече се придвижва към нещо от рода на „две нации и две държави“.

В разговора в Общината казахте, че противопоставянето между САЩ и Китай крие истинския риск за света. Какво имате предвид?

Като двете най-големи икономики в света, САЩ и Китай са много свързани помежду си. Но между тях има стратегическо съперничество, породено от икономическото и политическо издигане на Китай. В този смисъл тези отношения крият рискове и кризата на Корейския полуостров може да се превърне в потенциален конфликт между двете велики сили.

Не подценявате ли ролята на Русия, като отдавате водещата роля на Китай и Америка?

Не мисля, че я подценявам, просто това е новата „архитектура“ на света. През последните години има определено възраждане на някои имперски импулси и национализмът се е превърнал в държавна идеология на Русия (но не само). Страната има гигантска география и природни ресурси, и винаги ще бъде политически и военен фактор в света, но САЩ и Китай ще бъдат водещи, както и Европа. Индия също ще играе все по-голяма роля. Като цяло, Тихоокеанският басейн e икономическият двигател на днешния свят. Проста аритметика на икономиката и демографията.

Къде е мястото на Европа между тези колоси?

Мисля, че Европа ще запази ключовата си роля, въпреки прогнозите за предизвестения ѝ край (под формата на Европейски съюз). Фактическото предимство на Европа е, че тя посочва едно определено бъдеще на света – място както на обвързаност, така и на мир. Европа често е била пионер в световната история – и за добро и за зло – и тя винаги ще бъде както източник на носталгия, така и „лаборатория“ на бъдещето.

Специализирал сте в САЩ. Защо избрахте Канада за свой дом и място за научна работа?

В Канада започнах докторантура през 2001 г. и така се свързах професионално със страната.

Обоснован ли е страхът от непредсказуемостта на Тръмп? Би трябвало американската демокрация да има достатъчно защитни механизми, но все пак може ли един президент да направи някакви революционни промени в американската политика? И това да доведе до световни катаклизми?

Доста се изписа и каза по тази тема. По време на предизборната кампания Тръмп си даваше вид на непредсказуем политик. Тук може да се започне с обявяването на кандидатурата му вътре в механизмите на Републиканската партия (която беше посрещната с усмивка от мнозина), през победата му над повече от дузина републикански съперници на първичните избори и до самата победа (доста на ръба) на президентските избори. Тръмп правеше противоречиви и провокативни изказвания по редица въпроси на вътрешната и международна политика и настрои доста хора срещу себе си, но имаше и голяма група от лоялни избиратели, разочаровани от различни страни на статуквото – от загубата на работни места и международна търговия до „наплива“ от мигранти (което е американският вариант на популизма) – изобщо хора, настроени против институциите, против другите, и поставящи „Америка на първо място“. Тръмп усети тези настроения и страхове, и стана техен изразител. Но не трябва да се пренебрегват слабостите на Хилари Клинтън и обстоятелствата около кампанията ѝ, като подновеното разследването на ФБР срещу нея, огласено 11 дена преди датата на избори (което се оказа неоснователно), както и руската намеса при подкопаването на кампанията ѝ. (Путин не може да ѝ прости „намесата“ в работите на Русия и застъпването за Украйна). Но щом само влезе в Белия дом, Тръмп се сблъска с реалностите на управлението и ограниченията на президентството, въпреки че запази част от стила си, примерно постоянното използване на Туитър. Мнозина се страхуват, че неговата непредвидимост би разпалила някой конфликт в света. Иронията е, че Тръмп беше избран въз основата на платформа за обръщане на Америка към самата себе си (отчасти и затваряне в себе си), а не отваряне към света. Тръмп би предпочел да се занимава с вътрешни проблеми, а не с проблемите на света, затова не e склонен към интервенции и не би предпочел да въвлече САЩ в световна криза. Но поради голямата роля на Америка в света, ангажирането със световните проблеми изглежда неизбежно. Въпросът е по какъв начин. Дано опитът в Белия дом и съветниците около президента направят този процес по-предвидим.

Говорехте за толерантността на канадците. Защо е тази разлика между американските народи? Само заради това, че на север живеят по-нашироко ли?

Историята на съжителстване на хора от различни краища на света си има свои специфики по различните места. Тя учи на толерантност, но понякога предизвиква и нетърпимост (в миналото канадците също са минавали през етапи на расизъм). Но с времето толерантността води до по-добри резултати за едно общество. Това е ДНК-то на Канада, ако може така да се каже.

Мислил ли сте за връщане в България? Идвате си доста често, познавате процесите. Намирате ли някаква положителна промяна в израстването не само на самата държава, но и на хората?

Винаги се връщам. Виждам какво става в нашия район, както и в София. Има положителни промени при икономическото развитие и инфраструктурата, но някои стари проблеми като корупция и безхаберие си личат от разстояние. Да не говорим пък за хората които са потърпевши. Затова по нашите ширини чувам безкрай оплаквания, демотивация и дори цинизъм, често виждам намръщени хора. Примирението обаче е най-добрият проводник на корупцията. И ако трябва да бъдем честни докрай, корупцията съществува на всяко ниво в обществото – администрация, бизнес, обслужване, образование, здравеопазване, реално във всички сфери на живота. Ако хората са склонни да си „купят“ образование, шофьорска книжка или нещо друго (заедно с онези, които са склонни да „продадат“ услугите), то защо се учудваме, че има корупция на по-високо ниво във властта? Политиците не са паднали от друга планета, те са толкова българи, колкото и всички останали. Въпрос на позиция, възможности и мащаб. Това е начин на мислене, една нагласа и система, която допуска корупция и я оставя ненаказана в повечето случаи. Разбира се, лесно е да се каже това от някъде си там, на другия край на света. Но има много българи по света, които остават съпричастни с България. Трябва да разберем, че това, което е сега, се дължи на всички. И всички имат отговорност както за това състояние, така и за евентуалната промяна към по-добро. С други думи, промяната започва от нас като индивиди, ако използваме една стара азиатска мъдрост.

И ако може малко за вас. Тук вече вие да си разкажете какво ви свързва още с Долна Оряховица. От рода на летеца Агов ли сте. Какво ви мотивира да правите кариера навън във време, когато България тепърва се отваряше към света. Какво ще посъветвате днешните младежи, които избират: тук ли да останат или да учат и живеят извън България…

Да, имам далечна роднинска връзка с летеца Агов. Ученето и работата ми ме отведоха в САЩ, Азия и после в Канада. Но България, както и родният край, са неделима част от мен и в това виждам своя лична мисия – да разширявам понятието за България по света. Всичко става чрез хора и в други страни научават за България именно чрез българите, живеещи в чужбина. България е не само географско понятие, тя е част от сърдечната ни карта, където и да сме. Българите в чужбина може да са полезни на България по много начини. Например, миграцията на азиатците по света допринесе за развитието на „тигърските“ икономики в Азия чрез вливане на знание, инвестиции и технологии чрез хората които живеят в чужбина.

Младите хора са бъдещето, това е азбучна истина, но за времена като тези в България това е още по-важно. Образованието е ключът и по света няма просперираща нация без първокласно образование. Каквото и да изберат младите, важното е да са мотивирани и да обичат това което правят. Да направят нещо запомнящо се. Пряко или косвено то ще е свързано с България, дори и ако не са в страната. Тези, които са в страната, да не се отказват поради разочарованията, да бъдат позитивни. А за онези, които заминат е важно да се връщат (ако и само от време на време). Накратко, към младите хора имам само две думи: бъдете амбициозни!

Първоначална публикация в http://regnews.net

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Айфон Х и империята на Епъл

Автор(и): Иън Богост

В продължение вече на две десетилетия Епъл води битка на границата между общественото внимание и пренебрежение. В 1997, когато Стив Джобс се завърна като временен главен мениджър, компанията беше силно затруднен производител на персонални компютри, с ограничен пазарен дял. След това се появи първият Аймак – Макинтош компютър, който хората най-после отново искаха да купуват. След него и първият Айпод, който превърна компанията в производител на високо-стилна персонална електроника и принадлежности. А след това, разбира се, Айфонът, който направи от Епъл най-високо оценяваната компания на света – и промени завинаги начина, по който хората живеят, работят и играят.

Най-новите планове на Епъл, обявени наскоро в генералния щаб на фирмата в Купертино, подсказват, че тя е навлязла в нова фаза. Айфонът е вече толкова популярен, че е станал почти незабележим, като въздуха, който хората дишат. И така, Епъл вече има нова задача: да направи Айфона също толкова важен във времето, в което той е станал банален, колкото по онова, когато беше нов и изключителен.

* * *

С увеличаването на успеха на Епъл се увеличават и очакванията, с които се посреща компанията. Инвеститорите искат сигурност за продължаващ растеж – нещо, което се превръща в грижа, тъй като пазарът за мобилни телефони вече е напълно развит.

В продължение на години както пазарът, така и обществеността, очакваха да видят каква ще бъде реакцията на Епъл. Очакването беше, че тя ще се изрази под формата на нов продукт (или продукти). Айпадът [таблетът на Епъл] беше първият кандидат. След него дойде Айуоч-ът [интелигентният часовник]. И двата продукта бяха успешни, но далеч не колкото Айфона. Очакваният си остават фокусирани върху нови, по-драматични бъдещи продукти, сред тях митичният Епъл-автомобил, чието бъдеще е несигурно.

Този подход – изнасяне на пазара на все по-нови, убийствени продукти, един след друг – изглежда почти невъзможен, дори и за Епъл. Но последното заявление на фирмата сочи към нов начин за поддържане на вниманието – и то много по-фин от простото приканване на хората да купуват или наемат някакъв нов стъклен правоъгълник, година след година.

Вниманието е странно нещо. Често се приема, че начинът за запазване на власт или влияние е да се поддържа вниманието на хората – да се държи то активно, фокусирано, пред очите ни. Това е начинът, по който Айфонът достигна знаменитостта си, в края на краищата: той направи пробив в масовото разбиране за мобилно телефониране н въведе една изцяло нова парадигма.

Но в хода на времето активното внимание постепенно отстъпва на заден план. Изключителните събития, продукти и идеи но могат да оцеляват като странни рядкости. Те трябва да се превърнат в нещо обичайно. Такава е съдбата на всяка влиятелна медийна форма, от електрическото осветление до автомобила, хладилника, телевизора, смартофона.

Истинската мощ на медиите идва от свикването с тях. Когато всеки разчита на електричеството. Когато всеки ползва миялна машина за чинии. Когато всеки се движи с личен автомобил Когато всеки се свързва, работи или играе с помощта на смартфон.

* * *

Последното заявление на Епъл разкрива два нови подхода към управляването на процеса, водещ до свикване с техните продукти. Единият е технически, другият социален.

Първият подход променя начина, по който Афонът се включва. Новият, водещ смартфон на Епъл, Айфон Х, е снабден с дисплей, който се простира от край до край и премахва бутона, който преди се намираше на предната част на телефона. За да замени т. нар. Touch ID, сензорът за пръстов отпечатък, който досега предоставяше сигурност при ползването и разплащането с телефона, Епъл е въвел нова технология, основаваща се на разпознаване на лицето на притежателя, наречена Face ID.

Техническото ѝ осъществяване е впечатляващо: използва се специална инфрачервена камера и лъчев прожектор, който картографира и моделира лицевите черти на потребителя на Айфона. Епъл твърди, че технологията е сигурна и надеждна, като шансовете за пробиването ѝ са едно на милион.

Но за да използва Face ID и отключи телефона, потребителят трябва да погледне към устройството, така че телефонът да може да види очите му/ѝ. Това има още един удобен [за фирмата] страничен ефект: хората трябва отново и отново да обръщат внимание на Айфоните си. Вече никой не може да пропусне факта, че Айфонът е устройство, направляващо животите ни от заден план, дори и ако за тази цел то трябва да бъде включено. Първо, потребителят трябва да го осъзнае в предния план. Айфоне, виж ме. Разпознай ме, така както аз те разпознавам, докато го правиш.

Изглежда като дреболия – предизвестие, може би, за нещо друго, което ще се появява тепърва. Но поне за момента то представа Айофна отново като нещо, което изисква и предоставя активно, вместо пасивно внимание.

Вторият подход е далеч по-странен. Анджела Арендс, заместник-президентката на Епъл в отдела за продажби, обяви, че компанията ще оформя и представя по нов начин местата на продажбите си. Вместо магазини, те вече ще станат „градски площади, тъй като са места за срещи и събиране“. Тя създава „площади“ в най-големите магазини, добавя „заседателни зали“ за предприемачи и преоформя коридорите като „авенюта“, които са нещо като „витрини, заобикалящи градския площад“. Магазинът на Епъл на Пето авеню в Манхатън ще се превърне в такъв градски площад, както и новият, в библиотеката Карнеги във Вашингтон – едно оспорвано използване на архитектурен паметник, който някога действително е служил като публична сфера, вместо такава, ре-миксирана с помощта на капитализма.

Независимо от това дали ще има успех или не, планът на Епъл за създаване на градски площади приема факта, че устройствата на фирмата са имали огромно въздействие върху публичната сфера – и че то не винаги е било добро. Достъпът до информация, хора, услуги и идеи в наши дни преминава често – понякога изключително – през различни правоъгълници. Ние знаем, че програмите и услугите, които предоставят този материал, включително Туитър и Фейсбук, са имали дълбоко и обезпокоително въздействие върху политическата реалност.

Новият, ако и малко объркан, интерес на Епъл към гражданската сфера, изглежда реагира на тази реалност. Градските площади на Епъл правят физически достъпна една реалност, която инак си остава нематериална, а именно, че екраните са превърнали публичните места в лични, и че тези лични места тътнат с прикрита заплаха.

* * *

В последното си публично изявление, главният мениджър на Епъл, Тим Кук, каза нещо толкова банално, че то беше отминато без особено внимание. „Истински поразително е до каква степен Айфонът оказва влияние върху света всеки ден“, отбеляза той, докато се приготвяше да представи новите модели на телефона. „Нашите намерения с Айфона винаги са били да създадем нещо толкова мощно, толкова всепроникващо и толкова магическо, че хардуерът просто да изчезва“.

В продължение на години думи като тези бяха разбирани като въпрос на използваемост. Макинтошът беше персонален компютър толкова лесен за ползване, че да работи с него можеше всеки. По-късно Айподът и Айфонът последваха по същия път. Но освен това Кук говори за един друг вид изчезване: онзи акт на невидимост, който медиите изпълняват всеки ден, когато се превърнат в зрели, масови средства за комуникация.

Бъдещето на Епъл не е в таблети, часовници или дори автомобили. То е в начините, по които – добре или зле – фирмата ще успява да направлява глобалния живот, опосредстван от телефоните ѝ. И с каква готовност обществеността ще допусне всичко това.

Иън Богост е професор по компютърни науки в Института по технологии, Джорджия (САЩ), където преподава и бизнес-мениджмънт. Богост е също и основател и партньор на Persuasive Games LLC, независима фирма за производство на компютърни игри, както и редовен сътрудник на списанието The Atlantic

Германия: изборът на непроизносимото

Автор(и): Мадлен Шварц

Дълбоко мълчание се възцари в резиденцията „Вили Бранд“, генералния щаб на Социалдемократическата партия на Германия (SPD), когато в неделя бяха обявени резултатите от германските федерални избори. Алтернатива за Германия (AfD), крайнодясната германска партия – една партия, членове на която поддържат идеи като необходимостта от разстрелване на бежанци или противопоставяне срещу германското разкаяние по повод Холокоста, спечели 12,6 процента от гласовете. Този успех дойде както за сметка на Християндемократическия съюз (CDU) на канцлерката Меркел, който изгуби 8,6 процента от местата си в Бундестага, така и на SPD, която, със само 20,5 процента от гласовете, е изправена пред най-лошия си резултат от края на Втората световна война насам.

Партийните членове и гости стояха мълчаливо, клатейки глави. Забързани журналисти дебнеха наоколо за подходящи цитати. Мартин Шулц, кандидатът за канцлер на SPD, произнесе колеблива реч, в която призова партията да се бори срещу екстремизма. След това напусна сцената и помещението започна да се опразва.

До съвсем неотдавна германските избори изглеждаха като нещо предрешено: Меркел и CDU, с техния баварски партньор, Християнският социален съюз (CSU), щяха да спечелят четвърти мандат за управление; за останалите партии се очакваха сравнително слаби загуби. Плакати с безинтересни призиви („За една Германия, в която живеем добре и щастливо“), висяха по дърветата и стълбовете в Берлин. По предизборни митинги партийни членове раздаваха обувалки и дървени лъжици, с чиято помощ подкрепяха посланията си.

Единственият забележителен признак за изборите в моя квартал беше голям предизборен център на CDU, който беше открит на няколко преки от мястото, където живея, в квартала Mitte. Както гордо ме информира администраторката, това бил първият случай, при който някоя партия откривала подобен център. Но когато го посетих миналата седмица, мястото беше почти празно. Видях фотокабина, в която посетителите могат да си правят снимки с про-Меркел лозунги. („Защото тя спазва обещанията си“. „Защото управлява без скандали и драми“.) Зад ъгъла интерактивен дисплей прави от лицата на хората емотикони. Застанете неподвижно и ще бъдете заместен/а от кръгла, жълта Меркел-глава.

Очакваше се канцлерката да пристигне няколко часа по-късно, за да направи пресконференция за деца. Каза на събраните деца, че, ако не била канцлерка, би желала да бъде „астронавт, обикалящ земята“, и че любимото ѝ хоби било да отглежда картофи.

Показното спокойствие на изборите прикриваше реалните безпокойствия на германската общественост – безпокойствия, онагледени от изборните резултати. Меркел започна кампанията си късно, а след това почти не участваше в нея. Произнасяше прости речи, в които рядко се споменаваха опонентите ѝ. В очите на обществеността двете основни партии изглеждаха почти идентични. Това предостави на AfD възможността да представя себе си като основната опозиция. И ако в края на краищата хората се обърнаха към партия, която казваше непроизносимото, то това беше и отчасти защото за доста много произносими неща не се говореше изобщо.

Германската политическа система е парламентарна – и в течение на последните четири години двете главни партии, SPD и блокът CDU/CSU на Меркел, управляваха съвместно в т. нар. Голяма коалиция. В много отношения коалицията е била нещо добро за SPD, каза ми Карла Вест, партийна представителка от Берлин. Тя помогнала на партията да прокара определени важни мерки, като например увеличаването на минималните заплати. Но това, че била част от коалиция, направило трудно за партията да представи тези победи като свои собствени.

На митинг на берлинския Жандарменмаркт миналия петък, Шулц се оплака, че партията на Меркел се опитвала да бере плодовете от политическата програма на SPD. „Но в какво тогава се състои разликата между Ангела Меркел и Мартин Шулц?“, запита той. „Ако SPD би обещала, че слънцето ще грее над Жандарменмаркт, то със сигурност два часа по-късно в пресата ще се появи някой такъв репортаж: Комитетът на CDU по въпросите на времето, ръководен от Ангела Меркел, е планирал това още преди четиринадесет дни“.

„Меркел и Шулц: те са съгласни [един с друг]“, гласеше едно от заглавията след поредния телевизионен дебат от предизборния сезон, в който кандидатите изглежда си подаваха напред-назад консервирани отговори. Четирите останали партии, които ще влязат в Бундестага, или парламента – AfD, икономически-либералната Партия на свободните демократи (FDP), Зелените и крайнолявата Die Linke – трябваше да проведат собственото си шоу на следващата вечер. Меркел и Шулц почти не се докоснаха до темата за Еврозоната. Образованието и разходите за НАТО също не бяха сред темите на разговора.

Избирателите регистрираха липсата на политически дебати и започнаха да протестират. На митинг на Die Linke осемнадесетгодишен студент по физика ми каза, че политиката е станала прекалено заспала. Меркел е канцлерка откак този студент е бил на шест години. Ако бъде преизбрана, тя ще управлява чак докато той завърши университетското си образование.

„Политическите дискусии не съдържат реални неща когато на власт е една и съща партия“, каза той. След телевизионния дебат предизборните прогнози на AfD се повишиха.

В събота отидох в североизточен Берлин, където и SPD, и AfD се опитваха да печелят избиратели пред един мол. Активисти от двете партии работеха от една и съща страна на улицата, без да поглеждат едни към други. Пред будката на SPD партийни членове разговаряха с избиратели, прегръщаха ги и ги разпитваха за животите им. Пред будката на AfD дълга опашка от журналисти чакаше търпеливо, за да интервюира един-единствен поддръжник.

Хайнц, на осемдесет и една, бивш източногермански войник, заедно с жена си Кристине, на седемдесет и пет, каза, че щели да гласуват за SPD, макар и да били разочаровани от представянето на партията. „Шулц трябваше да се бори повече. Трябваш да бъде повече в офанзива“, каза Хайнц. Но поне AfD „действително говори за нещата, от които хората се оплакват“. Според него това била американската военна база в Рамщайн, за която се надявал да бъде затворена скоро.

Централният въпрос на кампанията, миграцията, почти не фигурираше в повечето речи на Меркел и Шулц. Самата Меркел почти не спомена тази тема в кампанията си, сякаш надявайки се, че тя ще отпадне от само себе си. „Стратегията на CDU беше да не говори за това, с празната надежда, че избирателите няма да го забележат“, каза ми Д-р Тимо Лохоцки от Германската фондация Маршал.

При реалната липса на дебати, ксенофобският национализъм на AfD започна да оформя дневния ред на всички останали партии. Кристиан Линднер, водачът на либертарианската FDP, която успя да влезе в Бундестага с 10 процента от гласовете, след като не беше успяла да постигне дори минималната граница от 5 процента през 2013, даде интервю за десния таблоид Bild, под заглавие „Всички бежанци трябва да си отиват!“

Когато AfD нае една американска компания, Harris Media, да управлява окончателния рекламен щурм на партията, консултантите бяха критикувани за това, че са предложили лозунга „Германия за германците“. Но именно един от членовете на кабинета на Меркел, Томас де Мезиер, публикува през април статия в Bild, която се опитваше да дефинира германската култура в анти-имигрантски тон: „Ние не сме бурка… Нашата страна е оформена от християнството“.

Почти всички партии призоваха за по-силно полицейско присъствие и увеличени депортации на незаконните имигранти. Такива политика биха били някога „немислими“, каза ми един член на SPD, докато раздаваше бюлетини. Малко след това на щанда дойде избирател, който започна да се оплаква колко много стрували на страната бежанците.

Никой от кандидатите не посочи по време на изборите някакво бъдеще, в което имигрантите биха могли да бъдат нещо друго освен източник на престъпления и безредици; никоя от партиите не артикулира някаква по-различна визия за германското общество. Избирателите едва ли могат да бъдат обвинявани, че са забравили как само преди две години главният мениджър на Даймлер-Бенц [производителите на Мерцедес] заяви, че притокът на имигранти би могъл да се превърне в „ново икономическо чудо“ за Германия. При тези избори, ако се споменеше насилието, то беше единствено ислямски тероризъм; престъпленията на омразата срещу имигрантите в Германия, които през миналата година се увеличиха до почти десет инцидента дневно, изобщо не се споменаваха, по мои наблюдения.

По време на митинга си в петък Мартин Шулц доведе на сцената жена, оцеляла по време на Холокоста и я целуна по челото. AfD, каза той, били „гробокопачите на демокрацията“. Призова към „толерантност“. Но на политическата сцена не се забелязваха никакви мигранти или цветнокожи хора, в същия момент, в който настроенията против тях накараха хората да отиват при избирателните урни.

Никой не знае какво ще прави в Бундестага AfD. Засега експертите говорят за така наречената „Ямайка-коалиция“ между CDU, Зелените и FPD, чиито партийни цветове [черно, зелено и жълто], съставят националния флаг на Ямайка. Това би позволило на SPD да действа като опозиция, с възможност евентуално да отслабва AfD. „Днес сътрудничеството ни с CDU приключи“, каза Шулц в неделя, с което спечели най-силните овации на вечерта.

Но преговорите около една такава управляваща коалиция могат да отнемат месеци, пък и си остава напълно неясно дали тези три, толкова различни партии, ще могат да работят заедно. Ако това партньорство не проработи, CDU ще трябва да опита друга Голяма коалиция със SPD; ако пък SPD откаже, може да се проведат нови избори през януари, каза ми Д-р Лохоцки. Той предсказва, че дясното крило в CDU сега ще получи по-голяма власт, тъй като партията се опитва да се възстанови от загубите си. Идеята за някаква коалиция между CDU и AfD в някакъв момент от бъдещето не изглежда невъзможна: отделни членове на CDU вече са се опитвали да работят заедно с AfD в отделни парламенти на ландовете[194].

Що се отнася до AfD, тези избори се оказаха по-голям успех, отколкото нейните водачи се бяха надявали. Георг Паздерски, водачът на партията в Берлин, ми каза в Неделя, че всякакъв резултат в областта на двуцифрените числа ще се счита за победа. „Избирателите се пробуждат“, каза той. На тротоара до нас друг член на AfD раздаваше бели рози, заедно с брошура върху християнските ценности.

„Бяло! Цветът на невинността“, викаше той. Повечето минувачи приемаха розите. „Става все по-лесно да се поддържа AfD“, каза Паздерски. „И ще бъде още по-лесно когато седим в Бундестага“.

Мадлен Шварц е американска журналистка и авторка, бивша редакторка на влиятелното либерално списание The New York Review of Books. В момента живее и работи в Берлин, където е стипендиантка на фондацията Роберт Бош.

Коментари (1)

- 11-10-2017|Румяна Станкова

Чрез личните си впечатления авторката обобщава реалната политическа ситуация в Германия непосредствено след обявяване на резултатите от парламентарните избори, като посочва изгледите за създаване на „непроизносимата“ преди изборите коалиция „Ямайка“, или „немислимата“ преди коалиция с евроскептичната Алтернатива за Германия (AfD).

Елитът на SPD (СДПГ) като част от „Голямата коалиция“, е ползвал привилегиите на властта и е правил компромиси, т.е. според тях „разбирателство“– чрез отстъпване от принципни позиции и неизпълнение на предизборни обещания. Това е характерно също за следизборните коалиции в България, когато те се създават с цел ползване на властта за лични, партийни и бизнес-интереси. А избирателите в Германия чрез резултатите от парламентарните избори показват, че не одобряват такъв тип „разбирателство“ на двете най-големи партии CDU (ХДС) и SPD. Затова ръководството на SPD е разбрало, че този път чашата на търпението на техните избиратели ще прелее, ако влязат отново в коалиция с CDU и отново отстъпят от предизборните си обещания.

Именно това „разбирателството“ се видя и в поведението на двамата съперници в дебата Ангела Меркел – Мартин Шулц. Меркел по време на предизборната кампания беше действащ канцлер с реална власт (и влезе в предизборната борба с „по-равен“ старт от другите). Шулц показа недостатъчна настъпателност и убедителност, а заключителните му думи бяха заучени призиви към избирателите, докато Меркел спокойно приключи дебата, без да отправя емоционални призиви за гласуване в полза на CDU. Според мен част от въпросите бяха с „предизвестени“ отговори и не водеха до реален сблъсък на двамата съперници като представители на две различаващи се (представени на дебата без почти никаква принципна разлика) политически платформи за бъдещото управление на Германия и на Европейския съюз.

Дебат Меркел – Шулц

www.ardmediathek.de/tv/ARD-Sondersendung…&documentId=45652922

В последните дни имаше две важни промени в политическата обстановка в полза на CDU, след като Меркел постигна споразумение със съюзната партия ХСС/Християнсоциален съюз (CSU) за ограничен достъп на чужденци в Германия – не повече от 200 000 бежанци годишно, освен в извънредни ситуации. Така Меркел вече реално се изправи пред най-трудната досега за нея коалиционна перспектива – да „сглоби“ коалиция „Ямайка“ с либералните свободни демократи и зелените, като възгледите на трите формации се разминават по ключови въпроси за околната среда, производството на автомобили и бъдещето на Европа.

Другата промяна е внезапното демонстративно напускане на Алтернатива за Германия (AfD) от председателката на партията Фрауке Петри, която поради вътрешни противоречия в партията за нейната политика напусна демонстративно партията по време на пресконференцията след обявяване на победата – влизането за първи път на AfD в Германския Бундестаг. Визирайки собствената си партия тя обяви, че анархистична партия не е в състояние да управлява и става независим депутат в Бундестага. Петри е считана за лицето на умерените партийци на AfD и критикувана, че е променила политиките на партията така, че да се харесат на по-умерените гласоподаватели. Нападките срещу нея започват заради критиките и срещу Бьорн Хьоке, част от крайнодясното крило на AfD, който многократно нарича мемориала на Холокоста в Берлин „мемориал на срама“.

Председателката на AfD Фрауке Петри напуска партията на пресконференция

www.zeit.de/politik/deutschland/2017-09/…tieg/komplettansicht

Октомври 2017

Хитлер, Мусолини и културата

Автор(и): Робърт Пакстън

Нацистко-фашисткият Нов ред в европейската култура

Автор: Бенджамин Мартин

Издателство: Harvard University Press, 370 pp., $39.95

„Когато чуя думата ‚култура‘, посягам към кобура си“. Това просташко острословие често се приписва на райхсмаршал Херман Гьоринг или някое друго нацистко величие, но Бенджамин Мартин веднага ни посочва правилния източник: пиесата Шлагетер[195] от 1933, написана от члена на нацистката партия Ханс Йост, в която един от героите казва: „Когато чуя думата ‚култура‘ веднага освобождавам предпазителя на Браунинга си“.

Просветляващата книга на Мартин Нацистко-фашисткият Нов ред в европейската култура показва колко силно встрани може да ни поведе този известен цитат: всъщност грижата за културното им влияние е централна за имперските проекти както на Хитлер, така и на Мусолини. Техните насилствени и агресивни режими обикновено не се асимилират с „мека власт“. Но двамата диктатори са хора, които претендират за статуса на интелектуалци – Адолф Хитлер е провален художник, опияняван от музиката на Вагнер, а Мусолини – бивш учител и романист. За разлика от американските еснафи те смятат литературата и изкуствата за важни и желаят да ги използват като оръжия в допълнение към военните си завоевания. Книгата на Мартин добавя важно измерение към разбирането ни за това как са били конструирани нацистката и фашистка империи.

Германската сила и успех придават на нацисткия случай особена важност. Специалното значение на понятието Kultur в оценката на германците за самите себе си е важна част от тази история. Според едно важно есе на [германския социолог-класик] Норберт Елиас, значението на Kultur за германците почти не може да бъде разбрано без познаването на едно специфично историческо развитие.[196] Понятието Kultur, обяснява той (заедно с Bildung, тоест образование) обозначава в пред-обединена Германия[197] онези качества, които интелектуалците и хората с професии от малката, изолирана германска средна класа претендират да притежават, в отговор на презрението на дребните германски благородници, които им дават работа: те включват преди всичко интелектуалните постижения, разбира се, но също и прости добродетели като автентичност, честност и искреност.

Хората от тогавашните германски придворни среди, напротив, са придобили – според носителите на Kultur – нещо напълно различно: под влиянието на своите френски учители те са станали носители на Zivilisation [цивилизация]: понятие, което включва такива [сравнително повърхностни] специфики като: маниери, социална изтънченост, поддържане на външен вид и предвзетост.[198] И докато германската средна класа постепенно започва да се утвърждава в хода на 19 век, специфичните добродетели на Kultur се превръщат във важна съставна част на националното себе-разбиране. Нискокачествените ценности на „цивилизацията“ вече се приписват не толкова на някога френски-възпитаваното немско благородничество, колкото на самите французи и на Запада като цяло.

Към 1914 контрастът между Kultur и Zivilisation вече е придобил един по-агресивен, националистически подтон. По време на Първата световна война германската пропаганда превъзнася превъзходството на онова, което се представя като германската дълбока, органична, духовна Kultur, в сравнение с утвърждаваната като изтощена, плитка, космополитна, материалистическа, повлияна-от-еврейството „цивилизация“ на Западна Европа. Книгата на Мартин показва колко енергично нацистите възпроизвеждат и прилагат тази традиционна конструкция. Хитлер инвестира значителни парични средства и време през 1930-те, а дори и след началото на Втората световна война, в опити да се поеме контрола над различни европейски културни организации, които да бъдат превърнати в инструменти на германската власт. Тези проекти се увенчават с известен първоначален успех. В края на краищата обаче те се провалят, заедно с военната власт, която трябва да усилят.

В един паралелен, но по-малко продължителен опит, фашисткият режим на Мусолини се опитва да утвърди върховенството на италианската култура под чадъра на хитлеровите завоевания. Културните мениджъри на Мусолини, като например неговият министър за пресата и пропагандата Дино Алфиери, твърдят, че средиземноморските и класически традиции на Италия са най-подходящата основа за една европейска „културна ос“. След като окончателно обвързват съдбата си с Хитлер, италианците хранят определени надежди да се превърнат в нещо като съвременен вариант на антична Гърция, под егидата на германския Нов Рим, но нацистките лидери нямат ни най-малки съмнения относно това, че германската Kultur е основателският камък на „новия културен ред“ в Европа.

Една широкообхватна мрежа от културни организации съществува още преди идването на Хитлер на власт. Тя е значително разширена след 1919, в орбитата на тогавашната Лига на народите [организацията-предшественик на ООН]. Хитлер гледа на тях цинично като на инструменти на френското културно влияние и допълнително подкрепление за хегемонията на Антантата [Съюзниците]. И по същия начин, по който е твърдо решен да отхвърли политическата система, установена от победителите в Първата световна война, той е решен да отхвърли и тяхната демократична културна мрежа. Планът му е да я замести със свои собствени организации, ръководени от Берлин и предназначени да разпространяват из цяла Европа нацистката концепция за уникалния расов характер на всяка национална култура.

Думата „международен“ придобива специално значение в употребата, която ѝ се придава от нацистките и фашистки културни служители. Международните културни асоциации на Съюзниците се основават на определен набор от либерално-демократични предпоставки: че произведенията на изкуството трябва да бъдат оценявани според универсални стандарти за качество; че шедьоврите са продукт на индивидуална творческа сила; че никоя национална култура не заслужава позиция на хегемония над някоя друга. Нацистките и фашистки диктатори преобръщат с главата надолу всички тези предпоставки. Те оценяват значимостта на произведенията на изкуството и литературата според значението им вътре в уникалните национални културни традиции. Шедьоврите, по тяхно мнение, израстват от общностните корени. А националните културни традиции са вкоренени в една естествена йерархия, в която германските и италиански такива заемат мястото на върха.

Хитлер започва да се занимава с културни въпроси веднага щом става канцлер на Германия през януари 1933. Той прочиства германската секция на международния PEN-клуб от „левичарски“ и еврейски автори. А когато клубът реагира с протести, Хитлер разтурва изцяло германската му секция в края на 1933. По време на диспута президентът на италианския PEN-клуб, провокативният интелектуалец-футурист Филипо Томазо Маринети, подкрепя германската позиция. По такъв начин още от най-ранните си дни нацистките културни проекти се оказват способни да привличат чужда подкрепа.

Хитлер изяснява амбициите си относно германската култура още от самото начало. На Нацисткия партиен конгрес през септември 1933 той обещава, че нацистката държава ще се намесва по-активно в културните въпроси отколкото го е правила Ваймарската република, за да направи от изкуството израз на „наследствената расова чистокръвност“ и да превърне хората на изкуството в защитници на германския Volk.

Нацисткият водач оставя ежедневните задачи, свързани с реорганизацията на европейската култура под германска доминация, на своя министър на пропагандата, Йозеф Гьобелс. Гьобелс – още един човек с претенции за интелектуален статус и провален романист – хвърля цялата си френетична енергия, идеологическите си пристрастия, плюс щедрия държавен бюджет, в служба на разпространяването в чужбина на нацисткия расов и националистически подход към изкуствата.

Киното е първата културна мишена на нацистите. Гьобелс и Хитлер са също толкова обсебени от киното, колкото днешните американски юноши са обсебени от социалните медии. Убедени, че киното е водещата машинария за постигане на културно влияние през тяхната епоха, те се опитват да контролират кинематографията по всички възможни начини. На филмовия фестивал във Венеция от 1935, по идея на Гьобелс, делегати от дванадесет страни се съгласяват да основат Международната филмова камара (IFC), предназначена да създаде общоконтинентална система за обмен и регулация на производството на филми. Като притежател на най-голямата и най-мощна филмова индустрия на континента, Германия се превръща в доминиращата сила в IFC. Но фашистка Италия успява да си осигури силно второ място, като използва значителните си активи в кинопроизводството, например технологически напредничавите студиа в комплекса Чинечита и Венецианския кинофестивал, който продължава да бъде главна сцена на дейностите на IFC.

IFC е изконно-европейска организация и дори има френски председател през 1937. Но вдъхновението за нея идва от Германия и организационната ѝ форма е по-малко международна от онова, което Мартин удачно нарича „между-народна“ – тя е формация от национални културни организации, изградени по модела на Филмовата камара на райха, която Гьобелс е основал през юли 1933, въз основа на корпоратистки[199] принципи. Корпоратистката доктрина изисква капиталът, мениджмънтът и работниците да се откажат от различните си представителни групи и се договорят относно определянето на общите си интереси, заедно с представители на държавата. Корпоратизмът обуздава вътрешните конфликти в кинопроизводството и отдава определящото влияние на държавата, вместо на пазара.

За всяка от страните-членки на IFC се очаква да има собствена национална филмова организация, подобна на Филмовата камара на райха. В самата Германия Филмовата камара на райха се превръща в инструмент, чрез който нацисткият режим контролира една все по-концентрирана германска филмова индустрия, прочистена от евреи. През 1942 най-големите производствени компании, като UFA и Tobis, са обединени в една обща единица, контролирана от държавата.

Бенджамин Мартин показва по много интересен начин как нацистките и фашистки „между-народни“ организации са притежавали реална привлекателност за някои европейски интелектуалци и мениджъри на изкуството, които не са непременно нацисти или фашисти. Тези организации обещават материални, както и интелектуални предимства. IFC предоставя достъп до пазар с континентални измерения – нещо особено привлекателно за европейските кинематографисти, които по принцип страдат от ограничения размер на собствените си национални публики. Освен това тя облекчава някои проблеми, свързани разплащания в чужбина и различаващите се закони за авторски права.

Главната роля на IFC е да се бори срещу заплахата от Холивуд. Доминацията на американските филми тревожи европейските кинопроизводители и интелектуалци още от самото зараждане на индустрията им. Към 1928 г. около 54 процента от всички филми, показвани във Франция, 72 процента във Великобритания и 80 процента в Италия, идват от Холивуд. Още през 1920-те повечето европейски страни са наложили ограничения върху разпространението на американски филми или са ги ограничили до съглашения за равностоен обмен. Паузата, която европейските филми получават при появата на звуковото кино през 1929 е кратка, тъй като експертното дублиране на чужди езици скоро позволява на холивудските филми отново да постигнат доминантна позиция. Мнозина европейци подкрепят позицията на IFC, според която американските филми представляват тривиално развлечение, предназначено да печели пари, докато европейските са артистични творби, заслужаващи протекция. И макар че британците и датчаните отказват да се присъединят, членството в IFC скоро се разпространява „от Белгия до Унгария, разкривайки една Европа“, според Мартин, „готова да приеме германското водачество“.

Германските военни завоевания в ранните фази на Втората световна война позволяват на нацистите да затегнат още повече контрола си над европейското кино. През август 1940 те забраняват напълно разпространението на американски филми по териториите, които контролират. Подобна забрана вътре в самата Германия следва през 1941. Фашисткият режим вече е намалил броя на холивудските филми, показвани в Италия, чрез „закона Алфиери“ от 1938, чрез който се създава държавен монопол върху правото на купуване и разпространяване на чужди филми (в отговор на това четирите най-големи холивудски студии се оттеглят от италианския пазар). Неочакваният резултат от този протекционизъм е, че холивудските филми придобиват привлекателността на забранения плод, чрез което се подготвя триумфалното им завръщане в Европа през 1945. Във филма на Жан-Пиер Мелвил Армията на сенките, двама водачи на френската съпротива напускат нелегално страната, за да се консултират лично с генерал Шарл дьо Гол. Първото нещо, което искат да направят в Лондон, след като най-после са се нахранили до насита, е да отидат и гледат Отнесени от вихъра.

Отвъд областта на киното нацистите възнамеряват да реорганизират целия обхват на германската културна дейност според корпоративни принципи. Камарата на културата на райха обхваща подгрупи за музика, литература, театър, преса, радио и т. н. Нацистите скоро се опитват да разширят обхвата на тези културни корпорации до целия европейски континент, в съгласие със собствената си геополитическа визия за свят, разделен на блокове, или „големи пространства“ – самодостатъчни, с размерите на континенти икономически системи, съгласувани със съответни културни асоциации, защитавани от авторитарни държави. Техният европейски „Нов ред“ е замислен като културен, икономически и политически.

Музиката е област, в която германците се чувстват особено квалифицирани да поемат водачеството. Но преди това самата германска национална музикална сцена трябва да бъде организирана по подходящ начин. През ноември 1933 Гьобелс предлага на Рихард Щраус ръководството на Музикалната камара на райха. През юни Щраус кани композитори от тринадесет страни на годишната среща на германската музикална асоциация във Висбаден. Делегатите създават Постоянен съвет за международно сътрудничество сред композиторите.

Постоянният съвет започва да расте, използвайки един естетически разрив в европейската музикална култура. Още в началото на двадесети век едно ново поколение от талантливи новатори създава нови музикални езици, като например дванадесеттонната система на Арнолд Шьонберг. Организиран под формата на влиятелното международно общество за съвременна музика, авангардът е придобил мощно влияние върху европейската музикална сцена. Традиционните композитори негодуват срещу известността на модернистите и нацистите привличат консервативната подкрепа чрез атакуване на авангарда като интернационалистки, безроден и еврейски. В известна реч, изнесена през декември 1934 Гьобелс осмива „един атонален създател на шум“, като се предполага, че е имал предвид композитора Паул Хиндемит (който не е евреин). Гьобелс организира през 1938 в Дюселдорф представяне на „изродена музика“, следвайки шаблона на по-добре известната изложба на „изродено изкуство“ от 1937.

Повечето от композиторите, свързани с Постоянния съвет – по правило защитници на национален, провинциален или фолклорен подход към композирането на музика, са забравени в наши дни. Съветът успява да привлече и някои престижни композитори, които не са нацисти или фашисти, като Ян Сибелиус или Алберт Ръсел. Присъствието на Рихард Щраус – някогашен модернист, който негодува срещу западането на собствената си слава, придава на IFC определена легитимност. Той продължава да председателства дори след като е отстранен от Музикалната камара на райха през 1935, заради спора около продължаващото му приятелство със Стефан Цвайг, който е написал либретото към операта му Мълчаливата жена.

Загрижеността на Постоянния съвет за материалните проблеми на композиторите му придава допълнителна привлекателност. Помощта, която той оказва, включва проблемите около несъответствията при различните национални закони за авторско право, разплащанията на международни хонорари, както и droit moral – правото на автори и композитори да настояват творбите им да не бъдат изпълнявани по някакъв деформиран начин или във връзка с неприемливи организации. По този начин Постоянният съвет е в състояние да запълни една доста плътна програма [с произведения на членовете си] в различни европейски столици през късните 1930 г.

Нацистката организация за европейска литература се появява по-късно, но с помощта на подобни тактики: чрез федерация на национални корпоративни тела. Германските автори вече се срещат ежегодно във Ваймар. Във връзка със срещата на авторите във Ваймар от 1941, Гьобелс поканва петдесет чужди писатели да посетят града на Гьоте и Шилер за сметка на министерството на пропагандата (нещо, което причинява проблеми за мнозина от тях след войната). На следващия октомври автори от петнадесет европейски страни се срещат във Ваймар, за да основат Европейския писателски съюз.

Както и в областта на музиката, нацистите успяват да привлекат писатели извън непосредствената орбита на нацистките и фашистки партии, като се обявяват в подкрепа на консервативни литературни стилове и против модернизма, оказват подкрепа при решаването на проблеми с авторските права и изплащането на хонорари, както и чрез предлагане на луксозни пътувания до Германия и публично внимание. Към съюза се присъединяват някои значителни фигури като норвежкия романист Кнут Хамсун, носител на Нобелова награда за литература от 1920, но повечето са дребни писатели, експлоатиращи теми като национализъм, народни традиции или различни видове пейзажна литература. Мартин разплита тези международни връзки със забележителна яснота и прецизност, чрез задълбочени изследвания, правени на пет европейски езика.

Живописта и скулптурата, любопитно, не фигурират в това изброяване на културните области, които нацистите и фашистите се опитват да реорганизират „между-народно“, може би защото преди това те не са били организирани въз основа на либерални демократични принципи. В самата Германия, разбира се, модернистите не могат да излагат или продават работите си, но това не е така в окупирания Париж, където Пикасо и Кандински продължават да работят в тихо уединение, а Жан Базен организира съвместна изложба заедно с други модернисти през 1941. Нацистките културни служители считат „изроденото“ изкуство за достатъчно подходящо за Франция.

Хитлер успява да използва ефективно негодуванието на някои германски интелектуалци по повод изключването им от международните културни институции след 1919. Мартин изглежда приема тяхното усещане за жертвеност като легитимно, но е трудно то да бъде оправдано, имайки предвид престижа на германското кино, музика и наука през 1920-те.

Науката би предоставила любопитна тема за специфично изследване, но с противоположни заключения. Германия доминира света на науката преди 1933. Германците печелят петнадесет Нобелови награди в областите на физиката, химията и физиологията или медицината между 1918 и 1933, повече от всяка друга нация. Далеч от това да се опитва да използва този основен актив за упражняване на мека власт, Хитлер го разрушава, като налага в науката идеологически конформизъм и прогонва важни еврейски учени като талантливата специалистка по ядрена физика Лизе Майтнер. Меката власт на науката е нещо доста крехко, както американците може би ще открият в бъдеще.

Без да си поставя открито подобна цел, Мартин хвърля интересна светлина върху меката власт и условията за нейния успех. Нацистите и фашистите се оказват доста слаби в нейното упражняване. Вътрешни противоречия подкопават опитите им за културна доминация. Диктаторските методи се сблъскват с литературната и артистична независимост. Нацистите са изгаряли книги, а освен това и Германия, и Италия, изключват от обществения живот изтъкнати писатели и артисти. Очевидното им желание да поставят собствените си култури на първо място подкопава привидната им готовност за „между-народно“ сътрудничество.

Вътре в самата „културна ос“ отношенията между Германия и Италия са напрегнати. Мартин е прав когато включва италианския случай, ако и опитите на Мусолини за постигане на културна власт, също както и онези във военната област, да не постигат особено много. Хитлер е възприемал Мусолини като свой предвестник – бюстът на Дучето е стоял на писалищната му маса – и макар винаги да се е опитвал да го засенчи, никога не го е оставял да падне. И така неговите „между-народни“ организации често отдават силно второ място на италианците. Но самите италианци работят отвътре, за да подкопаят германските претенции за върховенство.

Една от основните трудности пред успеха на „между-народните“ културни организации – особено при нацистите – е тяхното идеологическо тесногръдие. Макар и присъединяването им към войнстващия антимодернизъм да привлича към тях някои консервативни писатели и артисти, в сравнение с модернистите те не пораждат почти никаква възбуда и внимание. Опитите на Хитлер да задуши масовата привлекателност на холивудските филми и джаза само ги правят още по-изкусителни и, в акт на окончателна ирония, подготвят пътя за по-късния триумф на американската музика, джинси и филми в следвоенния свят, превръщайки ги в табу.

Изглежда, че меката власт би функционирала най-добре без директна военна окупация. Глобалното влияние на френския език, маниери и идеи започва през седемнадесети век и почти не зависи от завоеванията на Лудвиг XIV и Наполеон. Възходът на английския език започва с комерсиалната и финансов власт на лондонското Сити през деветнадесети век и не дължи особено много на британските завоевания или колониална окупация, макар че те го подпомагат. Меката власт на Съединените щати, най-успешната засега, се разпростира далеч отвъд пределите на американското военно присъствие. Тя преуспява чрез обръщане към масовите популярни вкусове в областите на музиката, облеклото и развлеченията, докато „културната ос“ на нацистите и фашистите се обръща към конвенционалните форми на високата култура. Правителството на Съединените щати не пренебрегва високата култура – като пример могат да се разгледат дори само дейностите на Информационната агенция на САЩ или Конгреса за културна свобода след Втората световна война. Но американската мека власт преуспява най-вече чрез експлоатиране на мотиви за печалба или чрез предлагане на масови развлечения за младите.

Далеч от това да посяга към револвера си когато стане дума за „култура“, Хитлер (и Мусолини, трескаво опитващ се да го догони) се опитва – с определен първоначален успех – да използва международните културни организации за усилване на собствената си военна мощ. Досега тази история е била проследявана, ако изобщо, само в отделните национални историографии, но Мартин е поставил на фокус целия културен проект на оста, което без съмнение заслужава адмирации.

Робърт Пакстън (род. 1932) е американски политолог и историк, особено известен с иконоборческите си изследвания на колаборационисткия режим Виши във Франция, както и по-общо Европа от времето на Втората световна война.

„Творчеството на американския историк е здравословен пример за иконоборческа и демистифицираща позиция, която руши упойващи общоприети клишета“: Румен Аврамов

Коментари (1)

Добавяне на нов

- 30-10-2017|Румяна Станкова

Книгата на Бенджамин Мартин, показва, че „твърдата сила“ на терора и железния юмрук на нацистите са постигнали само временни успехи в борбата за подчиняване на съзнанието и налагането на хитлеристките културни ценности на европейските народи.

Показателен е провалът на нацистите за създаване на „чиста германска култура“ чрез унищожаване на така нареченото „изродено изкуство“. Хитлер веднага след като става канцлер на Германия конфискува цялата държавна културна собственост, след това и тези частни произведения на изкуството, които са „порочни и аморални, и следователно опасни както за нацията, така и за цялата арийска раса“.

Интересно е, че организираната от Хитлер „изродена изложба“, която включвала творбите на световни художници като Пикасо, Матис и Шагал, вместо до унищожаване на тези творби, е довела до изкупуване на голяма част от тях и тяхното тайно съхраняване. През Втората световна война Европа преживява огромен ръст в търговията с изкуства, предимно благодарение на голямото търсене и предлагане на „изродени“ творби. Изкуството се превръща в алтернатива на парите и често се разменя за продукти от черния пазар, като визи за излизане от страната, луксозни стоки и храна. Целта на Хитлер се оказва неосъществима и следствията от известната изложба на „изродено изкуство“ от 1937 г. се разминават с очакванията.

Мастилото на киното и обратната страна на почерка

Автор(и): Димитър Камбуров

Филмът на Андреа Саймън „Изкуството е оръжие“, посветен на Анжел Вагенщайн, напоследък се радва на добър прием по различни кинофестивали.

Американската режисьорка и продуцентка работи върху филма години. У нас появата му също ще се приеме добре от много хора, вероятно не само от левия политически спектър. Американски филм за българин звучи като небивалица: доайен на културата ни разпознат като достоен за център на пълнометражен документален филм?! Факт: именитият творец и активен свидетел на няколко епохи е вдъхновил биографичен разказ със световен адресат, а чрез него България бива преоткрита на световната карта.

Филмът се е получил: посланието му разчита на мощна визия и убедителен коментар. Биографията е цел, но и средство: личността на А. Вагенщайн е оптика към историческите превратности, споходили една малка, пренебрегвана и едва назнайнава страна. Нещо повече: през българската история филмът подлага на ревизия клишета за ролята на комунизма и на лявата идея през последния век. Вместо лесна реабилитация на лявото, филмът го осмисля критично и все пак като все така жива алтернатива на капитала, този временен победител в модерния сблъсък на идеи. Филмът отхвърля края на историята и внушава утопичен оптимизъм в епоха с лик по янунсовски раздвоен между фундаментализъм и популизъм. Когато един ляв глас се надига срещу безалтернативността на пазара, без друго има някои предимства той да е еврейско-американски.

Словото на филма умно монтира отрязъци от интервюта. Пред камера и зад кадър чужденци и българи интерпретират А. Вагенщайн и България през дебати за антисемитизма, плурализма, толерантността и политиката на интерпретациите, за ролята на лявото в историческия развой на ХХ век, за смисъла и участта на революциите… Фактът, че влиятелни чужди интелектуалци размишляват през А. Вагенщайн върху България и лявото, насърчава; а и те – най-вече в лицето на писателите Елизабет Франк и Рана Дасгупта и на антроположката Кристен Годзи – демонстрират завидно познаване на страната и на споровете относно историята ѝ. Без да предлагат стъписваща перспектива, те дават глас и плътност на виждания, системно подлагани на критика или на забрава. Чуждите гласове влизат в продуктивен диалог с тези на българските участници, измежду които се открояват Мария Тодорова и Максим Бенвенисти. Така коментарното слово остава смислено и просветляващо, без да претендира за прозрения. То добре балансира словото на протагониста: вместо да го коригира, филмът избира да го надгради с рефлексия на топло съучастие. Филмът мисли високо чрез А. Вагенщайн дори когато неговите мъдрост и опит са белязани от възрастта.

Най-голямото постижение на филма е кинематографичното му майсторство. А. Вагенщайн и интервюираните често са зад кадър. Така словото се оказва в диалог с една рядко илюстративна, еманципирана визия. В същото време винаги е ясно кой говори във финия контрапункт между мненията.

Като повтаря ключови моменти, изказвания и кадри, Саймън изследва промените, които им налагат различната перспектива и контекст. Например образният лайтмотив на рушащия се партиен мемориален комплекс на връх Бузлуджа, където през 1891 е поставено началото на компартията, символизира поражението на социализма и окаяното състояние на страната след него, докато накрая се стига до коментара на А. Вагенщайн, че все още липсва проект за нова обществена сграда и че покривът на Прехода все така тече.

Филмът често съполага кадри на едни и същи места от различни епохи, за да предложи алтернативни концепции за време: постъпателно отминаващото време се конкурира с цикличността, повторението и завръщането, не и към същото. Преходите между цитиран и оригинален документален материал са и плавни, и явни. Ритъмът е сякаш отмерван от голям диригент и филмът напомня пословично трудна музикална творба, изведнъж открила проясняващото я темпо. Темите във филма по правило се редуват. Ала ключовите теми – тези за революциите и лявото, за свободата и социалната справедливост, за съпротивата и верността – работят като рефрени–опори на арматурата на филма. С А. Вагенщайн в центъра и с коментарните гласове около него при класическо отсъствие на словесна авторска интервенция именно рефренните възвръщания са начинът за акцентиране и прокарване на интенцията на филма.

Но какво е намерението на този филм? Защо е направен?

Филмът ни представя герой при залез и внушава по равно милост и възхита. Виждаме образа на един честен и хуманен, екстраординерен и опърничав човек от изключителен мащаб, от дете прегърнал лявата идея от баща си и вярвал в нея през всичките превратности на пътя си заради идеалите на добротата, солидарността, братството, взаимопомощта и свободата.

В началото А. Вагенщайн е показан като партизанин-антифашист. Филмът споделя гордостта му от подпалването на немски склад с кожуси за московския фронт. Героят се е борил, бил е осъден на смърт, бил е изтезаван, спасил се е по чудо. Постепенно от праволинеен комунист е израснал до неконвенционален творец, чиито филми са забранявани, и до критичен ляв мислител, току изключван от партията. По-сложният му поглед ревизира клишетата на правоверността и се бори срещу бюрократизирането на една светла идея от системата. Въобще творец от романтически тип, прегърнал дълга да поставя въпроси. И станал неудобният за всяка система: „съмнителен евреин“ за комунизма, „гаден комунист“ за демокрацията, по думите на Бенвенисти, в последна сметка се превръща в сприхаво старче за партията-столетница след соц-ъплифтинга ѝ.

В последна сметка А. Вагенщайн ни е представен като жив следовник на Маркс, който – като самия Маркс – не може да бъде „марксист“, но вечно ще брани правото на лявото. И ще критикува недостига на свобода – колективна, индивидуална, творческа, интелектуална. Този привлекателен биографичен конструкт търси потвърждение в самия протагонист в кадър, чийто натрапчив егоцентризъм и чувство за избраничество са оправдани и от творческите му постижения, и от биографията му, сама по себе си творба с морал.

Познавам авторката. Две години тя учи български, за да може да разговаря с Джеки. Помагах с преводи. Предупреждавах я, че А. Вагенщайн е дотам противоречива в страната си фигура, че филм, който го героизира, може да се разбере превратно. Виждам, че не ме е послушала.

Да погледнем отблизо филма.

Той започва с кадри от демонтирането на червената петолъчка от пилона над бившия Партиен дом. Надпис: Sofia, Bulgaria, 9 September 1990. Каква ирония, ще възкликне по-вещият западен зрител, българите са се разделили с пролетарския символ на датата, на която комунизмът е завзел властта 46 години по-рано. Само че действителната дата на демонтирането е 4 октомври: скучна дата без внушения.

Заглавието на филма Angel Wagenstein: Art is A Weapon (Изкуството е оръжие) е последвано от следната ударна статистика: 94 години, 52 филма, 3 революции. Дори ако А. Вагенщайн някак наистина е направил 52 филма, сметката с революциите би излязла само ако филмът в умопомрачение припише революционно достойнство на фашизма.

Малко по-късно А. Вагенщайн говори пред комунистическо сборище на Бузлуджа. Думите му са: „За един по-добър и по-човечен свят с ново политическо действие, с нова вяра и нов храм“. Западният зрител ще научи, че той е казал: We demand a new world, a new political morality, a new temple and a new faith. Остава загадка как действието се е превърнало в морал.

Тези начални дребни жестове на подмяна са показателни за филма на Саймън: във волята си да монументализира човешкото, твърде човешкото у Вагенщайн, филмът понякога страни от истината и търси естетически оправдания за това. А когато естетическото полага сладък филм връз политическите и ценностните внушения на една творба, когато красотата опитомява документалността, това усъмнява относно подбудите. И ефектите.

Докато петолъчката се превръща в експонат в Музея на социализма, зад кадър тече гласът на Вагенщайн, който фаталистично мъдрува, че никой не знае изхода на една революция. Веднага след това става ясно, че той всъщност го знае: „Защото гибелта на революции е закодирана вътре в самите тях. Те са родени, за да умрат“. Междувременно звездата от музея се превръща в друга една – над разпадащата се бузлуджанска сграда, прилична на катастрофирала летяща чиния.

Зрителят не разбира кога Вагенщайн е узрял за поизносената диалектика за отложената в революционните гени суисидалност. Нито пък ще научи кога е осъзнал, че надеждите на лидери като Горбачов са напразни: „Те си мислеха, че могат нещо да спасят. То беше неспасяемо, защо? Защото вътре в недрата на самите комунистически партии зрееше това нещо“. Второто прозрение ще да го е навестило след 1989-а. В словото си на митинга пред храм-паметника „Александър Невски“ на! 8 ноември 1989 (а не на 10, както филмът посочва) А. Вагенщайн се кълне в Горбачов, докато разпознава и Тян ан Мън, и Берлинската стена като зловещи и срамни комунистически престъпления. В следващия кадър от революционната метежност няма и следа, останал е само Горбачов: А. Вагенщайн вече е прегърнал партийната задача за запазване на властта. Към края филмът повтаря същата секвенция по-разгърнато, за да внуши: Вагенщайновата биография потвърждава самоубийствеността на революциите по силата на човешкия фактор в тях. Партийните елити стават контрареволюционни, без да сдават властта, съвсем по Маркс-Ленин. Впрочем още на паметната среща на 12-те интелектуалци с Митеран през януари 1989-а сценаристът отрича да е дисидент, защото никога не бил отричал изцяло системата. Изглежда Вагенщайн винаги е бил радетел за умереното обуржоазяване на комунистическите елити, а то пък се оказва в основата на прословутата партийна суисидалност. В този смисъл предполагаемият провал на революциите се оказва в сговор с амбициите и дефицитите на самия А. Вагенщайн.

Във филма неколкократно се поставя въпросът за твореца и властта, за това дали и доколко е възможна творческата свобода при репресивни режими. Във връзка с филма „Гойя“, чийто сценарист е Вагенщайн, но и предвид сложните игри на сценариста с комунистическата власт през годините, филмът се пита за цената на конформизма, за възможните духовни, социални и културни печалби от него. Филмът внушава разбиране и респект към определени форми на опортюнизъм и конформизъм, които са цената за отвоюваното право да се изричат, ако и иносказателно, истини. Ключов тук е коментарът на Лиз Франк, която прозорливо забелязва, че западната представа за източния интелектуалец-дисидент е семпло излята по модела на най-големите – Милош, Бродски – и пренебрегва средния ешелон талантливи творци, които не са чужди на опортюнизма и конформизма, докато по езоповски вършат своята критическа работа. Показателно Вагенщайн е избрал Езоп за сценарий, предвидил по думите му руската инвазия в Чехословакия. Така филмът намеква за опортюнизма на своя герой, за умния му и полезен конформизъм спрямо комунистическата власт, украсяван от калкулирани жестове на свободомислие и критична откритост спрямо системата. От революционер – терорист, партизанин, войн на партията – Вагенщайн логично се превръща в опортюнист с езоповски език.

Ако филмът беше посмял да превърне А. Вагенщайн във фигура на твореца-опортюнист, който играе с властта, за да я надиграе, този филм би станал събитие. Вместо това филмът загатва за тази перспектива, но я изоставя в името на един елеен юбилеен образ.

Защо му е на филма да проиграва големия си шанс? Може би поради неговия собствен опортюнизъм. Конформизмът без друго не е запазена марка на комунизма. Базата на парите и приобщаващото общностно припознаване ще да упражняват познатия марксистки ефект на „привикване“, на интерпелация на надстройката, част от която е и собственото творение.Творбата на Саймън ни се явява поучително тенденциозна. Какво обаче упълномощава авторката да премълчава и подменя?

По някое време А. Вагенщайн се оплаква от жестокостта на фашистката полиция. Говори от опит: през 1943 е заловен и осъден на смърт заради „саботаж, терористична дейност и убийство“. Филмът и показва, и изговаря присъдата. Вместо да я коментира, Вагенщайн обобщава леснината, с която били издавани смъртни присъди тогава. Всъщност Вагенщайн е заловен „след опит за обир на лихвар за нуждите на отряда“.[200] В резултат на този „опит“ обектът на грабежа е убит, а А. Вагенщайн – осъден за този терористичен акт, наказван тогава със смърт. Според А. Вагенщайн Вапцаров бил осъден на смърт заради поезията си. Всъщност именно защото не е припознат като поет, Вапцаров също е съден на общо основание като терорист.

Малко по-късно А. Вагенщайн признава, че първоначално разбирал киното като пропаганда. С това обяснява сценариите си за филмите „Тревога“ и „Септемврийци“, но сигурно намеква и за една по-ранна своя кино-работа: съучастието му в клеветническото фабрикуване на доказателства за нуждите на процеса срещу Никола Петков, предназначени да „докажат“, че е английски шпионин. В резултат на това Петков е обесен, а А. Вагенщайн получава държавна подкрепа да учи кино в московския ВГИК.

Филмът спестява и двете убийства, приписвани на сценариста на „Звезди“ и „Гоя“. Той коментира изтезанията и присъдата на Вагенщайн, но пропуска да спомене тези на Никола Петков. На мътния период след 9 септември, когато страната от демокрация се превръща в комунистическа диктатура, филмът отрежда едно изречение. В него Вагенщайн споделя възторга си от новата власт, която, при все разрухата и глада, го била изпратила да учи в Москва.

Така филмът е едностранчив и по отношение на българската история: не споменава нищо нито за комунистическия терор след 9 септември, за фабрикуваните процеси или за разстрелите без съд и присъда, нито за ролята на БСП в процеса на първоначалното преразпределение на властта и капитала след 10 ноември. Филмът илюстрира втория период чрез реч на Вагенщайн, соц-депутат на статуквото, в която той изповядва, че се чувства в „абсурдна пиеса, достойна за Кафка“ (не е известно Кафка да е писал пиеси). Скоро след това Вагенщайн завинаги се оттегля от политиката и се отдава на литературна дейност.

Сигурно тези премълчавания и подмени биха били по-малко озадачаващи, ако филмът не се умиляваше дотам от маниакалното его и безмерния нарцисъм на протагониста си. Бил участвал в строежа на Мост № 1 и тунел № 1. Притежавал диплома № 1 от ВГИК като първия завършил я чужденец. Бил един от първите свидетели на депортацията на евреите от Беломорска и Одринска Тракия. От Банско започвало съпротивителното движение в България и той бил партизанин от този окръг. По повод на Септемврийското въстание сценаристът изрича следното: „Ако нещо от тази революция остана, това е моята дипломна работа в Москва: аз завърших висшето си образование с един сценарий за това въстание“. А на авторката на филма предлага „гениалната си идея“ филмът ѝ за него да се състои в това как той чете в кадър един от романите си глава по глава. Според него едничкият фактор за спасяването на българските евреи бил натискът върху властта от страна на широките народни маси, мобилизирани от антифашистката съпротива. Няма църква, няма ги 43-мата парламентаристи, подписали писмото до Филов по инициатива на Димитър Пешев, няма я кюстендилската делегация до последния. Не че Вагенщайн принципно ненавижда елитите, към които винаги се е числял. В случая бащата на сценариста е оказал конспиративна помощ „отдолу“ на евреи от „възстановените“ български земи, преди те да бъдат окончателно депортирани. И историята бива пренаписана.

Впрочем Вагенщайн може би действително е първият българин, изрекъл публично, че българите не са спасили „всички свои евреи“, защото са предали онези от Беломорска Тракия и Македония. Вагенщайн е направил това чрез „Звезди“, филм на Конрад Волф, награден в Кан, забранен в България и удивително добър за неубедителния си сценарий.[201]

Конрад Волф, впрочем наполовина евреин, сигурно се е забавлявал с това как еврейката обижда немците на „вълци“. Още по-забавна е обаче асоциацията с плъховете.

Попитан за периодичните изключвания от партията, последвани от възстановявания, А. Вагенщайн преразказва история от „Малкия принц“ на Екзюпери. Един цар всяка вечер осъждал на смърт една мишка, която гризяла кашкавалената му планета, но на сутринта отменял присъдата, защото „она у нас одна!“.

Сравнението с неповторимата недосегаема мишка, гризяща планетата изотвътре, събужда любопитство относно отношенията между А. Вагенщайн, Конрад Волф и брат му Маркус, страховития шеф на Щази. Филмът, уви, се задоволява само да спомене Маркус, когото характеризира като „легендарния разузнавач“.

Какво е онова, което кара филма да вижда А. Вагенщайн като легендарен герой вместо като съучастник в убийства, мъчения и преследвания на хора? Е ли това лява слепота спрямо революционния терор? Ако филмът демонстрираше просто обич, привързаност и милост към своя герой, това би било простимо. Но след толкова премълчано относно Вагенщайн, внезапната героизация на сатрапа Волф в контекста на „Звезди“, този ярък филм за еврейския геноцид, разкрива мотивация, която отива отвъд лявото и се прибира у дома в лоното на еврейството.

Точно това прибиране се случва след 1991 и със самия А. Вагенщайн. Нападнат публично заради Никола Петков и станал неудобен за партията си, Вагенщайн, „омерзен“, напуска политиката и предприема познатото регресивно прибиране в произхода. Оттогава пише мемоарни романи на еврейска тематика. Въпреки наградите си у нас, романите са останали неразпознати от критика и публика. Оказват се обаче преведени на внушителен брой езици и носители на три международни награди.[202] Така под интернационализма на лявото започва да прозира глобалната еврейска солидарност, чийто венец е и този филм. Под лявото, българското и личното филмът е откровен жест на ционистки културен супрематизъм, който единствен може да „оправдае“ всички жестове на опрощаване и спестяване на истината. Ако на лицевата страна се четат думите на един анахроничен ляв утопизъм, мастилото, както гласи един от обикнатите от филма Вагенщайнови образи, пробива от обратната страна, за да разкрие мрежата на световната еврейска солидарност. Този американски филм би бил невъзможен, ако героят му беше просто българин със същите качества, постижения и заслуги. Уви, само един избран народ е способен дотам да цени индивидите си.

Разбира се, филмът на Андреа Саймън се вдъхновява от вярата, че еврейският принос към комунистическия проект е намерил израз в подмолния елитаризъм, в скрития меритократизъм на последния. Анжел Вагенщайн е предложен като еманация на тази щастлива среща между ляв егалитаризъм и еврейски елитаризъм. Интелигентският аристократизъм на Вагенщайн, който толкова привлича Саймън, е представен като получил реализация именно заради скрития меритократизъм на една привидно лява власт, за която пролетариатът е преди всичко претекст и средство.[203]

Затова е интересно каква ще бъде рецепцията на този филм у нас. Тук А. Вагенщайн може да е никой за предпенсионните поколения, филмите по негови сценарии може да са де факто забравени, а новите му опити в полето на романа – неразпознати от литературната публичност. Дали А. Вагенщайн е пореден непризнат в родината си пророк, тъй че пак не можем ги стигна американците в причудливата им вещина относно нашите заслуги? Или културата ни е разградена от синори и гранични бразди и както аз нямам хабер какво става в културата на двайсет години по-старите и по-левите или на двайсет години по-младите и по-десните от мен, така и те пет пари не дават за моето центристко загубено поколение?[204]

Разбира се, човек си казва: по-хубаво еврейско-американски филм за А. Вагенщайн и България, отколкото никакво нищо за никого от бялото поле на културната карта с името България. Не мисля така.

Случи се, че от години живея в САЩ и Европа, напоследък преподавам главно българска литература, кино и култура. Знам какво е единственият превод на българска книга на английски в прочутата библиотека на Тринити колидж в Дъблин да е „Физика на тъгата“ на Господинов, „Авантаж“ и „Мяра според мяра“ да нямат английски субтитри и година след година магистрите по Европеистика, Текст и образ и Сравнителни литератури да не са чували нито едно име на български писател, режисьор, художник или композитор. Ето защо не държа светът да почне, вместо с модната марка Bulgari и Стоичков, да асоциира българското първо с А. Вагенщайн.

В един от най-отблъскващите моменти А. Вагенщайн разказва виц: „Попитали радио Ереван кое е най-лошото на комунистическата власт?“ Отговорът гласи: „Това, което идва след нея“. И се смее. А човечецът, на когото разказва вица, през простодушен смях пита: „Демокрацията, а?“. „Демокрацията!“, потвърждава Вагенщайн. Така човекът никога няма да разбере вица, който внушава, че каквото и да дойде след комунизма, социалната тъкан и интелектуалният капацитет на която и да е нация ще са дотам увредени, че никаква промяна няма как да се състои или да се усети като добро; нещо, което толкова е занимавало един Георги Марков например.

Така и не става ясно дали А. Вагенщайн е разбрал вица. Вероятно не. Защото за него след комунистическата власт са дошли утехите на произхода. А сред тях и този филм.

Завръщането у дома на Вагенщайн и Саймън.

Димитър Камбуров е роден през 1962 г. във Варна. Доктор по теория и история на литературата. Преподава в Софийския университет. Автор е на книгите „Явори и Клони“ и „Българска лирическа класика“. Понастоящем е лектор в Тринити Колидж, Дъблин.

Коментари (10)

- 19-10-2017|Златко

Чудовищата са най-страшни когато присъстват единствено във въображението ни…

След дълго обмисляне реших да публикувам в „Либерален преглед“ силно оспорвания текст на Димитър Камбуров за Анжел Вагенщайн и филма, направен за него. Решението ми – надявам се да вземете тези думи на сериозно – е продиктувано не от търсене на медийна видимост, а от усещането, комай убеждението ми, че изчезването на този текст от българското Интернет-пространство в края на краищата се оказва далеч по-вредно за днешния български обществен разговор, отколкото би било присъствието му. Надявам се да обоснова всичко това в кратък текст, който ще ви представя тези дни.

Прочее, нека всеки съди сам за себе си.

- 19-10-2017|Емил Измирлиев

Браво, Златко!!! Прави ти чест!

- 19-10-2017|Екатерина Чамурлийска

Браво!

- 19-10-2017|Гост

Разреших си да го постна във фейса – да се види и прочете

- 20-10-2017|Златко Ангелов

Този текст ме кара да призная, че досега бях подценявал Камбуров. Вагенщайн в него е точно такъв, какъвто го знам и аз – филмът дори няма защо да го гледам след детайлния анализ на Камбуров. Нападките срещу тази рецензия и оттеглянето ѝ от портал „Култура“ правят да изглежда като смелост на Камбуров, че е заговорил за „глобалната еврейска солидарност“. А той е казал просто една истина – неудобна за хора като Леа Коен, например. Впрочем, от лични разговори с Лиз Франк знам, че романите на Вагенщайн са издадени в САЩ като еврейски романи – не като български. Категорично смятам, че да кажеш истината каква е идеологическата канава на един документален филм НЕ Е антисемитизъм. В тази статия, освен това, прозира окаяният образ на българската литература, който западът получава чрез СЛУЧАЙНИ преводи на не дотам значими български автори.

- 20-10-2017|Мария Касимова-Моасе

Нямам проблем с тезата в статията – тя има правото да е каквато си иска, след като към нея има приведени доказателства. Фактът, че в текста има антисеминизъм обаче за мен е повече от ясен. Като причина за интереса към Вагенщайн е посочена „глобалната еврейска солидарност“. Не смятам, че този аргумент изобщо има отношение към творчеството, личността и изобщо присъствието на Вагенщайн в българската културна среда. А за това, че литературата ни е окайно представена извън света, добре е да се замислим защо е така. Не е ли защото у нас изобщо липсва каквато и да е „писателска солидарност“ например? Не е ли, защото един друг не могат да се понасят и в една такава отровена среда няма и как държавата да приеме писателската дейност за важна и достойна – то тя и априори не я приема за такава, поради интелектуалната оскъдица на хората, които я управляват, но това е друга тема. Та тезата на Камбуров е едно, приведеното обяснение за еврейска солидарност е друго. Без изтъкването на подобен аргумент, статията можеше да е база за естетически спор. В момента е база за етическо несъответствие, нищо повече. Това намирам за жалко, защото иначе щеше наистина да е интересно.

- 21-10-2017|Стефан Дечев

И аз да кажа нещо за филма посветен на 95 годишния Анжел Вагенщайн „Изкуството е оръжие“.

Филмът е пристрастен политически и това не се и крие.

Неприятно впечатление ми направи охарактеризирането от Андреа Саймън на днешното ни време през Ердоган, Орбан, Льо Пен, Тръмп, като някак си хей така Путин беше пропуснат.

Филмовият разказ след това имаше своите проблематични места. Например:

Определянето на въстанието от 1923 г. от самия Вагенщайн като „първото антифашистко“ е малко остаряло.

Представянето на българската история като „най-голямата непрекъсната история“ на хиляда и не знам си колко си години е съчетание на късен комунистически национализъм от людмиложивково време и популярна историческа чалгия от времето на прехода.

Говори се от самия Вагенщайн за смъртните присъди от 1943 г, като пиене на кафе, но не се казва как стои въпроса със смъртните присъди от 1945 г.

Банско се представя от Вагенщайн предимно чрез Вапцаров и енергията на бунта. Но Банско става Банско благодарение на търговията с Виена и контакта с други светове. Дори и „свинските атракции“ са резултат от контактите на тези османски поданици с немскоезичния и сръбскоезичен свят.

Вагенщайн представя Вапцаров като убит през 1942 г. „заради поезията си“. (Това е също толкова некоректно, както и представянето всяка година, че Богдан Филов е убит през 1945 г. като „световно известен археолог“)

Символизирането от авторката на „свободата“ през „Альоша“ е меко казано проблематично.

Малко е да се каже (както прави Вагеншайн) за периода след 1944 г., че е бил „сложно и противоречиво време“, което „не заслужава никакво оправдание, но и никакво сатанизиране“. В известен смисъл принципно е така, но това беше всичко, което се каза.

Вярно е, че политиката спрямо малцинствата, и особено към българските мюсюлмани довежда до позитивни социално-икономически промени в тези райони, но от края на 50-те години настъпва „време разделно“, което беше премълчано, и то не от кой да е, а от авторка на книга по темата, която участва във филма.

Непонятно ми е какво опозиционно видя същата участничка във филма по отношение на филма „Борис I“. Дори отсъства в него каквато и да било нестандартна интерпретация на историята. В противен случай нямаше да го излъчват всяка година и до днес по 24 май (знаем, че обществото ни е достатъчно консервативно по исторически въпроси, и всеки почти нестандартен възглед обикновено води до скандал).

Не е убедително градивността и съзиданието на режима до 1989 г. да се противопоставят на разрухата донесъл прехода чрез Чинията на Бузлуджа. Чинията на Бузлуджа е безмислен паметник, който може да бъде единствено символ на грандоманщината на режима и паметник за увековечаване авторитарното и диктаторско управление на Тодор Живков

И едно пожелание – обичам ладиното като език. Жалко, че в целия филм има само кратко откъсче от песен, изпята от самия Вагенщайн (както сам той каза после в дискусията – един от последните носители днес на този език в България)

Но филмът имаше и неща, които бяха казани и у нас обикновено се премълчават, а не бива

Ясно се каза, че изгонените през 1492 г. от Испания евреи са били приети от държавата Османска империя

Не смятам като Камбуров, че е преекспонирано депортирането на евреите от Беломорието, тъй като по принцип то почти не се експонира у нас и дори се крие. Как беше там – това са само администрирани …, и ние нямаме нищо общо …

1956 и 1968 г. бяха достатъчно представени като присъда срещу съветската комунистическа система.

Легитимна за дискусия тема са рецептите, по които стана прехода и които западните общества в нито един момент не са прилагали върху себе си

Вагенщайн е напълно прав като каза (в дискусията), че „Всяка революция умира, но умирайки променя света. Той вече не е същият.“ Това важи и за промените от 1989 г. Този филм и да иска, няма как вече да реабилитира онова време.

Вагенщайн каза още, че филмът е „доброжелателен“ към България и българите. Аз бих казал, че просто американците (включително и американските евреи) са възпитани хора, а от прословутата им политическа коректност често се възползват и българите, но не го съзнават или признават.

Та защо са му били на Камбуров онези три излишни изречения, които обаче май не са се появили никак случайно?

- 21-10-2017|Емил Коен

Филмът е наистина откровена самореклама на Анжел Вагенщайн. С мнозинството от тезите му – едностранчиви и изпълнени с овехтял патос, не съм съгласен. Освен това историческият коментар е направен като за наивни западняци – повърхностен и пълен с наивни клишета от арсенала на западното левичарство от 60-те години, когато СССР беше могъща сила и когато можеше да се кълнеш в правотата на комунизма, защото Хрушчов е разобличил „култа към личността“ на ХХ-ия конгрес на КПСС. Но за разлика от мнозина други, аз безусловно признавам правото на г-н Вагенщайн да си прави реклама. Защо не? Той е на 95 години и да се иска от такъв човек в заника на живота си да си прави самокритика, за да се хареса на модни интелектуалци, е смешно и съвършено пресилено. Да, това е филмът в моите очи. Но това, че основното съдържание на филма ми е, как да кажа, твърде чуждо и че много от критиките на г-н Камбуров кореспондират с моето мнение, след като гледах филма снощи, ни най-малко не отменя факта, че в неговата статия за този филм имаше откровени антисемитски клишета, евтини, взети от антисемитската „ширпотреба“, ако мога така да се изразя. Тяхното наличие, за съжаление, обезценява положителните моменти и наблюдения в неговия текст. Разбира се, ще има хора, които ще прочетат това и ще кажат: „Е, да, ти си евреин и защитаваш съплеменника си“. Не, дами и господа – за личността и делото на Вагенщайн ще си каже думата, както има една приказка, историята, ако след половин век например, има кой да се сети за него. Не, за антисемитизма става дума и за нищо друго. А, да, разбира се, да публикуваш критика на даден текст, след като самият текст, обект на тази критика, вече го няма, разбира се, съвършено меко казано, е много странно, въздържам се от по-остри квалификации, че много жежка стана и без това атмосферата:):)

- 22-10-2017|Златко

Открих този изключително важен коментар на Албена Хранова по повод свалянето на текста от портал „Култура“…

Уважаеми г-н Николов,

По повод Вашето решение за премахването на текста на Димитър Камбуров и оставянето само на критичните отговори към него в наистина хубавия сайт „Портал Култура“ и цялото избухване на поредната полемика около „еврейския въпрос“, позволете да споделя следното:

Тъкмо бях започнала по най-старомоден начин да преписвам за този пост цитати от дебели томове по повод отношението на каноничните български литературни класици към евреите, гугъл извади блог (наистина не зная чий), в който има част от цитатите, които исках да Ви напомня на първо хрумване – ето:

Известни български писатели за евреите

Никак не е случайно, че откъсите, които ще намерите там, са заобикаляни от учебните програми и българското образование. Тези откъси ги няма по страниците на програмите и учебниците и напълно оправдано ги няма. (Да не почваме да говорим и за фолклора, защото и там е страшно.)

Много бих искала да има известна справедливост в цялата тази работа. Защо сме склонни да простим на големите български класици отявлено противни за нашето време етнически характеристики за евреите (вероятно поради тяхната историчност и класичност прощаваме и безмълвно заобикаляме тези техни редове). Но Вие махате от Портал Култура текст, в който – за разлика от националната класика – няма никакви етнически характеристики. В текста на Камбуров има само съмнение, че някакви институционализирани мрежи може би пробутват алиби за също толкова противните сталинистки деяния през безспорния разказ за наистина огромните страдания в историята на еврейския народ. Не зная дали го прави достатъчно ясно за читателите, но текстът на Димитър Камбуров иска да се бори тъкмо с тази подмяна.

Г-н Николов, моля Ви като Ваш предан читател – или възстановете в сайта текста, който предизвика наличните отговори и критики; или махнете и текста, и отговорите. (А ако ще говорим на едро за наличности или изтривания, или четете цялата българска класика, или я махнете пак цялата). Иначе не става, не може наполовина; може само в образованието, защото то има не само да образова, но и да възпитава – а пък сред пълнолетни хора вече няма нужда от изрязвания. По този, а и по много други въпроси, вече никак не може да има само половин критически сюжет.

Искрено Ваша,

Проф. дфн. Албена Хранова

(P.S. Простете, пиша буквичките на титлите само заради отчаяното намерение да се опитам да уверя читателите, че мога да чета функционално грамотно; само това, нищо повече.)

- 22-10-2017|Самуил

Крадците на миналото се опитват да откраднат и бъдещето..

Много крадливо семе, това комунягите.

Мастилото на антисемитизма

и обратната страна на комплекса за малоценност

Автор(и): Деляна Симеонова

Световната премиера на „Анжел Вагенщайн: Изкуството е оръжие“, документален филм на американската кинематографистка Андреа Саймън, продукция на САЩ/България, 84 мин., се състоя тази година през януари в Ню Йорк. Публиката реагира с интерес и възхищение на портрета на Анжел Вагенщайн и прожекциите на филма продължиха с голям успех на екраните на американски и международни филмови събития. Портал Култура публикува статия на Димитър Камбуров (статията е свалена по етични причини – б.р.) за филма през месец септември. Встъпителният ѝ параграф отчита добрия прием на филма на международната сцена и предвижда положителен бъдещ прием в България от страна на „много хора“, вероятно не само от „левия политически спектър“. Веднага след това авторът изразява силно удивление, че американски филм е направен за българин: „Американски филм за българин звучи като небивалица: доайен на културата ни разпознат като достоен за център на пълнометражен документален филм?!“. Димитър Камбуров поставя въпросителен знак и удивителна.

В началото се натъжих, като видях удивлението и пунктуацията на Димитър Камбуров. Чух един глас от нашата малка страна, който мисли за нас като за „малки хора“. Историческите потисничества, упражнявани върху народа ни от големите нации, са интернализирани и трансформирани в чувство за малоценност и съмнения в собствената ни стойност: не може да сме достойни за такава чест. Димитър Камбуров продължава да определя нашата страна като „малка“ и „пренебрегвана“ на много места в статията, а към края ѝ слага окончателен етикет: „бялото поле на културната карта с името България“. Това възприятие на България е в рязък контраст с едно от основните послания на филма, изразени много ярко от Рана Дасгупта, международно признат и награден писател и есеист от Великобритания и Индия, един от участниците във филма, който казва: „За мен ключовата гледна точка към България е това, че тя не се намира някъде другаде. Променената перспектива, която България ми дава, ми помага да пренаредя мисленето си за център и периферия“.

Тъжното мастило на комплекса за малоценност е видно в цялата статия. Например два пъти Димитър Камбуров споделя разочарованието си, че кинематографистката Андреа Саймън, която той познава, очевидно не е обърнала внимание на собствените му идеи за това какво трябва да е съдържанието на филма и как трябва да бъде направен. За съжаление, споделя авторът, „Виждам, че не ме е послушала“. Тук комплексът за малоценност показва обратната си страна – нахалство и арогантност. За кого се мисли Димитър Камбуров? Какво му дава право да смята, че е редно да дава акъл на един творец/кинематографист как да изгради творбата си?

Докато комплексите за малоценност на Димитър Камбуров не са от обществен интерес и важност, неговата статия развива конструкция, която разкрива проблем със сериозна обществена значимост: антисемитизъм. Конструкцията на статията е обобщена от автора в едно изречение: „Този американски филм би бил невъзможен, ако героят му беше просто българин със същите качества, постижения и заслуги“. В неговитe очи „Изкуството е оръжие“ не е нищо друго освен филм за един евреин, направен от една еврейка: „Завръщането у дома на Вагенщайн и Саймън“. И кой е този дом? Димитър Камбуров го определя ясно: „лоното на еврейството“. Докато етническият произход на Анжел Вагенщайн е важна част от историята на живота му, представена във филма, откъде Димитър Камбуров знае какъв е специфичният етнически произход на американската режисьорка? Тя е творец от многоетническа нация. Нека му се доверим и приемем, че американската режисьорка е действително от еврейски произход. Направила е филм за български евреин, антифашист, виден сценарист и писател. И какво от това? Защо Димитър Камбуров го проблематизира и щеше ли да го направи, ако етническите произходи на участниците бяха други, да речем френски или немски? В чест на еврейския хумор (не, не съм еврейка, обикновен филолог) нека цитирам едно еврейско определение за антисемита: човек, който мрази евреите повече, отколкото е необходимо. Възприятието на Димитър Камбуров на Анжел Вагенщайн като по същество не-българин, който няма как да е представител на българската история и дух, е типична расистка конструкция, описана в международни правни документи.

В „Изкуството е оръжие“ Анжел Вагенщайн говори за „комшулука“, тази наша уникална турско-българска дума. Той обяснява нейното значение от времето на своето детство и младост (20-те – 40-те години на ХХ век) в родния си град Пловдив, в красивата ѝ дуалност на метафора и конкретен материален предмет: „Съществуваше понятието „комшулук“. Това е турска дума. Буквално преведено, „комшулук“ значи „добросъседство“. Но има и друго значение думата „комшулук“. Това е тая вратичка в дуварите, в стените, която свързва дворовете. Единият двор е на турчин, другият на евреи, третият е на българи, на арменци“. Това е същността на Анжел Вагенщайн, това е България, за която се е борил цял живот, до днес. И къде се намираме като нация сега през 2017 г., XXI век, обществено отразени в статията на Димитър Камбуров, публикувана от Портал Култура, водещото национално издание, формиращо обществено мнение по въпросите на културата, изкуството и обществото?

Димитър Камбуров окачествява „Изкуството е оръжие“ като откровен жест на „ционистки културен супрематизъм“ и продукт на „световната еврейска солидарност“. Обвиняването на евреи в „ционизъм“ (означава подкрепа на държавата Израел) е един от примерите за изява на антисемизъм в обществения живот, даден от Парламентарната комисия на Европейския съюз по антисемитизма, както следва: „Обвиняването на еврейски граждани в по-голяма лоялност към Израел или към предполагаемите приоритети на евреите по света, отколкото към интересите на техните нации“. (EU Parliament Working Group on Antisemitism, Working Definition on Antisemitism, 2017; http://www.ep-wgas.eu/about/mission/).

По отношение на „мрежaта на световната еврейска солидарност“ на Димитър Камбуров, с която той обяснява единствената възможна причина за съществуването на филма, запозната съм с факта, че след промените книжният пазар в София се наводни с литература за еврейската конспирация. Книжни рафтове и маси са наредени с разсъжденията на чужди и местни автори по темата, в съседство с издания на Mein Kampf на Хитлер. Но запознат ли е Димитър Камбуров с това, че „стереотипни обвинения към евреите като такива или относно мощта им като колектив – например, но не само, за мита за глобалната еврейска конспирация или за евреите като контролиращи медиите, икономиката, правителствата и други социални институции“, също е дадено като пример за антисемитизъм в обществения живот от Парламентарната група на Европейския съюз? Аз не съм правен експерт, но Портал Култура сигурно има адвокати, които могат да направят оценка, включително за това къде стоят границите на отговорност между изданието и публикувания автор.

Антисемитизмът и фашизмът не са въпрос на мнение, те са международно доказани престъпления. Като смел млад мъж, Анжел Вагенщайн се включва в българската въоръжена съпротива срещу тези престъпления, с голям риск за живота си. Разбирането на Димитър Камбуров за тази част от биографията на Анжел Вагенщайн води до етикета „терорист“. Тук той се завръща към дома на езика, използван през 40-те години на ХХ век от българските фашистки власти, официални съюзници на Хитлер. Но Димитър Камбуров не спира дотук. Продължава с тежко обвинение към Анжел Вагенщайн относно „съучастието му в клеветническото фабрикуване на доказателства за нуждите на процеса срещу Никола Петков“. И обвинява филма в премълчаване на този факт. Отново казвам, аз не съм правен експерт, но дали Димитър Камбуров е подготвен със сериозни доказателства, които могат да подкрепят обвинението му в съдебно разглеждане по случай на клевета? Ако Димитър Камбуров вярва в своите обвинения, защо се е съгласил да допринесе към филма за Анжел Вагенщайн с преводи и т.н., за което режисьорката Андреа Саймън му благодари в кредитите на филма? Защо чака толкова дълго време и използва статията за филма като възможност да хвърли публично правни обвинения? Поради честност и принципност, излизащи на повърхността чак сега? Не е убедително.

Аз съм преводач на английски на два романа на Анжел Вагенщайн в партньорство с Елизабет Франк, носител на литературната награда Пулицър, професор по литература и един от участниците във филма. „Сбогом, Шанхай“ беше публикуван през 2007 г., а „Петокнижие Исаково“ през 2008 г. в Ню Йорк от Other Press, уважавана издателска къща. Преведох двата романа, защото са чудесни и исках да ги споделя със света. Много от моите колеги филолози в София също обичат романите. Те са широко-мащабни панорами на историята на света през ХХ век, представена чрез интимните и вълнуващи истории на евреи, украинци, поляци, руснаци, германци, японци, китайци и други хора. Имам колекция от повече от 20 положителни коментари за романите, публикувани в американската преса, които сравняват Анжел Вагенщайн с Ярослав Хашек и Шалом Алейхем, наред с други световни писатели. Влизала съм в обществени библиотеки в Ню Йорк и Вашингтон, на чиито рафтове съм виждала книгите на Анжел Вагенщайн. Говорила съм с непознати хора в метрото в Ню Йорк, които са чели романите му и са силно впечатлени. Получавала съм писма от известни американски писатели, които изразяват възхищение от романите.

Димитър Камбуров характеризира романите на Анжел Вагенщайн като „мемоарни романи на еврейска тематика“. Твърди, че те са останали неразпознати за българската аудитория, докато в същото време са преведени на много езици и са получили три международни награди. Как е възможно? Може да познаете – само поради онази мрежа на „гобалната еврейска солидарност“. За съжаление на Димитър Камбуров това не се отнася към преводите на английски, защото преводачката тук не е еврейка. От статията не става ясно дали Димитър Камбуров е чел романите. Съмнявам се. В неговите очи романистиката на Анжел Вагенщайн след промените не е нищо друго освен „познатото“ (за кого?) „завръщане към произхода“. Има предвид етнически произход, еврейски. Дали Димитър Камбуров разбира, че Анжел Вагенщайн нямаше как да продължи работата си като сценарист след промените, защото в началото на 90-те години българската филмова индустрия стана мъртва, студен труп? Погребението беше последвано от демократичната капиталистическа приватизация на студио „Бояна“, където днес американски филмови продукции, холивудски звезди и прочие, снимат за по-евтино.

Не искам да разглеждам в детайл многобройните пластове на себеомраза, невежество, високомерие и злоба, присъстващи в статията на Димитър Камбуров. Те засягат негови лични проблеми, които нямат обществена значимост. Ще дам само няколко примера. Димитър Камбуров казва, че българската комунистическа система е нанесла непоправими поражения върху „социалната тъкан и интелектуалния капацитет“ на нашата нация. Моля, забележете, че тук той говори за системата, в която самият той е отраснал и се е образовал, от началото до университета. Димитър Камбуров нарича Анжел Вагенщайн „никой“ за предпенсионните поколения на България. Вижда го като „герой при залез“, намеква за сенилност и го характеризира като човек с „маниакално его и безмерен нарцисъм“. Тези възприятия и разбирания, отново, са отражения на лични проблеми и не са от обществен интерес. Същото се отнася и за булевардния му стил на писане. Лексикалният му багаж съдържа следното описание на България: една едва „назнайнава“ страна. Глаголът „започне“за него е „почне“. Избира да се заяжда с преводачите на филма относно превода на една фраза: „политическо действие“ като „political morality“. Поздравления, колеги преводачи, за сполучливия смислов превод на фразата, а не просто буквален превод, явно предпочитан от Димитър Камбуров.

Тук ще спра с тези скучни работи и ще ви помоля да погледнете това, което е наистина важно – финалното заключение на Димитър Камбуров по отношение на документалния филм. Той започва с колеблива мисъл относно това как може би е „по-хубаво еврейско-американски филм за А. Вагенщайн и България, отколкото никакво нищо за никого от бялото поле на културната карта с името България“. Следва категоричното му заключение: „Не мисля така“.Пак в чест на еврейския хумор, нека приведа цитат: „Мнението е като задника, всеки си има по едно“. Но хуморът, за съжаление, не е приложим към случая на Димитър Камбуров, защото антисемитизмът не е форма на мнение, той е престъпление. Расистката реторика и фашистките афилиации, съпроводени с кърваво насилие и убийства, в момента набират сила в Съединените щати, където Димитър Камбуров се появява от време на време, като човек на свободна практика. Предполагам, че тези явления му дават кураж, както и среднощните декламации на неонацистите в град Шарлотсвил, щата Вирджиния: „Евреите няма да ни изместят!“ Но в България – страна, призната от международната общност като исторически герой в съпротивата и с по-добър разум, неолитните драскулки на Димитър Камбуров би трябвало да са No pasarán! Kaкво е вашето мнение?

ДЕЛЯНА СИМЕОНОВА

Деляна Симеонова е филолог, преводач на Ангел Вагенщайн на английски език, жител на щата Ню Йорк, САЩ.

Коментари (8)

- 16-10-2017|Златко

След около две седмици на (принудително наложена) пауза, „Либерален преглед“ малко по малко започва да излиза от хибернацията и да се включва отново в нещото, наречено „български обществен разговор“. Тук – едно задължително включване по тема, която, доколкото успявам да разбера, вече отдавна е оглозгана до кости както от Интернет-пресата („Поглед-инфо“ и „е-вестник“ са публикували сравнително ясни и отчетливи материали), така и от машинарията за клюки и раздумки (най-вече Фейсбук, предполагам). И все пак включването ми се струва задължително, също и по причина, че – както обикновено – в един и същи кюп се хвърлят неща, които не са части от едно и също нещо (организацията Б’най Брит например ми изпрати циркулярно писмо, в което откровено глупавият гаф на Димитър Камбуров – и хората от „Култура“, които са се съгласили да го публикуват – се сравнява и приравнява с известното изказване на Гюнтер Грас отпреди няколко години, когато критиката срещу политиките на държавата Израел беше окачествена като „антисемитизъм“). Казано по нашенски – нерде Ямбол, нерде Стамбул? Уважаеми колеги, това са напълно различни неща и нека, ако обичате, не използваме един сравнително глупав, ако и важен, прецедент в днешната българска културно-политическа ситуация, за да говорим за неща, които в края на краищата се оказват не за нашата уста лъжица. Димитър Камбуров е написал – доколкото успявам да разбера, тъй като текстът вече е махнат от сайта на „Култура“ – нещо като осъвременèн и доста тъжен вариант на „Възхвала на глупстта“ (собствената, имам предвид). Гюнтер Грас беше написал нещо напълно различно…

И така, към темата: предлагам ви задължителното отхвърляне на подобен род просташки антисемитизъм, което просто няма как да не бъде направено – тук под формата на една препубликация на (закъснялото) разкаяние на колегите от сайта „Култура“. За останалото, надявам се, ще говорим в евентуалната дискусия по въпроса (ако такава се получи, в което малко се съмнявам)…

- 16-10-2017|Златко

А ето тук и най-точният според мен коментар по случая, който открих на сайта на „е-вестник“. По-добре и по-ясно от това – здраве…

Лора Йосифова: „Прочетох статията в (портал – б.р.) Култура. Нека да е грях на главния редактор, че вместо критична рецензия е напечатал антисемитски памфлет. Авторът е комплексар, косвено е участвал в подготовката на филма, уязвен е, че не е припознат в авторския колектив и тази злоба и обида се прибавя към най-примитивния му антисемитизъм, завоалиран в сложни умопостроения.

Истински талантливият автор на текстове използва ясен език за ясно изразяване на обективното си мнение. Да беше казал: „Яд ме е, че помагах на режисьорката да учи български. Яд ме е, че съм написал само две книги, а Вагенщайн си приписва ٥٣ филма. Това е еврейска лъжа, те са ٥٢. Мразя евреите, те се поддържат като свински черва и затова книгите на Вагенщайн са превеждани по света, а моите не. Мразя евреите, защото баба ми на село ме плашеше с тях и още ме побиват тръпки като чуя думата евреин. Не искам българското кино и литература да са представяни от човек с еврейско име, аз да не съм по-лош, ама-ха“.

Горе долу този текст щеше да спести това напразно разточителство на думи, чието предназначение всъщност е да прикрият първичен хейт и завист.

А аз бях през пролетта на предпремиерна прожекция на филма в Дома на киното. Салонът беше пълен с бивша номенклатура, сегашен ляв интелектуален елит и някои приятели.

Благодушната атмосфера в началото бе сменена от стъписване по средата и смразяване накрая. Лицата на присъстващите бяха изпънати от възмущение и смут. Тези хора никога не са могли и не са способни да чуват истината за тях, за тяхната идеология, управление и крах. Редки аплодисменти и втурване към изхода.

Вагенщайн пак успя да провокира, да скандализира и да изтръгне от илюзорната летаргия онези, които днес се надяват на късата памет на хората и отново идеализират годините на социалистическото строителство. А трябва да са му благодарни, че Вагенщайн, като верен техен другар, наистина спести доста страховити факти, които той несъмнено знае. Сърце не му дава да очерни Партията, той в края на краищата е неин предан член от повече от ٧٥ години.“

Източник

- 16-10-2017|Златко

Ето и текста на протестното писмо на организацията Б’най брит, което получих наскоро…

До Тони Николов

Главен редактор на сайта „Култура“

Господин Николов,

Разтревожени сме от факта, че ръководеният от Вас сайт „Култура“, с авторитет и претенции за демократично издание, е публикувал статия от Димитър Камбуров с остро антисемитски характер („Мастилото на киното и обратната страна на почерка“ от ١٢.٠٩.٢٠١٧ г.)

В статията са използвани следните отблъскващи антисемитски клишета:

1. „Ционистки супермасизъм“, обновена форма на старата хитлеристка концепция за „еврейското превъзходство“ и естествено, последиците от него.

2. „Световната еврейска солидарност“ като инструмент за просперитет и изместване на „не-еврейската“ конкуренция (теза, развита на близо ٣٠ реда от Камбуров)

3. Реторичният въпрос „Дали е по-хубаво еврейско-американски филм за А. Вагенщайн и България, отколкото никакво нищо за никого от бялото поле на културната карта с името България“. Следва категоричното му заключение: „Не мисля така“.

Мотивите за тази категоричност са в еврейския произход на Вагенщайн.

Далеч сме от намерението да вменяваме на господин Камбуров или на Вас естетически внушения относно филма на американската режисьорка Саймън или книгите и сценариите на Анжел Вагенщайн. Основанията за статията на Димитър Камбуров не са естетически обаче. Той внушава едно расистко разделение, според което творци от еврейски произход не могат да имат същата представителност за българската култура, както българи например (Камбуров цитира няколко предпочитани от него имена, като не се свени да инсинуира, че те страдат от нелоялната конкуренция на „еврейското лоби“, което промотирало личности като Вагенщайн). Това създава сегрегационна граница, зад която остават светли личности на българската култура като Панчо Владигеров, Жул Паскин, Валери Петров, Леон Даниел, Марко Бехар, Ана Крамер, Алексис Вайсенбрг и десетки други, с които България може само да се гордее. Тези личности винаги са изтъквали здравите си връзки с България и са извоювали световна известност, без никой да ги обвини в „ционистки суперматизъм“.

Изключително срамната статия на лицето Камбуров е сама по себе си печален факт, който на фона на все по-нарастваща в България ксенофобия и в частност антисемитизъм е сигнал за инфектиране дори на интелектуални среди с идеология, риторика и навици, които принадлежат на миналото.

Тъй като индивиди като Камбуров не подлежат на развитие, ние настояваме да получим извинение от вас, редакцията на сайта „Култура“, за изключително неуместната публикация по повод един филм, който не се е харесал на някой си Камбуров поради специалното му отношение към „ционисткия супермасизъм“. Припомняме както на въпросното лице, така и на Вас, че съществуват безспорни определения за понятието „антисемитизъм“, дадени от Съвета на Европа и от Европейския парламент, които изцяло покриват арогантните определения на Камбуров към един творец в преклонна възраст, заради неговия еврейски произход.

(EU Parliament Working Group on Antisemitism, Working Definition on Antisemitism, 2017; www.ep-wgas.eu/about/mission/).

Преди пет години един доказан творец, писателят-нобелист Гюнтер Грас, загуби своя авторитет след публикуването на поема в проза, в която също укоряваше евреите в „ционистки суперматизъм“. Той беше световно порицан, лично канцлерът Ангела Меркел направи изявление по случая, а държавата Израел му забрани всякакъв достъп до нея.

Камбуров обаче очевидно не е Гюнтер Грас. За индивиди като него философът Бернар-Анри Леви написа следното:

„Този текст докара до екстатичен ентусиазъм всички павловизирани кретени, които заразени от чумообразната смес на посланието на Грас се хвърлиха да му подражават, абсолютно омесвайки отхвърлянето на политическата коректност със словесната разпуснатост, която позволява да се възпроизвежда антисемитизъм.“

Със съжаление трябва да констатираме, че описаният от Бернар-Анри Леви синдром не е пожалил и подражателят на Грас и подобните нему, Димитър Камбуров.

За ложа“Кармел“ Б’най Б’рит

Рафаел Чичек, президент

Соломон Бали, ментор

Леа Коен, писател

15 октомври 2017 година

София

- 16-10-2017|Златко

А тук – един по-стар текст, публикуван тук на сайта, който би трябвало да изясни защо „случаят Гюнтер Грас“ и „случайчето Димитър Камбуров“ са две напълно различни неща…

Гюнтер Грас, антисемитизмът и инфлацията на злото

- 16-10-2017|Златко

Трябва да призная, че след прочита на статията на Камбуров започвам СИЛНО ДА СЕ СЪМНЯВАМ в твърденията за някакъв антисемитизъм. Камбуров очевидно не харесва Вагенщайн и е склонен да му приписва всевъзможни човешки слабости и грехове, с това мога да се съглася. Но антисемитизъм? Само защото е споменал фразата „световна еврейска солидарност“? О боже!

- 18-10-2017|Надя Данова

Поздравлявам Ви за публикацията, Златко! Вие давате възможност да бъде продължен дебатът около Паметта за злото, който беше прекъснат изкуствено чрез снемането на текста на Димитър Камбуров от Портал Култура. Надя Данова

- 18-10-2017|Юлиана Методиева

Златко, за твоите читатели ще разкажа една история. Тя се случи преди години, когато Съвета за електронни медии(СЕМ) беше адекватен регулаторен орган. При мен дойде една далечна роднина на Марко Фридман (взел активно участие в атентата на Св. Неделя). Госпожата поиска ни повече, ни по-малко да ѝ съдействам да бъде спрян документалния филм на сценариста Влади Киров и режисьора Станимир Трифонов. Причината? Защото бил антисемитски. Поисках видеокасета, поканих приятели с еврейски произход да го гледаме. Във филма имаше въпрос защо около Ленин и правителството са лица предимно евреи. Беше казано закачливо, както умните хора задават акценти двусмислени, някак подтискани (цензурирани) от мнозинството. Вторият крамолен момент във филма беше отношението към Марко Фридман. Авторите не бяха склонни да го героизират. Фридман е взел участие в терористичен акт отнел живота на много хора, все пак…Моята „фокус група“ каза така:“Мъм-мъм, абе има нещо антисемитско, ама иначе си е хубав филм! Толкова. Написах писмо до СЕМ, като бях помолила и колегите на Трифонов и Киров, да се подпишат смятат ли филма за антисемитски. Целият Съюз на филмовите дейци подкрепиха авторите, с изключение на Стефан Данаилов. Той ми каза, виж, семейно съм обвързан… Резултатът беше, че филмът оцеля и дори отиде на световни фестивали. Госпожа Фридман беше крайно недоволна от мен, продължи да пише протестни писма. Накратко – има евреи и евреи. Едните са широко скроени, обичат да. мислят без задръжки и без табута. Те правят филми, пишат книги и помагат на мнозинството да се ориентира в живота. Другите…протестират, цензурират, готови са да скъсат човешки връзки. „Моите евреи“дадоха пътен лист. на киното, отрицателите на свободното слово се хванаха за антисемитизма. Какво ли биха сторили днешните съдници от Ложа Кармел с Тарантино и неговите „Копилита“!!!

- 18-10-2017|Златко

Както вече казах на няколко пъти, нямам желание да говоря до безкрайност по тази тема. Но във Фейсбук все пак се породиха няколко коментара, които си струват запазването, мисля си.

И така…

Svetla Encheva Статията на Димитър Камбуров, макар и изтрита, все още може да се прочете като кеширана версия:

Veni Markovski Дискусията е на стената на Константин Мишев – преди ٣٦ часа коментарите так, когато ги разгърнеш изцяло, се събират на ١٦٠ страници. Днес са повече.

Zlatko Enev Както вече споменах, не откривам антисемитизъм в статията на Камбуров. Дребна завист, малко злобица, това може би. Но антисемитизъм? Само защото използва фразата „световна еврейска солидарност“? Give me a break!

Veni Markovski Златко, разговорът на стената на Косьо показва не само една фраза (макар че, дори и една да беше, пак е показателна, а оправдаването ѝ с „give me a break“ не е решение на проблема), а реакцията на Митко и коментарите му там са също показателни.

Zlatko Enev Възможно е да подценявам, няма да споря. Съгласен съм, че фразата „ционистки супермасизъм“ звучи изключително грозно и агресивно. И безотговорно, също. Но реален антисемитизъм не откривам…

Константин Мишев Zlatko Enev Тони Николов писа преди малко по въпроса…

kultura.bg/web/%D0%B7%D0%B0-%D0%BF%D0%BE…5%D1%82%D1%82%D0%B0/

За политиката на паметта|Портал за култура, изкуство и общество

Veni Markovski Златко, тази фраза не звучи просто „безотговорно“. Безотговорно би било, ако се е появила случайно, една-единствена дума и авторът е имал предвид суперматизъм, а не именно ционистки такъв. Учуден съм, че след всичко казано и написано, все още търсиш някакво логично обяснение за думите на Митко.

blackholezoo.com/how-jewish-supremacism-is-destroying-america/

How Jewish Suprematism is Destroying America

BLACKHOLEZOO.COM

Svetla Encheva Ех, добре е, че и у нас има поне един главен редактор, който е способен честно да признае за допусната грешка с публикация и да се извини. Поздравления за Тони Николов. А иначе, ако не бяха еврейските „забежки“, не бих окачествила текста на Димитър Камбуров като глупав, виждам в него доста смислени неща. Но тези „капки катран в меда“ не би следвало да бъдат оставени без последствия.

Мастило, отговорност и публична стигматизация

Автор(и): Златко Енев

И така, имаме си (поредно) публично скандалче. Димитър Камбуров, човек добре известен с пристрастеността си към предизвикателни публични изказвания и позиции (вижте например предишната му публикация в „Либерален преглед“, онзи път писана по повод трагичните събития около Charlie Hebdo), отново ни е изправил пред сравнително трудни индивидуални и публични избори. Статията му Мастилото на киното и обратната страна на почерка, публикувана в портал „Култура“ преди около месец – и след това някак безследно „изчезната“, се превърна в обект на не един или няколко спора, някои от тях повече, други по-малко смислени. Обвиненията в антисемитизъм, не ще и дума, са тежка артилерия и – навсякъде по света, бих казал дори „слава Богу, вече и в България“ – никой не може да си позволи да ги премълчи или отмахне с лека ръка. Оттук и разбираемата реакция на колегата Тони Николов, главен редактор на портал „Култура“, който е обосновал решението си в кратък, но смислен и достоен за приемане текст. Да, тази позиция е разбираема. Да, текстът съдържа не едно или две контроверзни изказвания. Да, такива неща не могат да се поминават с мълчание. Да, необходима е ответна реакция. Да. Да. Да.

Дотук добре, но какво още е необходимо освен несъмнено-неизбежната обществена реакция на осъждане? Ако питате мен – нещо пределно просто. Необходимо е нещото, за което става дума – камъкът на препъването, залъкът на задавянето, наречете го както щете – да бъде също толкова видима част от обществения разговор, колкото и неговите ответни отражения, тоест текстовете, в които различни хора поемат позиции във връзка с него. Съгласете се: без това базисно предусловие цялата обществена шумотевица някак подозрително започва да напомня нещата отпреди тридесетина и повече години, мълчаливото свиване на рамене пред поредното „другарско осъждане“, неизбежната остракизация, отвращението пред липсата на какъвто и да е избор, задушаващото усещане, че всички живеехме в атмосфера, лишена от кислород. Спомняте ли си, ако сте на моя възраст, какво се случи през 1982 с „Една жена на 33„? (Не че може да става и дума за някакво съдържателно сравнение). Е добре, в такъв случай сигурно няма особено голяма нужда да ви обяснявам какво точно имам предвид.

Не ме разбирайте погрешно, моля! Намерението ми тук не е да разводнявам и оневинявам един акт на, според мен, сравнителна политическа и културна безотговорност, при който реално смислени коментарни и анализаторски съдържания се примесват безразборно с предизвикателни заявления, стигащи доста близо до границата на антисемитизма (а може би и прекрачващи я, макар самият аз да не съм убеден). Простичкият ми апел в случая е първо да прочетете онова, за което говорят всички, и едва след това да заемате позиция. Първо опознаваме, после съдим, нали така? Не обратното – това вече сме го правили прекалено често, прекалено много пъти.

Публикувам текста с ясното съзнание, че за немалко хора това може би ще означава акт на солидаризация с автора му и неговите позиции. Така де, позната логика: щом отказваш да го наречеш враг, значи си му приятел. Или поне съмишленик. Каквото ще да е – ти не си от нашите. С теб играем за различни отбори.

Свивам рамене пред тази „логика“ и продължавам с размишления, в които намирам повече надежда за достигане на нещо смислено и полезно. И понеже не ми се иска да губя прекалено много време във витиевато сладоречие, започвам със собствените си коментари, отпреди няколко дни, писани по нещо, което … още не бях чел.

И така:

И все пак включването ми се струва задължително, също и по причина, че – както обикновено – в един и същи кюп се хвърлят неща, които не са части от едно и също нещо (организацията Б’най Брит например ми изпрати циркулярно писмо, в което откровено глупавият гаф на Димитър Камбуров – и хората от „Култура“, които са се съгласили да го публикуват…

И още:

…предлагам ви задължителното отхвърляне на подобен род просташки антисемитизъм, което просто няма как да не бъде направено – тук под формата на една препубликация на (закъснялото) разкаяние на колегите от сайта „Култура“.

Надявам се, виждате ясно за какво се опитвам да говоря. (Малко стадното) желание за съпричастност към една изглеждаща себеочевидна позиция ме беше довело до напълно безкритично възприемане на нечие чуждо мнение (в случая онова на хората от организация Б’най Брит, които малко преди това бяха ми пратили изпълнено с възмущение циркулярно писмо; опитах се да възразя там, където намерих аргументите им неприемливи, но все пак приех на вяра, че основният пункт в писмото – твърдението, че тук става дума за рязко антисемитски текст – е по принцип верен). Бях се съгласил да осъждам нещо, което не познавах. Бях гласувал, без да знам за какво точно. Мдаааа…

А след това прочетох и самия текст. Ей Богу, засрамих се от самия себе си. Не че онова, което Камбуров е написал, ми прозвуча като откровение свише. Не и че обвиненията на колегите от Б’най брит са напълно лишени от основания. Просто антисемитизмът на този текст – доколкото може да се говори за такъв – ми се стори нещо доста странично в сравнение с опитите за някакъв (все пак) не-едностранчив преглед на живота и дейността на, нека го кажем така, една от най-спорните културни фигури в най-новата ни история. Анжел Вагенщайн е всичко друго, но не и едноизмерен човек – и за добро, и за зло. С това ще приключа собствените си коментари към личността и на автора, и на обекта на неговата критика – след което бих искал да премина вече към същностната част на краткия си коментар.

Вижте, любезни сънародници, обвиненията в нещо толкова недопустимо в днешния свят, каквото е антисемитизма, не бива и не могат да се правят със сравнително лека ръка. По правило те водят до автоматични реакции на осъждане и остракизация, които могат да имат изключително тежки последици за обектите, срещу които са отправени – индивиди или организации. И толкова по-голяма е отговорността на хората от еврейски произход, поне според мен. По „казуса Камбуров“ се изляха реки от телесни течности, дори в едно толкова малко и провинциално място, каквото е България. Първоначалните реакции – примерно писмото, публикувано в Поглед-инфо (Джеки, чудовищата дебнат в тинята и чакат тяхното време да дойде) поставиха летвата на обществената реакция на определена височина (ниско или високо), която направи заемането на друга, по-сдържана позиция, почти невъзможна, поне в онзи момент. Опитвам се да разбирам политическите пристрастия и солидарности на страната си, долавям, че това издание е от онази страна на българския политически спектър, при която демонстрациите на подкрепа и солидарност вървят ръка за ръка като агитка и скандиране, но…

Но все пак мисля, че е задължение на всички ни – и особено на онези от нас, които биха искали да виждат в свое лице носители на някакъв нов, по-малко автоматичен, по-малко очеваден, по-малко отборен вид ценности и манталитет – да премислят добре актовете на отхвърляне и осъждане, към които избират да присъединяват гласа си. Не можем да наричаме с думичката „антисемит“ всеки човек, който би искал да изкрещи публично, че някой си интелектуалец от еврейски произход бил „маскара“. Това е грозно и пошло, да. Но антисемитизъм не е. Същото според мен важи и за случаите като сегашния, в които безотговорни фрази като „ционистки суперматизъм“ (аман от тъпи заемки на готови американски фрази: тук става дума за „еврейско върховенство“) са накичени в един текст, в който всъщност става дума за това, че еди-кой си не иска България да бъде представяна пред света от Анжел Вагенщайн (и то не най-вече, защото е евреин). Всичко това наредено сред напудрени китки от думи, зад които прозира човешката дребност и малоформатност на автора. Да, мога да се съглася, че Камбуров изглежда като човек, неспасяемо задушаван от комплекси. Но антисемит? Хммм, тук вече започвам сериозно да се съмнявам.

Това е всичко, което бих искал да кажа по случая. Приключвам, преди да съм се оплел в нещо, което може би ще заприлича някому на антисемитизъм.

Да пази Бог!

Берлин, ноември 2017

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (6)

- 19-10-2017|Внимателен читател

Все пак – можете да бъдете и малко по-точен – „ционистки“ не е синоним на „еврейски“, колкото и ционистите да се опитват да го превърнат в такъв. Ционизмът все пак е политическа доктрина, а не религиозна/културна принадлежност.

- 19-10-2017|Златко

Това е вярно, де юре. Де факто е вярно, че множество реални антисемити използват думата „ционизъм“ там, където всъщност имат на ум „еврейство“. Оставям на отделните читатели сами да преценят коя от двете употреби е реалната в текста на Камбуров…

- 19-10-2017|Внимателен читател

Само че де факто тази смислова подмяна извършвате Вие, а не Камбуров, под претекст, че използвал чуждици. Първо му слагате думи в текста, а после подмятате, че не било ясно какво имал предвид. Оставям на Вас да намерите подходящия термин за подобна логическа операция.

- 19-10-2017|Златко

Да, това е смислена критика. Нека тогава да приемем, че моите логически еквилибристики са били разкрити за цялата публика и че няма опасност някой да им се хване…

- 20-10-2017|Златко

Хората се поразпалиха, най-вече във Фейсбук. Да архивираме, викам…

Veni Markovski Златко, учуден съм, че според теб „текстът съдържа не едно или две контроверзни изказвания.“

Никой вече не коментира критиката му за филма – която е негово право, още повече, че повечето хора така или иначе не са гледали този филм.

Но в текста имаше само едно изказване (в различни изречения), което изобщо не беше противоречиво, особено след като бе подкрепено с други изречения в отговора на Dimitar Kambourov до Тони Николов. Ето ти едно от тях в стил „помощ от приятел“:

„Семейството ми живее и дъщеря ми учи от години в Ъпър Ийст Сайт в Ню Йорк, та за нас еврейската надпоставеност и демонстрирано превъзходство са си всекидневие.“

Понеже аз живях до скоро също в Upper East Side, при това за разлика от Митко, постоянно, а не за по няколко седмици в годината, мога твърдо да кажа, че това просто не е така. От стотиците хора в района, с които съм си общувал, съм знаел кои са евреи само по странични признаци, но никога не съм виждал дори и намек за демонстрирано „превъзходство“ или „надпоставеност“, каквото и да значи тази нова дума. Подобно обобщение за евреите е невярно, абсурдно и – да – антисемитско.

Ако мислиш, че това не е проява на антисемитизъм, това си е твое право, разбира се, но ще излезе, че отказваш да забележиш очевидното.

Прочее, не е добра идеята на Митко да намеси семейството си в този разговор, защото някои хора може да си направят труда да ги попитат дали написаното от него е вярно.

Alexander Kiossev Няма да коментирам текста на Камбуров, вече казах за това какво мисля. Ще коментирам жеста на Тони Николов: той хубаво се извини, повече трябваше да се извини, защото редакторът е добре да ги прави тези неща предварително, като чете текстовете – а не след това. Но аз имам проблем със свалянето на текст, който вече е бил публикуван, така или иначе е произвел своя ефект. Когато той изчезне от публичността, но продължи да бъде атакуван и критикуван, тогава хората не могат да го прочетат сами и сами да си формират мнение: правилното мнение им се съобщава от упълномощени лица, които никой не е упълномощил. Този проблем се увеличава от факта, че в родината вече се разпространяват няколко издания на „Моята борба“ и аз не съм чул досега кресливите анти-антисемити да протестират срещу този скандален факт.. Къде бяхте тогава? Къде бяхте, когато разни расистки хулигани оскверняваха еврейски гробове в Софийските гробища? Когато Вален Сидеров издаде преди време поне пет-шест откровено антисемитски книги? Питам по техния модел – глупави въпроси, отправени в празното пространство.

Emmy Barouh Не коментирам свалянето на един публикуван текст през лето ٢٠١٧-то! това е спорно, съмнително и странно решение. Отговарям от свое име на въпроса „къде бяхте…“, че някои от нас бяха където трябва и казаха каквото трябва – при това не един път! – по повод изданията на Волен Сидеров, по повод издателствата и мълчанието на просветения елит!

Zelma Almaleh Emmy Barouh Факт, но да припомняме собствените си публикации отпреди години някак си ще звучи като оправдание, че не сме мълчали. Колкото до политическия елит един президент си взимаше с радост книгите на Сидеров недопуснати тогава до Панаира на книгата, а оставали отвън. Видяла съм го с очите си, а тогава Сидеров не беше още в Парламента. Така че…

Rafael Marko Chichek Всъщност кресливите анти антисемити дадоха за тези книги Сидеров на прокурор. Прокуратурата не намери състав във тях. Къде бяха тогава кресливите интелектуалци, да попитам аз по техен образец? Съзнавам, че също отправям въпроса си към празно пространство! А когато прокуратурата намери, че да се уринира на стената на Софийската синагога е облекчаване на биологични нужди, а надписи „Смърт на евреите“ – израз на собствено мнение с художествени средства кой кои празни пространства обитаваше? Айде моля ви се без излишни обиди на тема кресливи анти антисемити!

Lyna Degen m.facebook.com/story.php? story_fbid=1512…3877&hc_location=ufi

14 September ·

Преди малко получих писмо от един приятел. Моля за репост

Скъпи приятели,

Днес отидох до софийските гробища, защото получих информация от сестра ми за масово унищожени надгробни плочи в парцела, където е погребан баща ми.

Можете да видите част от снимките, които направих, като приложение към този мейл.

Тъй като видях, че има още много разрушени надгробни плочи, а аз нямах време да снимам още, моля да посетите гробовете на вашите близки и да заснемете разрушенията, които са причинени от вандалите.

Изпращайте снимките до ръководството на Шалом. Надявам то да излезе с официално писмо до българските власти, столичната община, охранителната фирма, която очевидно не върши никаква работа. Трябва да се внесе и в РУ на МВР колективен иск за всички разрушени гробове и с протокола от МВР да се изиска от охранителната фирма да възстанови щетите.

Добре е да се информира и Израелското посолство в България, тъй сред разрушените гробове има много, които са на родители и близки на български евреи, които живеят в Израел и са израелски граждани. Силно се надявам, че Израелското посолство ще запита официалните български власти чрез българското Министерство на Външните работи, какви мерки са взети за охраната на еврейското гробище.

Добре би било да се информират и националните телевизии БНТ, bTV и Нова, които да излъчат репортажи да покажат резултата от действията на вандалите.

Очевидно, че техните действия не са с цел кражба, а с ясната цел – вандализъм и антисемитизъм. Защо трябва да се посяга на гроба на баща ми, който е починал през ١٩٧٠ година. По онова време надгробните плочи се правеха от най-евтиния материал – цимент и камъчета за мозайка. Тези рамки и плочи към днешно време нямат никаква стойност. От снимките става ясно, че мраморните и гранитни плочи не са откраднати, а просто са натрошени.

Ще се радвам ако с това писмо успея да предизвика нужната реакция в нашето общество.

Едно общество, което не се грижи за паметта на мъртвите, няма бъдеще!!!

Lyna Degen Между другото, писмото на кресливите анти антисемити тогава беше подписано от повече от ٥٠٠ човека. Lea Cohen знае колко точно са били. Не че имаше кой знае колко голям ефект, ама като гледам в България това е положението. Недоволство, протести, протестни мрежи и накрая все същата тиква си избират

m.offnews.bg/news/Balgariia_1/Pismoto-na…29.html? pagewhich=40

Писмото на Стоте: Изолирайте национал-фашиста Сидеров |…

M.OFFNEWS.BG

Lea Cohen Винаги сме били, където трябва. Когато трябва и без всякакъв компромис. Писмото ни беше подписано от ١٠٠٠ души, но между тях не намирам нито Кьосев, нито Камбуров, нито Енев. ١٠٠٠ души интелектуалци за малка България не е малко. Това писмо беше преведено и изпратено до Мартин Шулц и до всички инстанции. Мисля, че ТОГАВА свърши работа.

Lyna Degen Че и тези, които живеем извън България, го подписахме и разпространихме.

Lea Cohen Аз също изразих мнение, че статията на Камбуров трябва да остане. Като свидетелство за неговата идиотщина. Не трябва да си остане само негово тайно откровение. Добре е да дрънчи след него. Както дрънчи след Андролова статията за „Циганите и д- р Менгеле“, на Валери Симеонов смрадливите думи за „уличните кучки“ и други бисери, които винаги ще помним.

Lyna Degen Може би трябваше. Сега се изкарва мъченик и дисидент, като някои други, които от младини оправдават всеки свой провал с това, че били антикомунисти и затова не им вървяло в живота. То пък толкова години в България все комунисти да ги гонят… знам ли.

Lea Cohen Клубът на писателките организира миналата година специална дискусия за забранените и опасните книги, на която специално място бе отделено на разпространението на „Моята борба“. Взеха участие представители на @ интелектуалната общност@ някои от които (Силвия Томова) изразиха мнение, че трябвало вече да се отърсим от оредразсъдъците спрямо Хитлер и да признаем, че е написал най- сериозния политически труд на ٢٠ век! Въпросът с евреите бил детайл, заради който не можело да се отрича тази важна книга. В развихрилия се скандал, в който пишещата тези редове, нарече въпросния труд „словесна диария“ се установи, че „тезата“ на Томова се радва и на други поддръжници. Разбирате ли за какво става дума? Това се случва в центъра на Сифия, в НДК, където ше се състои отедседателството на ЕС. За каква общност ми говорите? Та вие писахте след това похвални рецензии за нейна книга. Достатъчно е някой да се тупне в гърдите като голям „антикомунуст“ и получава имунитет да ръси пронацистки приказки. Дянко Марков е обявен едва ли не за национален герой. Антисемитът Илия Минев скоро ще се сдобие с паметник. За какво ми говорите? Всичко това е възможно и допустимо единствено поради нечуваната търпимост и закрила, която оказва интекктуалната общност на индивиди като гореописаните, между които и Камбуров. Продължавайте и ше видите какви плодове ше берем. А дали филмът е добър или лош, няма никакво, ама никакво значение. Има значение, единствено печалният факт, че степента на НЕТЪРПИМОСТ, НАШАТА на няколко еврейски интелектуалци, които разпознаваме безпогрешно всички форми на антисемитизъм и ги сигнализираме публично в интерес на цялото общество, предизвиква досада (Енев, Чолева и други) и се третира като „сектантство“ (Методиева). Много разочароващ случай.

Lyna Degen Не знам кой и кога си е мълчал, ама някои са действали

m.offnews.bg/news/Balgariia_1/Volen-Side…semitizam_52962.html

Волен Сидеров на прокурор за антисемитизъм|България

Комисията по дискриминация даде депутата…

M.OFFNEWS.BG

Lyna Degen www.marginalia.bg/novini/antisemitski-plakat-na-ataka-v-sofiya/

Антисемитски плакат на „Атака“ в София|Новини|Marginalia

Плакати на „Атака“ с антисемитско…

MARGINALIA.BG

Lyna Degen www.segabg.com/article.php? id=523328

СЕГА – Еврейска организация сезира прокуратурата за…

SEGABG.COM

Lea Cohen Ами то май само ние нещо сме правили. Та да попитам г-н Кьосев той какво е направил, че нещо не си спомням. Може пък да сме се разминавали.

Dimitar Atanassov Lea Cohen, отговор не давате нито на въпросите на Сашо Кьосев, нито вземате отношение относно мълчанието си, когато спираха конференцията „Батак като място на паметта“, още по-тихи бяхте, когато Искра Баева реши да връща дължими услуга на Людмила Живкова и ѝ организира нещо като светско елеосвещение, което нарече дръзко и неоправдано „научна конференция“.

Къде бяхте в тези случаи? Как реагирахте на антисемитските книги на Волен Сидеров? – Навярно сте си били все там, притаявайки се пред властовите люде. Депутатите бият лошо. Не само през пръстите, но и на по-болезнени места. А Димитър Камбуров не бие. Даже му отнемат правото да се защити с доводи.

Интелектуалецът по определение е нещо беззащитен. Той просто не е пехливанин. Не влиза в мърляви отношения. Нито в практики на другарски съд, маскирани като справедливост. Още по-малко нему е присъща цензурата. Затова може да бъде нападан – просто ей така.

Давайте! По този начин, за жалост, лъсва както демократичността, интелигентността и кадърността на общността от либерали, така и травмираността на една общност, която е превърнала Холокоста в еврейска версия на „турското робство“. Прочее, тук също проличава двоен аршин – смятате говоренето с речника на „робството“ за откровена глупост, а не се замисляте върху собственото „турско робство“. Или на мнозинството и сто тояги са му малко, а за малцинствата всичко е позволено?

Силвия Чолева няколко еврейски интелектуалци, които разпознаваме безпогрешно всички форми на антисемитизъм и ги сигнализираме публично в интерес на цялото общество!!! И – да, има значение какъв е филмът!

- 22-10-2017|Борислав Гърдев

Това, че Вагенщайн е евреин и комунист въобще не ме вълнува.

Абстрахирам се изначално.

Гледах голям фрагмент от филма и съм меко казано озадачен от неадекватното му поведение пред камерата.Толкова е самоуверен и самовлюбен, че чак дразни.Оставам на страна просташкото му чувство за хумор с вица за това, което идва след комунизма – демокрацията.Но лично аз, на негово място, бих се срамувал, ако името ми стоеше под сценарии на такива филми като „Тревога (1950) и „Наша земя“ (1953), нежно определени от него като пропаганда и поне щях да преосмисля част от наследството си – струвало ли си е да му се дават големи награди – „Златна роза“ – за такива определено непълноценни творби като „Веригата“ (1964) и „Допълнение към ЗЗД“ (1976).

Честно казано, го уважавах за „След края на света“ (1998), независимо от предвзетото му отношение към процесите у нас след 1989 и най – вече заради „Звезди“(1959), въпреки трудно прикритата критика към българите, които чакат немски войник да се грижи за очарователна еврейка по време на войната, но да се перчи и да иска да чете глава по глава свой роман, който у нас вече никой не помни – това ми дойде в повече.Определено!

За какво говорим всъщност, когато говорим за антисемитизъм?

Автор(и): Златко Енев

Замислих се, ща не ща, върху разпалените дискусии от последните дни – и онова, което постепенно се оформи пред погледа ми, започна да ме изпълва с все повече и повече неприятни въпроси, които няма как да не споделя с вас.

Поводът бяха онези сравнително раздразнени забележки, с които част от коментаторите ми посочваха усещането си, че се опитвам да оневиня антисемитизма на Димитър Камбуров. Но преди да започна да развивам мислите си, първо едно задължително уточнение: в голяма част от този текст ще говоря и ще се концентрирам върху неща, писани и мислени от Димитър Камбуров, но онова, което всъщност имам предвид е не „личността Камбуров“, а „типажът Камбуров“. С други думи, настоявам най-решително този текст да се възприема не като опит за обливане на нечия личност и поведение с телесни течности, а най-вече – и дори единствено – като опит за непредубеден и критичен поглед към националните ни идиосинкразии, към видовете агресивно-античовешко поведение, които в България са до такава степен общоприети, че дори не се възприемат като нещо особено от огромната част от „населението“.

Тук искам да говоря за самите нас, а не само за един от нас,

който, видите ли, бил настъпил мотиката.

Та, да започна с нещо според мен очевидно: драги Вени Марковски, самият аз считам Димитър Камбуров за не по-малък антисемит, отколкото навярно го правиш ти. Работата е там, че просто не откривам достатъчно основания за концентрация върху именно този аспект от възгледите и личността му в именно този текст. Постарал се е да звучи „по-приемливо“, мисля. А инак, да – Димитър Камбуров ВИНАГИ е бил най-обикновен нашенски расист и ксенофоб, ако и може би тези му разбирания да не са съвсем осъзнати. Ще цитирам тук един прелюбопитен пасаж от негов текст, който съм чел преди години – и още си спомням ясното усещане за среща с напълно неосъзнаван расизъм „по учебник“. Вижте сами за какво става дума:

Когато ни посрещнаха на летището, бъдещите ми студентки магистърки се очакваше да могат да говорят български, но те бяха способни преди всичко да се усмихват. Нещо повече, на всичко, което явно не разбираха, било то на български или на английски, те отвръщаха с дружен отработен смях. Тези отривисти залпове на дружелюбно неразбиране щяха да се окажат сред най-ведрите и мили лица, с които ми предстоеше да ме среща Китай. Другите му лица варираха от инертното безразличие на разните администрации през удивено ухилената маска на хората по парковете, нахвърлящи се да галят бебето ти с голи ръце, през напъпилите пипливи търговки на Копринения пазар, до абсолютната безизразност на лицето на властта и закона, докато те съветва да сътрудничиш, докато праща обратно семейството ти в Бангкок, откъдето току-що сте кацнали доста след полунощ, или докато те уверява, че няма престъпление, когато си получил за парите си фалшив iPhone, вместо никакъв.

Но китайското лице е нищо в сравнение с телодвижението. Трайна следа от многолетен и многолюден комунизъм ще да е неспособността на китаеца от каквато и да е класа да прояви респект към физическата неприкосновеност на другия, да се изпълни със съзнание за човешката му аура, физическа и духовна. Тялото на всеки, свой или чужд, е изложено и отворено за всякакви издевателства: лакти, разплутост, прилепналост, нечистоплътност, надут транзистор, натрапчив поглед…

Вестник „Култура“, Брой 43 (2570), 10 декември 2009

Забележете напълно несъзнателното ОТВРАЩЕНИЕ пред телесността на „жълтите“, пред тяхната готовност „да галят бебето ти с голи ръце“ (трябва да си слагат ръкавици, разбира се!), пред „пипливите търговки“, пред мисълта за какъвто и да е ФИЗИЧЕСКИ контакт с ТЯХ. Ако това не е расизъм, ако това не е възможно най-дълбинна неспособност за възприемане на „различно-кожия“ като също такова човешко същество, каквото си и ти, то самият аз не знам какво изобщо е расизъм!

(Ако ви се занимава, зачетете се малко в „Болестта като политическа метафора„и вижте съответните пасажи, в които Сюзън Зонтаг обяснява как страхът пред инфекции, епидемии и зарази ВИНАГИ е бил едно от най-ефективните средства, чрез които са се разпространявали и утвърждавали неща като ксенофобия и расизъм.) Повтарям, при Димитър Камбуров всичко е КАТО ПО УЧЕБНИК.

В такъв смисъл не ме изненадва ни най-малко това, че човекът най-вероятно е и антисемит. В края на краищата „евреите“ винаги са били един от основните символи на заплашителната чуждост в по-голямата част от историята на Запада (и в такъв смисъл гнусливостта на Камбуров най-вероятно е някакъв вид израз на „криворазбраната цивилизация“, на онова неосъзнавано чувство за постигане на някакво по-високо ниво на цивилизованост чрез чуждеене и отхвърляне на всичко, с което е свързана СОБСТВЕНАТА, РОДНАТА – не особено загрижена за неща като хигиена и физическа неприкосновеност – култура и среда. Аз съм гнуслив – следователно съм западен човек! Нещо такова най-вероятно се мержелее пред очите на всички Димитър Камбуровци в тази страна. Възможно е да се окаже, че това е силна спекулация, моля не ми се заяждайте!

Но все пак антисемитизмът е просто едно подмножество на онези много по-големи и по-всеобхватни изражения на човешката ограниченост, несигурност и страх пред непознатото – ксенофобията и расизмът. В такъв смисъл расистките инстинкти на Камбуров ми се струват далеч по-важни от неговите антисемитски подмятания. Нещо повече – да се акцентира единствено върху неговия антисемитизъм е нещо, което ме кара да мисля „добре бе, хора, а къде са ви очите за МНОГО по-тежките мисловни недъзи, с които е натоварен този човек – и цялата ни силно ксенофобска, силно расистка национална околна среда?“ В края на краищата, не са ли подобни умонагласи просто НАЙ–ЕСТЕСТВЕНОТО нещо за огромна част от хората в България? Какво сме тръгнали тук да играем някакви лицемерни игри, да се обвиняваме взаимно в гражданско безразличие и пасивност по отношение на антисемитизма, когато всъщност той е само капчица в морето на омразата, в което се къпе нашего брата всеки божи ден? Защо да обръщаме очи единствено към страха и омразата към евреите, когато сме изправени пред далеч по-масивни, далеч по-мощни, далеч по-малко осъзнавани прояви на омраза и страх пред чуждото, каквито са простите, ежедневни форми на „нормално поведение“ в тази страна? Ами страхът пред „арабеските“? Ами напудрените приказки за заплахата от световния ислям, зад които се крие единствено все същия вековен страх на роба пред бившите господари, все същата готовност за отричане, отхвърляне и (поне мисловно) унищожение на всичко, идещо „отвън“, особено пък от Ориента, при мисълта за който умираме от комплексарски страхове: ами ако набедят и САМИТЕ НАС, че сме част от него?

И все пак, викам да подходя вече към приказката, която ми се ща да ви кажа, през цялото време, докато си умувам тук, уважаеми:

Една от любимите ми книги на тоя свят е „За какво говорим всъщност, когато говорим за любов?„та, по неволна аналогия, ми се ще да ви запитам тук нещо подобно, уважаеми читатели:

За какво говорим всъщност, когато говорим за антисемитизъм?

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (4)

- 20-10-2017|Рафаело Казаков

Златко: за пръв път откогато чета ЛП виждам текст от теб, в който се късат така силно причинно-следствените връзки и съответно се стига до изводи които бих нарекъл „манипулативни“, ако не знаех със сигурност, че човекът зад тях е почтен.

С едно изречение: грешиш напълно както в интерпретацията на пасажа за Китай, така и в изводите си за автора му.

Аз съм живял в Манхатън около 20 години и съм бил в China Town там не един път. Блъскането на минувачите и пълното незачитане на личното пространство са факт. Не съм бил с бебе в количка за да знам дали някой ще иска да пипа детето ми или не, но съдейки по безцеремонносттa и намусеността на пешеходците, по-скоро – не. Влизал съм в месарница, в която няма нито един надпис на английски и продавачът не ме регистрира като реален човек и гледа през мен като през мръсно стъкло.

Горният абзац е описание на един човек какво е видял и преживял в един квартал на града. Описанието е обективно и фактологично и няма никаква оценъчни намерения.

Сега обаче нека да променим думите „пешеходците“ и „минувачите“ с „китайците по улицата“ и думата „продавач“ с „китаец“. Ай, к’во стана – Рафаело Казаков е расист, мрази китайците, страда от азиофобия.

?!

Не, аз просто описах какво съм видял. Ако го бях видял на Picadilly Square, щях да го опиша по същия начин, и едва ли някой щеше ме обвинил в расизъм, независимо дали употребявам думите „минувач“ или „англичанин“.

Би ли се съгласил, че назоваването на националността или цвета на кожата на един човек, (който примерно се е изходил по голяма нужда на пода у дома ти) е расизъм или ксенофобия? Защо давам такъв абсурдно-глупав пример, ли? Ами, защото се случи в дома ми преди 5—6 години: извършителят беше водопроводчик, на когото бях платил пълната сума без да се пазаря преди свършването на работата и с когото не съм имал никакви конфликти преди това. Преди да си тръгне от къщата, той остави на пода една едра кафява метафора, явно за да ми каже какво мисли за мен и семейството ми.

Сега има ли значение каква националност, цвят и етническа принадлежност е въпросния водопроводчик? Ако ги назова, ставам ли расист? И понеже се изпуснах и назовах професията му – прави ли ме това водопроводчикоФОБ?

Мога да продължа и с това, че страховете не са винаги параноични и дискриминационни, но тази критика към текста ти е толкова очевидна, че ще я пропусна. (Ако те е страх да ходиш след залез слънце в най-опасния кавартал на града, това заради цвета на хората там ли е, или заради статистиката на грабежите и убийствата?)

Димитър Камбуров не е нито расист, нито ксенофоб и нито в пасажа, цитиран по-горе, нито в статията му за филма за Вагенщайн има каквото и да е било, което да подсказва, че е такъв.

Мисля, че изводите ти са не базират на нищо, че квалификациите ти за Камбуров са обидни и че му дължиш извинение.

И преди да завърша – два въпроса.

(1)

Има ли етнос или раса от непознати, които би ти било приятно да пипат бебето ти без твое позволение – със или без ръкавици?

На 16 октомври ти писа следното на ФБ:

„Трябва да призная, че след прочита на статията на Камбуров започвам СИЛНО ДА СЕ СЪМНЯВАМ в твърденията за някакъв антисемитизъм. Камбуров очевидно не харесва Вагенщайн и е склонен да му приписва всевъзможни човешки слабости и грехове, с това мога да се съглася. Но антисемитизъм? Само защото е споменал фразата „световна еврейска солидарност“? О боже!“

(2)

Какво се случи за последните 4 дни за да промениш мнението си на 180 градуса?

- 20-10-2017|Златко

Добре направи, че задаваш тези въпроси и тук, Рафаело. Та, да започнем по реда на номерата:

Първо, когато даден човек – без оглед на цвета на кожата, образованието или доходите му – започне да ми задава въпроси от рода, който ми задаваш ти, аз обикновено стигам до извода, че няма какво толкова да дискутираме. Но понеже ми задаваш въпросите си публично и понеже тук се води разговор, чието въздействие, предполага се, засяга много повече хора от нас двамата, то се виждам задължен да ти отговоря.

И така: Не е задължително човек ДА ЗНАЕ, че е расист, за да бъде такъв. Повечето хора, включително и ти, доколкото мога да разбера от този коментар, не го осъзнават ни най-малко. Споменавам в горния текст, че този тип мислене е напълно обичаен за огромното мнозинство хора в България – и твоят коментар само потвърждава това, въпреки гордото ти заявление, че си живял дълго време в Манхатън. Както се казва в в една умна приказка – охлювът може да отиде където си поиска, но черупката винаги ще носи със себе си.

Но защо именно този тип мислене и поведение, който свързва определени видове култури и хора най-вече с асоциации за нечистота, инфекции, и други подобни неща, е особено опасен? Сравнително просто е: унищожението на хора – физическо или морално – никога не започва директно с (физическо) насилие. Онова, с което то започва, винаги е най-първо тяхното отрицание КАТО ГРУПА. Казано малко по-радикално: логиката зад думите ти, която може да се сведе до простото обобщение „Те не са хора (като нас)“, е заложена в основата на всяко мислене, което има потенциал да доведе до някакъв вид Холокост, просто защото предусловието за унищожаване на човешки същества – повтарям, не е задължително то да бъде физическо; в нашите след-холокостови времена такъв вид действия са станали малко по-трудни от едно време – та, логиката на всяко човешко унищожаване започва с твърдението, че тук всъщност става дума НЕ за човешки същества, или като минимум не за пълноценни човешки същества. Расистът, осъзнат или не, може да върти и суче както си иска, да говори, че всъщност няма предвид „точно това“, но в края на краищата мисленето и поведението му винаги се свежда до това, че самият той и нему подобните притежават един ПО-ВИСОК човешки статус от онези, срещу които е насочено отрицанието им. И това винаги накуп, чрез аргументи от „масов“ вид. Забележи например, че навсякъде в коментара ти става дума за СЪБИРАТЕЛЕН вид описание на хората, които имаш предвид. Не говориш за конкретни китайци (бих бил дори много удивен, ако нямаш никакви приятели-китайци), но това ни най-малко не ти пречи да обявяваш „китайците“ като събирателно понятие за хора с по принцип ниска култура и по принцип стадно, тоест низше поведение. За теб това не е расизъм, нито пък ксенофобия, разбира се (предполагам, само до момента, в който някой друг индивид от твоя собствен сорт те изгледа през рамо и промърмори нещо от рода на „кой те е пуснал в тази страна бе, балканджи?“) Но това, че ти не осъзнаваш мисленето и поведението си като расистко, съвсем не означава, че то не е такова.

Второто нещо за което ме питаш е като как така съм променил позицията си на 180 градуса: нещо което ме кара да мисля, че расизмът ти – както при повечето подобни случаи, между другото – идва от проста недостатъчност на интелигентност. Черно-бялото мислене, което демонстрираш по въпросите на отношенията между народите и расите, очевидно не е случайност. Ето защо не си в състояние да доловиш определените нюанси в текстовете ми от последните няколко дни, които биха показали на човек с малко по-висока интелигентност, че позицията ми към Димитър Камбуров и неговото мислене далеч не е била еднозначна и проста, още от самото начало. Какво имам предвид? Ами дори в цитата, който посочваш по-горе, аз не казвам, че самият Камбуров не е антисемит. Онова, което казвам е, че не виждам основания да се говори за антисемитизъм в този текст (нещо, което придружих от множество уговорки, че съм склонен да гледам на това твърдение като не съвсем безспорно). През цялото време предпочитах да говоря не толкова за човека, колкото за текста му. И дори днес, в последния текст, уточних многократно, че бих искал да визирам не толкова индивида Димитър Камбуров, колкото „Камбуровщината“ като типичен за България начин на мислене и поведение (оставям на самия теб да прецениш доколко твоят собствен вид мислене е от „камбуровски“ вид).

Но, за да приключвам – за разлика от теб аз НЕ СЪМ човек, който е склонен да се окопава в определени позиции и твърдения, особено когато това би го довело до някакъв опасен вид едноизмерно мислене (или поне полагам усилия да не бъда такъв човек). Аз се опитвам да мисля и да се движа, да се развивам, Рафаело. А през последните няколко дни мисленето и развитието ми (доколкото ги е имало) ме накараха да си припомня и преосмисля множество предишни текстове, мисли и твърдения на Димитър Камбуров, които в хода на годините бях отминавал с мълчание, но повече не мога, поради огромната видимост и популярност, която начинът му на мислене придоби в резултат на цялата тази дандания. Или, за да поясня отново, поради опасността, не дай Боже, отново да не доразбереш нещо: в резултат на множеството спорове и разговори от последните дни отношението и оценките ми за Димитър Камбуров достигнаха една определена яснота, която преди това им липсваше. Ако за теб това е „промяна на мнението на 180 градуса“ (на български това се нарича „човек като фурнаджийска лопата“) – то толкова по-зле за единия от двама ни, Рафаело.

Надявам се с всичко това да съм отговорил на въпросите ти. Ако не – здраве!

Със здраве!

Златко

- 21-10-2017|Valpet

Наистина, това е същественият въпрос:

„За какво говорим всъщност, когато говорим за антисемитизъм?“

Дали не говорим само за една не особено актуална форма на расизъм, която е почти напълно изживяна исторически (поне в България), за да бъдат бламирани другите злободневни расистки прояви като ксенофобия, хомофобия, антициганизъм, туркофобия, ислямофобия и прочее?

Нека си спомним как подскочиха някои леви (а и десни) интелектуалци у нас, срещу въображаемото „мигрантско нашествие“ през 2015 година, както и срещу системно преувеличаваната от тях „ромска престъпност“. Тези леви мислители така и не осъзнаха своите граждански изяви като расистки и определено не са се проявявали като антисемити, а напротив.

Тръмп също не е антисемит и защити това си качество с упоменаването на факта, че дъщеря му била омъжена за евреин. Но други негови изказвания по повод на антирасистките и антиксенофобски движения в САЩ, дават недвусмислено да се разбере, че неговите разбирания по антропологични и религиозни въпроси са расистки оцветени.

Нашият премиер Борисов, който иначе по народному симпатизира на „братята роми“, не се поколеба да отбележи, че не е съгласен с приема на хора от Ориента, които да променят „нашия ген“! Приказка на държавник – Здраве му кажи! За неговите коалиционни партньори – патриоти, да не говорим! – Расисти, от където и да ги погледнеш. Но и те трудно могат да бъдат наречени антисемити.

Антисемитизмът никога не е бил особено актуален в България по друга причина, освен външна – Германия, Хитлер и прочее. Но това не е достатъчно да си затваряме очите пред останалите неизживяни форми на расизъм, споменати по-горе. В тази връзка не е излишно да си припомним, че отлъчването на Българската Екзархия от Цариградската патриаршия през 19 век е станало по обвинение в етнофилетизъм, т.е. народорасизъм! Този последният дали вече е изживян както това се е случило с антисемитизма (ако последният изобщо е съществувал някога в България)?

Други са формите на българския расизъм и антисемитизмът е най-слабо проявеният между тях. Толкова слабо, че наистина си заслужава обсъждането на въпроса, зададен в статията:

„За какво говорим всъщност, когато говорим за антисемитизъм?“

- 23-10-2017|Иван Попов

Аз пък не мога да се съглася, че всеки, на когото му е неприятно непознати да пипат бебето му, и всеки, който не се притеснява да заяви това публично, е непременно бъдещ извършител на „Холокост“ над онези, които са пипали бебето му…

Подобна позиция за мен е пример именно за онова „черно-бяло мислене“, на което уж и Златко Енев е голям противник – но което очевидно и той сам практикува (което не е изненадващо, тъй като и този „мисловен недъг“, както и много други, е просто широко разпространен, из цялото човечество).

За мен е очевидно, че отношенията между групи хора може да минават през цял спектър от състояния – от любов и приятелство и добросъседство през незаинтересованост към недолюбване, омраза, вражда, открито обявяване на война и т.н. – без непременно и задължително винаги да се стига именно до „Холокост“, което е по-скоро една абсолютна крайност, която по принцип не е типична за отношенията между групите хора. И за това не си струва всички възможни отношения между хората да ги разглеждаме именно с оглед точно на тази крайност и постоянно да се питаме:“А няма ли това да доведе до „Нов Холокост“?“

Ами не. Няма да „доведе“. Не е задължително всяко реално различие между хората да се интерпретира като покана за холокост. За едни е приемливо да пипат бебето на непознатия, за други това е неприемливо.Това повод ли е за обявяване на война? Не, не е повод. Повод е да сме по-добре информирани за реалните различия между групите хора и е повод да съобразяваме поведението си с тези реални различия. Да, светът не е само „черно и бяло“, и не се свежда само до безумно изобретената и изкуствено натрапвана ни дилема „Или ще се възцари всеобща взаимна безусловна любов – или ще се повтори Холокоста“.

Димитър Камбуров: Честит рожден ден, господин Вагенщайн!

Автор(и): Димитър Камбуров

Уважаеми г-н Николов,

Първо Ви благодаря за смелостта да публикувате на 12 септември в Портал Култура рецензията ми за филма на Андреа Саймън „Анжел Вагенщайн: изкуството е оръжие“.

Не разбирам обаче решението Ви на 15 октомври 2017 да свалите моя текст и на негово място да публикувате отговор на рецензията от Деляна Симеонова под заглавието МАСТИЛОТО НА АНТИСЕМИТИЗМА И ОБРАТНАТА СТРАНА НА КОМПЛЕКСА ЗА МАЛОЦЕННОСТ. Твърдите, че Портал Култура винаги е бил пространство на полемика, но и на толерантност. Къде е полемиката, след като едната страна е отстранена, а другата е представена с два текста, Вашия и на г-жа Симеонова? И как любопитните да проверят твърдението Ви, че в него липсва толерантност и да разберат към кого?

Няма да коментирам отговора на г-жа Симеонова или на Румен Петков и Александър Симов-Джеки, Чудовищата дебнат в тинята и чакат тяхното време да дойде от 08.10.2017 във в. Поглед. Квалификациите за личността ми (те бързо я разчитат и често текстът ми им изглежда като автодиагноза) са в съгласие с прочитите на Фейсбук стената на Константин Мишев през последната седмица.

https://www.facebook.com/konn.mv/posts/1437731432989341…,

както и в читателски форуми като

https://www.facebook.com/konn.mv/posts/1437731432989341….

Само два примера: Кирил Аврамов: В този случай, считам, че г-н Камбуровото писание е наистина достойно за…рецепцията. Деляна Симеонова: Не мисля, че правим от „мухата – слон“, защото Камбуров може да е муха, но проблемът на портал Култура е истински слон. Добре е да помним инсектологичната реторика, предшествала кланетата в Руанда; тя същата е актуална днес по отношение на малцинството на рохингите в Мианмар, бивша Бирма.

Всичко е, както трябва. Добре беше да се разбере какво се разбира под полемика у нас.

Добре беше да се види какъв процент от изказванията срещу текста ми всъщност бяха лични атаки срещу мен, личността ми, моите комплекси, завистта ми, усилия да се правя на сложен в „напразно разточителство на думи, чието предназначение всъщност е да прикрият първичен хейт и завист“, вместо в прав текст да си призная, че съм тъпо, селско, завистливо, провалило се копеле със само две книги зад гърба си, както внушава Лора Йосифова във Фейсбук поста си, препечатан от Иван Бакалов в e-vestnik

http://e-vestnik.bg/27094/i-na-95-anzhel-vagenshtayn-izopva-fizionomii-na-levi-i-desni/

Добре беше да се установи, че любовта към ad hominem аргументацията рязко преобладава при наследниците на Теодор Херцл, който виждал антисемитизма като неизтребима, иманентна характеристика на европейците, дължаща се на страх и завист. Добре беше да разбера, че Леа Коен, която е сред подписалите писмото на Ложа Кармел до г-н Тони Николов https://www.facebook.com/notes/бней-брит-българия-bnai-brith-bulgaria/позиция-на-ложа-кармел-относно-антисемитска-публикация-на-сайта-култура-бг/1536204496441037/, в което се отхвърля като антисемитско съчетанието „ционистки супремасизъм“, откровено споделя пред Константин Мишев, че тя самата е ционистка, а неин главен аргумент срещу моята „мерзка завист“ е процентът на евреи, удостоени с Нобелова награда, 25%, без интерес към националностите и страните, в които те работят и творят.

Добре беше, че низвергването ми в „Поглед“ и „Дума“ потвърди наблюдението ми за меритократическия елитаризъм на лявото, скрит зад реториката на грижа за малкия човек.

Добре беше да разбера, че леви и десни, с един или с друг произход, критиците ми споделят виждането, че като малък човек (муха) нямам право на критично мнение относно кинотворба, която засяга България и българската история, култура и изкуство, че ако човек не може да мери ръст с А. Вагенщайн, няма право да коментира нито филм за него, нито начина, по който той представя личността и делото му, че санкцията спрямо мен беше не само недемократична, но и сегрегационна.

Добре беше да стане ясно, че предизвиках гняв не с анализа на филма, а с финалното му интерпретиране като проява на „ционистки културен супремасизъм“, както и заради изречението: Така под интернационализма на лявото започва да прозира глобалната еврейска солидарност, чийто венец е и този филм. Явно за тези думи дължа обяснение.

Ето цитат от сваления ми текст: „Ако филмът беше посмял да превърне А. Вагенщайн във фигура на твореца-опортюнист, който играе с властта, за да я надиграе, този филм би станал събитие. Вместо това филмът загатва за тази перспектива, но я е изоставя в името на един елеен юбилеен образ. Защо му е на филма да проиграва големия си шанс? Може би поради неговия собствен опортюнизъм. Конформизмът без друго не е запазена марка на комунизма. Базата на парите и приобщаващото общностно припознаване ще да упражняват познатия марксистки ефект на „привикване“, на интерпелация на надстройката, част от която е и собственото творение. Творбата на Саймън ни се явява поучително тенденциозна. Какво обаче упълномощава авторката да премълчава и подменя?“

Както личи, това е опит за марксистка интерпретация на особеностите на филма.

Търсех обяснение за нещо, което отдавна ми се изплъзваше. Откакто познавам авторката Андреа Саймън, т.е. от 2012, тя работи върху филма за Вагенщайн. И тя, и аз сме с ляво и либерално мислене. И тя, и аз имахме сходни мнения за Х. Клинтън и Д. Тръмп, за книги и филми, за ставащото в САЩ и по света. Критическата позиция към заобикалящото ни, способността за анализ и рефлексия, за честност и готовност да се приемат и истини, противоречащи на убежденията и желанията ни, бяха неща, които ни свързваха. Единственото, което ми убягваше, е защо прави филм точно за Анжел Вагенщайн. И колкото повече се запознавах с творчеството и споровете около биографията му покрай нейната работа, толкова повече се озадачавах. Аз разбирам от литература и кино, Андреа Саймън също. Четях и препрочитах книги и публични текстове на Вагенщайн, гледах отново и отново филмите по негови сценарии. Озадачаваше ме факта, че не вижда посредствеността им. Обръщах ѝ внимание на това, но тя споделяше, че нея я вълнуват, а и че самият Вагенщайн е обаятелна и завладяваща персона. Смирих се, че репрезентативното за една култура не е задължително да е най-доброто, което тя е успяла да произведе. Съгласих се, че през личността и делото на Вагенщайн може да се направи казващ филм за противоречивата съдба на България, Балканите и Източна Европа, за тяхната сложна история и култура през 20-ти и 21-ви век. Очаквах филмът да е добронамерен и опрощаващ спрямо героя си, но не очаквах да преиначава или да премълчава спорни моменти от биографията на своя герой; напротив, очаквах да ги дискутира, за да представи сложността на епохите през противоречията, лутанията, грешките и търсенията на личността. С други думи, очаквах филмът да е носител на критически дух, който не се плъзга по повърхността на събития и съдбите, а навлиза навътре, за да разбере и представи героя в неговите различни свои времена.

Не видях това във филма. Видях един търсено повърхностен, юбилейно-елеен поглед, склонен да се умилява пред клишета и баналности, пред безвкусни прояви на мегаломания и нарцисизъм, пред отчайваща интелектуална безплодност. Видях отказ да се коментира смъртната присъда за тероризъм, освен през гледната точка на героя. Видях премълчаване на обвиненията към Вагенщайн във връзка с процеса срещу Никола Петков. Видях преекспониране на темата за неспасяването на българските евреи от Македония и Беломорска Тракия за сметка на тази за спасяването на тези от територията на държавата. Видях неспоменаване на следдеветосептемврийския терор, избиването на хора без съд и присъда или с помощта на т. нар. Народен съд. Видях повърхностен коментар на периода на социализма в България, както и на мястото и участието на А. Вагенщайн в него. Още по-безпомощен ми се стори филмът по отношение на Прехода и А. Вагенщайн в него. И така, търсех обяснение защо един умен и талантлив творец със западно ляво мислене и либерална честност ще прояви такава плаха умиленост пред своя противоречив герой със сложна съдба. Личната привързаност и обич, приличието и уважението към възрастта не ми се струваха достатъчни. Особено ме притесни представянето на Маркус Волф, шеф на Щази и брат на Конрад Волф, големия източногермански режисьор, с който Вагенщайн работи, като „легендарния разузнавач“. Някак си западното ляво не ми достигаше, за да ми обясни тази беззъбост по отношение на комунистическия експеримент и съпътствалите го издевателства над телата и душите на хората.

Случи се така, че знаех за произхода на последния голям грант, който направи възможно завършването на филма. Видях характера на две от трите чуждестранни награди за късните книги на Вагенщайн: Alberto-Benveniste (ayant un lien direct avec son domaine d’intérêt premier (le monde judéo-ibérique avant et après 1492) и Adei Wizo (prize for Jewish literature in Italy). Знам за бързината, с която те биват превеждани на чужди езици, без въобще да се бавят да проверяват преди това техния български прием. Спомних си и един разговор с Андреа Саймън и Елизабет Франк относно българската съвременна поезия, която те не познават поради практическата липса на преводи; тогава г-жа Франк твърдо отстоя правото им да вярват, че Валери Петров е най-големият български поет.

И тогава ми се стори, че разбирам.

Както казах, аз съм ляв човек, обичам думата „солидарност“ и не виждам нищо лошо в нея. Въобще нямам проблем с думите и термините. Знам какво означава „ционизъм“, кои са създатели и радетели на ционизма, но, уви, не знаех, че е станала мръсна и забранена дума. Питах се как да назова онова, което може да събере гранта от консервативна еврейска културна организация с левите убеждения на Андреа Саймън и Анжел Вагенщайн, еврейските награди с отсъстващото литературно присъствие в страната, и това преекспониране на еврейската тема във филма.

И така ми изникна понятието „културен ционизъм“ на Ахаб Ха’ам, според което „главната цел е установяването на нов духовен център за еврейската нация, която не изисква задължително установяването на еврейска държава.“ Стори ми се, че нещо такова изповядва филма и че то има общо със забележителната и достойна за възхита солидарност, характерна за тази общност, която не знае граници, класови и културни прегради.

Що се отнася до супремасизма, белият супремасизъм е модерна тема днес и той е обект на критика от бели и други. Семейството ми живее и дъщеря ми учи от години в Ъпър Ийст Сайт в Ню Йорк, та за нас еврейската надпоставеност и демонстрирано превъзходство са си всекидневие. Не знаех, че може с лекота да се критикува белия супремасизъм, а е забранено да се споменава за еврейски такъв. Пък не е трудно човек да прочете за израелския сефарадски лидер равин Овадия Йосиф или пък за равин Менахем Мендел Шнеерсон, известен като „харизматичен лидер на мистично-фундаменталистка версия на юдаизма“.

Не, няма да се правя на учуден. Знам кои организации какво са направил, за да бъде отменена лекция на Тони Джуд в полското консулство в Ню Йорк на 4 октомври 2006. Но исках да проверя неговото наблюдение, че в Израел и навсякъде по света може да се говори по-критично по еврейска проблематика, отколкото в САЩ. Оказа се, че не само там.

И ето един финален подарък:

Леа Коен: Ционистки суперматизъм! Откъде го измисли? Пълна простотия! Ами, Камбуров, такава е реалността, бе човек! 25% от нобеловите награди са за евреи! И тази година е така!

Впрочем, Честит рожден ден, г-н Анжел Вагенщайн!

Димитър Камбуров е роден през 1962 г. във Варна. Доктор по теория и история на литературата. Преподава в Софийския университет. Автор е на книгите „Явори и Клони“ и „Българска лирическа класика“. Понастоящем е лектор в Тринити Колидж, Дъблин.

Коментари (2)

- 24-10-2017|Леа Коен

Господин Енев, изключително благодарна съм, че публикувате текста на Камбуров. Въпреки отвращението си, принудена съм да отговоря, тъй като въпросният ме е цитирал няколкократно. Надявам се, съзнавате колко тази публикация затвърждава впечатлението от антисемитизма на Камбуров. Не само с дадените допълнителни примери, но и с убеждението, че е УСПЯЛ да докаже, че еврейски супрематизъм съществува действително. За целта Камбуров дори цитира моята шега за Нобеловите награди. С това внушава, че ние наистина сме „еврейски супрематисти“, които си го признават. Ако не беше антисемитско, шеше да е смешно. Ама не е. Заради израза „юдейски супрематизъм“ антисемитът ЕрвеРисен във Франция беше осъден на 2 години затвор. Същият израз на Камбуров шества вече втори месец по либерално – демократични сайтове, които се колебаят как да го характеризират. Както личи – различни стандарти. От Вас зависи да изберете кой от тях да следвате. За мен дебатът се свежда обаче по-скоро до следното: в България има пълна свобода на изразяване на мнения, включително антисемитски.Антисемитите се възползват от нея, пишейки и публикувайки, без да бъдат обезпокоявани, антисемитски книги, препечатвайки инкриминирани в някои страни издания, правейки антисемитски изказвания дори от трибуната на Народното събрание. Въпреки многобройни декларации в противното, българската „демократична“ общност проявява търпимост, а в някои случаи и „разбиране“, както е в пресния случай с Камбуров. Такава е реалността и може би е време да я признаем публично. Конфликт настъпва единствено, когато антисемити не желаят да бъдат наричани такива. Ето това аз не мога да приема. Камбуров може да бъде антисемит, но не може да забрани това да бъде изобличено публично. Което и правим в момента.

С уважение

Леа Коен

- 01-11-2017|Valpet

Доста пресилено е обвинението в антисемитизъм на Л. Коен към Д.Камбуров. Изразът „юдейски супрематизъм“ изглежда доста благоприличен, за да заслужи такава силна квалификация като „антисемитизъм“. За разлика от текстовете на Камбуров, деянията на Рисен са ЯВНО и БЕЗОБРАЗНО расистки, което е видно и от списъка на неговите присъди: fr.wikipedia.org/wiki/Herv%C3%A9_Ryssen#Condamnations

За тези свои многобройни деяния Рисен е осъждан многократно на седмици и месеци затвор, които общо могат да са равни на 2 години, за които казва Л.Коен. Не се вижда, обаче, Рисен да е осъждан „на 2 години затвор“ само заради израза „юдейски супрематизъм“ (ако изобщо е употребявал този сравнително приличен израз в сравнение с другите му злостни квалификации). В случай, че Л.Коен разполага с други факти, редно е да ги изнесе. В противен случай излиза, че нанася клевета на Д.Камбуров, оприличавайки го необосновано на изявения расист-антисемит Рисен. Според Л.Коен, излиза че Д.Камбуров дори е надминал Рисен, тъй като е допринесъл „израза юдейски супрематизъм“ да „шества“ по сайтовете. А Рисен, видите ли, едва ли не само се изпуснал да каже страшната дума и веднага – „2 години затвор“. На това му се казва ИНСИНУАЦИЯ.

Що се отнася до „25% нобелови лауреати от еврейски произход“, това е крайно неуместна „шега“ от страна на Л.Коен, когато става въпрос за „юдейски супрематизъм“. Въпросният процент се нуждае от сериозно социално-историческо, а може би и политическо (евентуално – конюнктурно) обяснение, а не от неуместна шега. Иначе, се получава вакуум, който се запълва от истински антисемитизъм.

Интегрирайте обаче първо нас!

Автор(и): Анне Хениг

„Интегрирайте обаче първо нас!“

Това чува Петра Кьопинг, министър по интеграцията на Саксония, винаги отново – от източногермански мъже, които се чувстват зависими. Сега тя иска да вземе буквално думата. И пътува през Саксония, за да обсъди проблемите на времето след промяната [след обединението на Германия]. Какво носи това?

Когато Министърът на интеграцията на Саксония Петра Кьопинг една вечер в понеделник пристига в дома на пожарникаря в Маркклееберг, тя е там всъщност, за да говори по въпроси за пожарната безопасност: за оборудването, липсата на млади кадри, за бежанци като доброволни помощници. Обаче тогава, след като се е възхитила от автомобилния парк („Впечатляващо!“), отново се поставя темата, която я занимава седмици наред по време на нейните пътувания. По въпроса – защо толкова много хора от Изтока [на Германия] се чувстват зависими. И по въпроса – какво може да направи тя като министър на интеграцията, за да се премахне това.

Преди известно време тя е държала реч, казва Кьопинг на пожарникарите на Маркклеeберг. В тази реч тя e призовала източногерманците, накрая да започнат да говорят за периода след обединението [промяната]. Това е забило „жилото на унижението в плътта на много източногерманци“, никой не признавал техните житейски истории, никой не ги слушал. В Саксония от страна на държавата е казвано, че всичко винаги е „връх и чудесно“, затова темата за времето след обединението, все по-силно се превръщала в тема табу. Усещането за икономическа несигурност е нарушило трайно доверието в демокрацията. И това също е една от причините причина за Пегида[205], за някои недоволства, за някои саксонски проблеми. След тази реч, казва Кьопинг на пожарникарите, че тя е получила безброй писма. Всеки искал да ѝ разкаже за своето разочарование. И сега тя се интересува от това, което те, пожарникарите, биха могли кажат за това.

Петра Kьопинг, политик от SPD[206] на 58 години, министър за интеграцията и равните възможности на Свободната държава [провинция] Саксония, е започнала един проект, една мисия. Тя иска да се грижи за разочарованите, поставените в зависимост, за недоволните от Изтока [на Германия]. И на нея очевидно е направило впечатление, че трябва да говори затова предимно с мъже. Човек би могъл почти да каже: Жената, която всъщност отговаря за интеграцията на чужденците, забелязва, че трябва обгрижва гражданите на страната. Може би, защото интеграцията на чужденците може да успее само когато местните жители са на чисто със себе си? Вярно ли е това, че на Саксония ще стане по-добре, само ако някой чуе грижите на мъжете?

Навярно никой друг член на правителството не е наблюдавал толкова често отблизо Пегида, колкото тя

В Маркклееберг първо мислят, че това може да не е вярно, защото никой мъж не се обажда след предисловието на Кьопинг. Тогава обаче един се осмелява. Един плешив мъж на средна възраст казва: „Проблемът е, че много неща са пречупени през времето на промяната.“ Той дава също пример. „Брат ми създаде частно предприятие, вложи много труд, но по едно време плащанията прекъснаха. Той стигна до частен банкрут, стана безработен, получи Hartz IV[207] на 60-годишна възраст. Какво обаче още? Той беше оставен без подкрепа. Бяха ми нужни пет години докато го спася.“ Министърката кимва. Като един терапевт тя обобщава неговата история. „Вашият брат е основал фирма, никой не е признал това. За това трябва да започнем да говорим.“ Така стартира един дебат тази вечер в Маркклееберг.

Очевидно Петра Кьопинг настъпва един нерв. Въпросът е как така министърката за интеграцията е стигнала да идеята, да направи своя тази тема: преработване на времето след промяната [след обединението на Германия]. Защо тя счита, че местните хора се нуждаят от интеграция. Това отново може да се нарече необходимост от разяснение. Затова на една среща с нея в друг ден, Кьопинг седи в едно кафене в Лайпциг, с дълга до раменете коса, пусната свободно както винаги, тя се смее много, и я питат: Защо тази тема? Защо мъжете?

Защото винаги я питат какво води саксонците към Пегида. „И затова в продължение на месеци, седмица след седмица заставах в края на тези демонстрации.“ И слушах. Един ден един от пегидистите я е поздравил сърдечно, той бегло я познавал. Тя му отговорила: „Не се гневете тук на улицата, а елате при мен в приемния ми час – и доведете също и вашите приятели с вас!“ Това става, мъжът и приятелите му идват.

Малко по-късно те седят в кабинета на Петра Кьопинг и започват да се карат високо за бежанците, и то по начин, който не може да се цитира, това разказва днес Кьопинг. „По някое време аз им казах:“ Редно е, когато седим тук на масата, всеки да се представи накратко. Аз съм Петра Кьопинг, извършила съм това и това, и сега бих искала да знам с кого говоря.“ В този момент всеки от пегидите започва да разказва историята си. Това са истории за огорчения, лични поражения. „Само за бежанци нито веднъж не говорихме“, казва Кьопинг.

Тогава тя решава, че оттогава иска да слуша тези истории. И то всички. Оттогава тя пита много мъже, които среща, за тяхната биография. Вероятно никой друг член на саксонското правителство не е наблюдавал отблизо Пегида толкова често. И г-жа Кьопинг няма нищо против, нейната служба и като министърка да проявява разбиране към разгневени мъже. „Аз съм отговорна както за интеграцията, така и за равенството“, казва тя. А равенството не се ли отнася и за двата пола? За проблемите за жените, разбира се, се говори. Обаче мъжете? Те често изостават в анализа на проблемите. „Всъщност много мъже бяха още по-силно засегнати от упадъка след обединението“, казва Кьопинг. „Защото те имаха естествено желанието да бъдат успешни, да изхранват семейството си. Този образ на ролите все още е тук“. Обаче Петра Кьопинг не би се обърнала само изключително към мъжете. Тя иска да чуе историите за всичко, случило се след промяната. Работата е там, че жените се оплакват по-рядко. „Аз не знам, дали жените наистина са по-щастливи“, казва г-жа Кьопинг. „Обаче аз просто забелязвам, че мъжете изразяват своето недоволство по-силно.“

„Ние трябва да говорим за чувства“

Самата Петра Кьопинг e трябвало през деветдесетте години отново да работи за своето издигане

Днешната министърка има повратна точка в своята биография. На 30-годишна възраст и малко преди падането на Берлинската стена, тя става кмет на малкия град Гроспьосна до Лайпциг. Едва преди юни 1989 г. тя напуска ГЕСП[208]. Когато стената пада, разгневени граждани я свалят от този пост. Кьппинг започва да работи в едно здравноосигурително дружество като работник за външни услуги. Дори нейните приятели са се чудили по това време, очевидно е колко малко ѝ струвало да почиства брави на врати. През следващите години тя постига своето завръщане обратно, което не е постигнато от мнозина, които вече били поели отговорности в ГДР. През 1994 г. Кьопинг е избрана отново за кмет на Гроспьосна, по-късно става съветник, и накрая депутат в Ландтага. Тя не е губеща от промяната. „Но тя винаги се е интересувала от тези, които не са успели толкова добре в новото начало“, казва една от приятелките на Петра Кьопинг.

След изборите за Ландтаг през 2014 г. Кьопинг става държавен министър по въпросите на интеграцията – като тази длъжност в Саксония има малка власт. Министерството на Кьопинг разполага основно с 40 служители. Обаче по-малко власт означава повече време. Петра Кьопинг използва това време, за да пътува непрекъснато из Саксония, от една до друга гражданска обиколка. И така стигна до извода, че зад гнева към бежанците, всъщност стои разочарование. Някои политици вече са направили това предположение. Но никой не е извлякъл толкова широкообхватни следствия както Петра Кьопинг. Тя казва, че въпросът може още да повлияе на предизборната кампания на Бундестага. Това, което се случва тук, е нещо изключително важно. Тя вече го чувства по това, колко много е затрупана с писма и електронна поща.

Откакто Кьопинг във всяка своя реч разказва за своята мисия, тя получава много поща. „Искам да изразя голямото си признание към вас“ – хвали я един мъж от Лаузиц. Един професор от Запада, пише: „Мене, възрастният мъж, ме боли когато чета, колко много отказът от публична дискусия за лошите политически грешки и за множеството съдбовни преломи през времето след обединението и до днес огорчават хората.“ Също така, казва Кьопинг, има и такива изречения в имейлите: „Ако намерите в страната жена за мен, няма да отида повече в Пегида.“

И едно изречение, което тя винаги отново продължава да чете в имейли до Министерството на интеграцията гласи: „Интегрирайте обаче първо нас.“ На тези хора, казва Кьопинг, тя иска да покаже: „Вашият сигнал е пристигнал, аз разбрах.“ Човек би могъл да каже, че отговорът на Кьопинг относно гнева не гласи: Повече факти. Обаче гласи: Повече чувства. Понякога тя действа като психолог, който гали някого по рамото и казва: Може да плачете. Някой може да приеме това за самонадеяно, обаче много го намират за грижовно.

Това се случи, например, в един ресторант в Кемниц, на една вечерна среща на SPD със 100 гости за споделяне грижите на гражданите. На масата сeдят Мартин Дулиг, председател на SPD и министър на икономиката на Саксония, един депутат от Бундестага, и именно Петра Кьопинг. Господата носят якета, светли ризи и са без вратовръзки. Те изглеждат малко униформени. Само Петра Копинг не е униформена. При нея това винаги е изненада, как се облича днес: понякога идва с плетено яке, понякога с къса рокля, понякога със сребристо блестящи маратонки, понякога с лачени обувки с висок ток. Този път е облякла син пуловер. Дулиг казва, че е благодарен на Петра Kьопинг затова, че e съпричастна към несправедливостите след обединението. „Ние трябва да говорим за чувства.“

Тогава един по-възрастен мъж взема думата: „Знам какво означава Hartz IV, и ще говоря честно за това. На всеки от нас може да се случи това, асансьорът да потегли надолу, на всеки. Аз също не бих си помислил това за мен, обаче то се случи на мен.“ Това, което следва сега, е завладяващата вербална стратегия на Петра Кьопинг: максимално разбиране, максимална съпричастност. Сериозното приемане на грижите и нуждите, никой е стигал до върха така, както тя.

На мъжа, който току-що се е оплакал, тя казва: „На хора като него е било отнето достойнството. Тя познава това. В района на Лайпциг над 100 000 души станаха безработни за една нощ. Никога не е говорено за това: „Какво става с тези хора, питах се, кой ще се погрижи за тях? Никой!“ Самата тя, когато е била кмет през 1994 г. на Гроспьосна, се е грижила за 42 разбити местни пътища. Аз нямах време да се грижа за хората.“

Въпросът е, дали така мъжът се чувства по-добре. Тя е много добър оратор. Това, което казва тя, действа толкова убедително, че човек вече става отново недоверчив: всичко звучи добре и правилно – но дали това и дали тя, Петра Кьопинг, наистина ще промени нещо?

Събужда ли тя лъжливи надежди?

Може да се попита човека, който току-що е разказал историята си. Името му е Волфганг Шрам, на 57 години, живее в Ерцгебирге, има пет деца и живее разделен със съпругата си. Преди това, разказва той, е следвал икономика, работил за банки, бил е в SPD, напуснал е SPD заради Agenda 2010[209]. Напоследък обаче Волфганг Шрам отново пътува за мероприятия на SPD, посещавал е четири пъти Петра Кьопинг по време на публични приемни часове. Той има чувството, че тя му помага. „Тя може да контактува с хората“.

Нейният метод помага и на самата Кьопинг. При предишните избори за Ландтаг тя получи от директните гласове най-добрия резултат от всички SPD-кандидати. Оттогава тя се счита за любимка на гражданите. Наскоро тя се обърна към кандидата за канцлер Мартин Шулц и към Андреа Налес, федерален министър на труда от SPD. „От края на миналата година, като министър, аз се ангажирах силно с темата за справедливостта през времето след обединението“, пише Кьопинг до Налес. И: „Аз съм твърдо убедена, че такива липси на справедливост ще определят тематично 2017 година.“ Кьопинг иска „Фонд за справедливост“, от който трябва да се подкрепят онези, които страдат от несправедливостите на времето след промяната [след обединението на Германия]. Тя мечтае да стане част от избирателната програма на Бундестага.

Посещение в един от приемните часове на Кьопинг за разговори с гражданите. На него пристигат трима господа в преклонна възраст: бивши железничари, които в продължение на години напразно се борят да получат трудовата си пенсия от ГДР. Те са подали жалби в съда, безуспешно. Сега те са донесли със себе си надлежните документи, един от мъжете си води бележки с писалка на Германския Райхсбан, който от 1993 г. не се нарича така. Техните познати биха ги попитали, защо се мотаят около SPD, казват железничарите. Познатите им вече са в AfD [Алтернатива за Германия/АзГ]. Обаче железничарите залагат надежда в министърката. Когато напускат офиса, те се усмихват. Най-сетне някой ги е разбирал.

CDU е ядосана на Кьопинг: Тя буди изцяло фалшиви надежди

Коалиционният партньор на SPD в Саксония, CDU [Християндемократически съюз/ХДС], въпреки това не вярва на метода Kьопинг. Премиерът Станислав Тилих е раздразнен от ангажимента на министърката. Той дори е малко ядосан, казва човек от кабинета. В края на краищата, толкова много политици от Изтока, включително Тилич, са се борили във всички битки срещу източните несправедливости. Михаил Кречмер, саксонският генерален секретар на съюза, казва: „Разбира се, направени са грешки при обединението.“ Но нито ръководените от CDU правителства, нито ръководените от SPD не успяха да разрешат сложните проблеми с пенсиите от предприятията на ГДР. „Това, че Петра Кьопинг сега създава впечатлението, че може да разреши всички тези проблеми, без да създава нова несправедливост, е нечестно“, казва Кречмер. „Членовете на комисията по петициите в Бундестага, които хиляди пъти са обработвали тези молби, клатят глави. Това показва, че тя има малка представа по този въпрос. Че тя на поема своя отговорност това, да създава фалшиви надежди на хората“. Кречмер обвинява Кьопинг, че разпространява депресивно настроение. Що се отнася до Пегида: „Намирам за много проблемно да се твърди, че хората излязоха на улицата, защото бяха разочаровани. Относно мотото: Те нямат нищо срещу политиката за бежанците, те имат само източен проблем. Който разказва това, не взема гражданите на сериозно.“

Едно нещо дори не оспорва на Кьопинг: Това са големи надежди, които тя подхранва у мъжете, които седат в нейния кабинет, които идват на нейните мероприятия. И може би големи разочарования, когато някога всички забележат: Да, тя слушаше, много стотици хора. Обаче нищо не се случи. Кьопинг ще има проблем, ако някога няма да има нито „Фонд за справедливост“, нито така наречения публичен дебат. Когато всичко се затлачи.

Като министър за интеграцията тя често посещава и бежански инициативи. От известно време тя конфронтира социалните работници там със специално желание: те вече не трябва да предлагат подкрепа само на бежанците. Вместо това вероятно е отвън на нейната табелка да пише: „Помощ за всички, които се нуждаят от помощ“. Тя намира, че и германци също може да се чувстват адресирани. Това би могло да бъде едно начало.

Превод от немски: Румяна Станкова

Анне Хениг е редакторка в бюрото на DIE ZEIT в Лайпциг. Родена във Фрайберг през 1988 г., учи в Немското училище по журналистика в Мюнхен и следва политически науки в университета в Лайпциг. Като редакторка в бюрото на DIE ZEIT в Лайпциг, тя се интересува от въпроса дали, в каква степен и защо Източна Германия все още е различна – и какво означава това за останалата част от страната.

Известни български писатели за евреите

Автор(и): различни български писатели

Предговор от издателя

Следващите по-долу откъси – пъстра смесица от „класически“ антисемитски клишета, писани от родните ни класици с непомрачено от нищо усещане за изконно право на омраза, вероятно ще предизвикат у немалко критични читатели въпроси като: „Но кому е нужна всичката тази срамотия? Не си ли знаем предразсъдъците, не си ли знаем корена, не си ли знаем хала? Защо трябва сега да излагаме всичко това на показ, кому е нужно разравянето на стари и забравени от всички изражения на националните ни слепоти и невежества?“

Въпроси нелесни, които измъчват не само и не единствено нас. Въпроси, предшествани от други въпроси. Всъщност, за да бъдем пределно искрени, най-първо изглежда трябва да започнем със следното: „А възприемат ли днешните ни съвременници – или поне една огромна част от тях – подобни неща като „срамни“? Или, напротив, подобно на един бургаски „оригинал“, чието име не искам да споменавам, и те по-скоро са склонни да задават въпроси от рода на „Абе какъв антисемитизъм, нали не го е нарекъл „чифут“? И едва след това, ако евентуално приемем, че „лекото“ отношение към антисемитизма, както и всяка друга форма на човеконенавист, би трябвало малко по малко да се превръща в някаква част от миналото, да стигнем до реалния, „модерния“ въпрос, с който бих искал да ви занимавам аз („трябва ли или не, да бъде излаган на показ ‚срама‘, с който са ни натоварили предшествениците?).

Оставям търсенето (и евентуалното намиране) на отговорите на всеки/всяка от вас.

Но за онези сред вас, които може би смятат, че подобни спорове си струват усилията и времето, ще припомня само един, но затова пък със световно значение и влияние, подобен случай. Става дума за огромната дискусия-спор, която разкъсва германската общественост през по-голямата част от 1990-те години, когато за пръв път започва да се обсъжда нашироко възможността за издигане, в центъра на Берлин, на мемориал на загиналите евреи (Холокост-Мемориал). Без впускане в прекалено много подробности, за които ще се опитам да ви информирам в допълнителен, обширен материал, посветен на тази тема, бих искал само да подскажа, че нежеланието да се излага на показ „срама“ е нещо колкото нормално-човешко, толкова и (все по-често) осъзнавано като основна пречка пред изграждането на една свободна, лишена от прикривани напрежения и комплекси публична сфера, която – така поне изглежда – е абсолютно неизбежно предусловие за изграждането на свободното, модерно, динамично и самокритично общество от вида, който ни представят като образец водещите световни демокрации от настоящия исторически момент.

И така, с предложение за постигане на критичен, освободен от срамове и комплекси (но не и безсрамен) поглед към националното ни литературно наследство, нека се вгледаме (и може би поговорим за) следните високо поучителни откъси от българската „класика“…

Иван Вазов

Драмата: „Към пропаст“

Дизраели

„В България клане и сеч! –

вестяват някои газети,

но аз ви давам честна реч,

че тyй са клевети, навети:

отдавна ние знаем веч

журналите какво са цвете.

Лъжа е чиста, yж че там

секат народа без пощада,

че от три месеца насам

май много от ножа пада!

От Елиота[210] точно знам:

въз Портата е тyй набяда!

Не крия тyк, че има (ах!)

и две-три села изгоряли,

но тyрци да бедим е грях,

че тyй да сторят са желали:

знам точно, че огъня в тях

сами са българите тyряли!

А за жените? Може, да…

към тях са слаби османлийте;

но и жyрналите всегда

държат за капитал лъжите

и тез безброй моми, деца

в колоните им са yбити!“

Тъй нагло лордът с хладен вид

министерската реч си каза –

и тих, циничен, зверовит,

блъвна си страшната омраза

към нас и лъжейки без стид,

очите на света замаза.

Но, о, афронт! На тyй протест

от хиляди места се дава

и после таз гръмовна вест

лъжлив пред цял свят лордът става.

О, Английо, защо ли днес

бездyшен жид те yправлява?

Иван Вазов (1876)

Жидов гроб

Издайство, измяна позорна

пропусна врага в крепостта

и Царевец як, след упорна

отбрана потъна в кръвта.

На другия ден при пашата,

предател се мръсен яви –

целуна му робски полата

и с вид горделив заяви:

„Преславний войводо, сполучих

услуга да сторя на вас:

Аз портата таз нощ отключих

И Царевец в твойта е власт.

Паша милостиви: награда!

– А, ти ли бе хитрия жид?

Велика награда се пада

на подвига твой бележит.

Без теб тез гявури корави

не бих ги тъй лесно сломил,

пред техните зидове здрави

свет много йощ бих потрошил.

За туй якоглавство земята

с телата им мръсни покрих

Сега и на Юда отплата

достойна да дам аз реших“

И викна на двама войника:

„Убийте туй куче сега!“

Изви се ханджар над мръсника,

отфръкна глава от снага.

Избягаха гадове смрадни,

остана издайника сам.

Затрупан с камъни хладни,

с храчки, проклятия и срам.

Иван Вазов

Любен Каравелов

За еврейското гето

„Ако солунската нечистотия се нарича готова холера, то софийския еврейски арсенал може свободно да се нарече вонещейна чума. Аз ниде не съм виждал, даже и в Измаил такова улично блато като, каквото видях в София. Софииските нечистотии се отличават от нечистотиите на другите градове – аз говоря само за някой махали, особено за еврейската – с това, че в първите вие рядко виждате мъртви котки, издъхнали кокошки и магарета, незатъпкани още черупки от варени или пържени яйца и т.н.

Но и Софииския евреин не е по благовонен от своята улица. В София вие ще срещнете такива еврейски типове, каквито се не срещат даже и във варшавския еврейски музеум. Разбира се, че между Родшилда и Биконсфилда и между софийския евреин съществува такова различие, каквото Катрфаж при всичките свои старания, не е можел да намери даже между горилата и Мария Стюард.

Не зная, имат ли редакторите на „Пестер Лойд“ и на „Новата Виенска преса“ своя собствена миризма, зная само това, че ако софийския евреин се приближи до вас, то вие сте принудени да идете в банята и да се умиете с хума.

Един мой приятел, който обича да си поговори, ми разказваше един път, че купил от един едирнески пошове, които, даже като се скъсали (той ги прал 100-тина пъти) все още вонели на лакерда. Ако не би поживял няколко деня в София и ако не би помирисвал софииските евреи, то историята на пошовете отдавна вече би се изветряла из главата ми. Аз мисля, че ако в София желаят да имат здрав воздух и да се избавят от тифузните трески, то са длъжни да преселят своите евреи на връх Витоша или да ги натопят в саламура.

Но да оставим евреите, които са известни на всичкия свят не само чрез своята телесна, но и душевна нечистота.“

Любен Каравелов

Събрани съчинения, Том 4

Христос въскресе

Ново, свето учение,

идеи велики

проповяда Исус Христос

на земни владики;

а евреи, фарисеи,

сатанските брате,

плачат, викат и молат са:

„Распни го, Пилате!“

Той осъжда почти сичко,

що е садукейско,

той говори, че ще падне

царството юдейско;

той говори, че и робът

е син Саваота…

„Распни его, распни его!

На гора Голгота!“

Хванале го, съдиле го,

после го завеле

между двама разбойници

и там го распеле…

Ех, радват са митарите,

ликуе Юдея:

„Няма вече бунтовникът,

няма Назарея!“

Но я гледай в Ерусалим

станале две чуда:

въскреснал е синът божи,

обесил са Юда.

* * *

Воскръснал си, мъчениче,

тридневен из гробът,

да сабудиш заспалият,

да воскръсиш робът!…

Помогни ти и на свойте

чеда мили, верни,

избави ги от гръцките

калугери черни;

избави ги от турските

страшни кеседжие,

избави ги от техните

братя чорбаджие.

Да воскръсне България,

да падне тиранство,

та да слави името ти

цяло Християнство.

Любен Каравелов

Петко Р. Славейков

Откъс от „Как се превзело Търново без цар“

„Знаете ли отде се е превзело Търново най-напред?

…

От Кесиккая до 200 или 180 мерки, разкрача, към Каябаш, дето е сега чешмата, оттам малко възсукано към пладне има една уличка и слазя към източната врата на бабукчийската чаршия. Току насред пътечката или на долния край тя е малко изкривена до бабукчийската чаршия и е навътре; там има една пенджера, току на прозореца железен отвътре има една глава от камък на гроб. Туй е главата на „Адил баба“. Той се е вмъкнал в Търново най-напред от Каябаши надолу. Тука са го съзрели най-напред и се спуснали връх него, та го ранили, може би и убили, но подир него наскачали и други много и не могли да ги смогнат и те превзели Търново и останали вътре.

Казват, че на това място го бил навел някой си евреин от градска страна и като паднал там, отишел да го види де е ранен и познава ли го някой от българите, да го гонят, че тук, че там, та тука го стигнали и го убили.

Те не салт от него, но и от другите жидове, що имало в Търново, теглели от тях, додето се разбягали и разместили.“

Паисий Хилендарски

Из „История славянобългарска“

И разделили се езиците на Хамовото племе на 32 езика. Ной проклел това племе. То се било най-много размножило, от него произлезли най мръсните народи в Африка, но били много от тях и в Азия…Ханаан бил Хамов син, неговото племе се наричало ханани (евреи). То било най-проклетото между всички племена на земята. От него произхождат седем народа, тук били и циганите.

Христо Ботев

Турските зверства в Македония

За оплаквание е положението на нашите братия в Македония тие теглят там и от турци, и от гърци, и от цигани, и от чифути. Наистина, сяко притеснение от страната на нашите тирани е за наша полза, за наше свестяване; но когато си гонен и притиснат отвред, когато си затъпкан в калта, когато сички, които те окружават, са насъскани отгоре ти като кучета и гледат на сяка стъпка да те спънат и да те предадат, върви тогава и работа и за турчинът, и за себе си, и за народът си. Чудно е, наистина, че нашите братия македонци не са дошли още до апатическо отчаяние при такъв мизерен живот, а се пак работят явно и тайно за своето освобождение изпод турското иго. Това показва, че в нашият робски народ има неизчерпаем източник живи сили, които го поддържат в неговото до немай-къде лошо положение и които най-после ще да му дадат възможност да възвърне изново своята изгубена свобода. Това познават турците и затова техните патриоти, какъвто е софийският паша, българоубиецът Маасар, отровителят на владиката Дионисия, джелатинът на В. Левски, с особено едно диво и бясно остервенение гонят и мъчат народът ни на сяка крачка, без да помислят, че с това тие сами си копаят гробът. Молим читателите си да обърнат своето внимание на плачевните известия, които прочитаме в една дописка от Кюстендил до „Източно време“, и ако на сякой от тях, който като прочете тие жалостни и унизителни за народът ни известия, се не напълни сърцето му със силен и праведен гняв и не поиска да мсти на убийците на народът ни – той не е човек, той няма честно и благородно сърце. Послушайте, господа, думите на дописникът, пък ако ви дава сърце, порадвайте се на резултатите на мирният прогрес в Турция.

„Тука правителството хвана да гледа на българите, говори дописникът, като на виновници на сичките злочестини и безредици, които тука стават или се случват. Из градът ни по разни улици були и турчета бият евреите. Кой е виноват? – Без съмнение българите. У народът пари няма, гладен мре, от което се спрял алъш-веришът. Кой е крив? – Българският владика, казват евреите, и каймакаминът телеграфисва на пашата. И пашата, разбира се, праща, за да изпитат работата, комисии, съставени от разни развратници и пиеници, които само знаят да блудствуват и да пият, а да гледат давия – да те пази бог! Който даде по-много рушвет, той е и прав. Такава била комисията, пратена да разгледа работата и да издири убийците на детето, за което, ако помнят читателите, ние бяхме споменали в един от предидущите броеве на „Знаме“, че е убито от чифутските фанатици, за да му земат кръвта за своят варварски обред. „Бимбашията член на комисията от София, се е хвалил, че доколкото стоял в Кюстендил, вода не бил пил. Вино му се носеше от две места: сутрин с бенликът от едното, вечер със стомната от другото.“ По-нататък говори дописникът: „Едно момче, като минувало през чифутската чаршия, натоварено със сено, биде мушнато от едно турче. „Кой е виноват? Пак българите ли?“

Четиримата българи от комисията, като водели, че с пристрастие се дири убиецът на детето направили няколко бележки на комисията. Но за това намерили си белата в торбата. Те били повикани от управителя Маасар паша в София, дето той зел да ги съди за един отдавна вече заборавен въпрос, защо народът не давал на гъркоманите да се ровят в черковата „Св. Мина“. Пашата зле псувал четиримата комисари, като казал, че те са дето бунтуват народът, и не ги пуснал да си идат в Кюстендил, дорде не земал от ръцете им писмено обезателство, че ще предават лошите хора на правителството, ако такива има в Кюстендил. (Виждате ли ум и чудо! Виждате ли правосъдие? Ех, ти, ръка, ръка юнашка. Кога ще се размахнеш надясно и наляво?… Но иде той, от синца ни многоочакваният час на кървавата сватбар.)

Докато ние тука очакваме с нетърпение кога ще се върнат комисарите от София, гледаме един ден и дядо владика да се стяга за път. Някои казвахе, че пашата бил писал на владиката и го е бил мъмрал, дето е бил заповядал на радомирските свещеници да възпират народът да не търгува с евреите, и го бил подканял да иде да смири бунтът в Радомир. (ох, бедният, кога ли и него ще да убие или отрови софийският втори Мидхад паша! р.) Ето каква е била радомирската размирица.

Някой си радомирски евреин, който ходел със сергията си по селата да продава, отишел в едно село, дето му били излезли две мющерийки, снаха и свекърва, за да си купят телове и мъниста. В това време се връщал от нива мъжът – свекър, уморен, измъчен и с мотика на рамо. Жените зели да му искат пари за мъниста. Свекърът се разсърдил и казал: „Аз пари нямам данакът да платя и хляб да ви купя, а вие ме задявате за нищо и никакво“ Жената, защото упорствала в искането си, яла лобут от мъжът си. Разсърденият евреин, че не можал да продаде, отива в София и с още няколко други евреи подава жалба на Маасар паша, че кюстендилският владика бил заповядал на свещениците да гонят евреите от селата си. Пашата без да земне във внимание незавидното положение на народът от тежките данъци, от голямата оскудност на храната, от нечутата сиромашия, които са спрели търговията, и без да изпита малко по-хладнокръвно работата, т. е. кой е именно свещеникът, който е изгонил евреинът, писал на владиката едно строго писмо, а на радомирският каймакамин пратил заповед да въдвори потребната тишина. Каймакаминът, преди да стигне дядо владика, затваря около 20 свещеници от селата и в деня на Вознесение и св. Константин черковите на много села стояха затворени (В Турско има Танзимат и свобода на совестта? р.) Ще се каже Маасар паща и в тоя случй предпочете един евреин от стариат архиерей и митрополит и от 20 свещеници.

За удоволетворение на толкова злини, които станаха в градът в разстояние на една година, старият каймакамин се замести с нов каймакамин, който, като доде в градът, изпрати едного от българските ази на мезлиша в каазата Крайще, на която от няколко села около 40 фамилии забягнаха в Сърбия, за да издири и изпита причината на това ново злощастие. Главната причина на това е самото правителство, казали останалите селяни, и ние, казали мнозина, ще бягаме, защото не сме си на нищо стопани, ни на честта си, на стоката си, ни на животът си.

Христо Ботев, вестник Знаме, с. I, брой 22, 13 юли 1875 г.

Алеко Константинов

Из „До Чикаго и назад“

„В тези железници се срещаш освен това с безподобно отвратителни жидовски фигури, които, щом те подушат, че си българин, считат за непременна обязност да ти изкажат своето съчувствие към нашата политика, да похвалят гения на нашия народ и неговите водители, да пуснат някои псувни по адреса на нашите врагове и да ти поласкаят националното самолюбие чрез едно сравнение със сърбите… И да чуваш ти един Ицик, ама не онзи, румънския Ицик, който е казал: „Нам време съ мъ свадеск ку гуверну русеск“ – онзи е добродушен, ами Ицик Цвиблман или Мойше Келенкопф да ти изказва братско съчувствие!… Да го цапнеш по разлигавената доброжелателска мутра!… Е, приятно ли е да четете такива прелести?…“

Захари Стоянов

Из „Записките по българските въстания“

Когато преминувахме край един от тия лагери, а именно покрай церовския, мисля, съгледахме на едно място, че бяха се събрали накуп пред една колиба множество жени, деца и няколко мъже.

– Да се отбием да видим какво става там – казаха няколко души от дружината.

– Днес ще да се кръсти в българска вяра един евреин, заедно с децата си – отговори една стара бабичка, която бързаше да пристигне на мястото, гдето се береше множеството.

– Какъв евреин те е патило тебе, стара вещице, или си сънувала? – каза Ворчо войвода, понеже ние не знаехме още, че и евреите са дошли на Еледжик, да търсят свобода!

– Ни сънувам, ни бълнувам – отговори бабата, без да се спре. – Днес още ще да се кръщава Аврам чифутина, който беше в нашето село дюгенджия.

Ние се приближихме до тълпата, която, като ни видя, разстъпи се наоколо и мястото към вратата на колибата остана празно. Напредя ни се представи брадат човек на възраст около на 40 години, който ни гледаше уплашено и трепереше цял-целиничек. Той беше облечен с европейски дрехи, със селски калпак на главата, върху който бяха ушити много кръстове, а на челото имаше залепен един от восъчна свещ. Бенковски попита тълпата що се е събрала да прави, но като видя, че на всичко това е предмет човекът с многото кръстове на главата, обърна се към него.

– Ефендим, християнската вяра искам да сторя кабул – каза човекът още повече уплашен и захвана в същото време да се кръсти така неестествено, като че да мелеше кафе.

– Нима ти не си българин? – попитахме ние.

– Не, ефендим. Аз съм евреин, но не падам по-долу от българин. Живея братски с християните, а мразя и ненавиждам турците, като всеки кучето, даже и самите евреи.

Селският поп, който наздраво беше уверен, че ние ще да похвалим постъпката на евреина, че желае да влезе в недрото на православието, което той правеше от страх, както и горещата ревност на ония, които се трудеха да приведат един заблуден в правия път, приближи се до нас и даде някои обяснения по повод на кръщаванието. Той разказа, че всичко това се приготовлява с неговото съдействие и че отдавна щял да извърши кръщението, но липсвали му някои нужни неща за в тоя случай.

– Ей сега ще да те кръщам аз тебе, като ти опаля два ножа по дългото расо – каза Бенковски на светиня му, който не очакваше да чуе подобен отговор за ревността си.

[…]

Гено Теллията се задължи да внимава оттук нататък, щото друговерците, изходящи се на Еледжик, да не бъдат притеснявани. Евреинът обаче не ни заплати със същата монета, както ще видят читателите по-нататък.

[…]

В същото това време пристигнаха други двама куриери един подир други от еледжикското отделение с писма от Теофила Бойков и Гено Теллията, в които писма се казваше, че гдето и да бъде войводата, колкото работа и да има той, всичко трябва да остави настрана и час по-скоро да тръгне за Еледжик, защото турската войска, която се беше съсредоточила при Троянови врата, почнала своите нападения. С ужас и с поемание на душата си разказваха тия за станалите клания и други кепазелици от страна на турците. Мало и голямо, старо и младо, мъжко и женско падало заклано под тяхната тържествующа касатура. Евреинът, за когото загатнах по-горе няколко думи, че искаха да го кръщават в святото православие, така също не останал хладнокръвен при настъпванието на османлиите, които той не се посвенил да нарече ангели-избавители, както отнапред наричаше въстаниците. Застанал той пред лицето на пашата, направил десятина ниски теманета, изтървал няколко фалшиви сълзи от двете си очи и произнесъл:

– Ефендим, вие баща, вие майка, вие ангел! Преди всичко подайте ми най-напред една сабля и ми дайте воля да изпитам корави ли са костите на комитите…

Разбира се, че волята на евреина била изпълнена още на часа с подобающето се турско задоволствие. Грабнал той подадената сабля, казал бисмиляхим и се втурнал между средата и на така обезкуражените въстаници, които почнал да удря.

Ангел Каралийчев

Крали Марко обесва евреина

Един ден Крали Марко като минувал през едно добружанско село, пред коня му се изправила стара дрипава жена и протегнала ръка за милостиня.

– Защо просиш, бабо? – попитал я Крали Марко.

– Защото гладуваме, незнаен юнако! Нямаме зърно и жито в селото. Суша опожари Добружанската равнина. Нивите не можаха да вържат клас, полята почерняха и добитъкът измря от глад. Тая зима дърветата от гората не ще стигнат за кръстове; от глад ще мре златна Добруджа.

Бръкнал Марко в пояса си, извадил сърмената кесия, но в нея не намерил нито една пара да дарува бабичката. Тежко му станало. Навел глава, потеглил през осиромашалите села и надвечер стигнал в Солун. Отбил се в една хладна механа да сръбне чабур вино, дано разкара мъката му. Пил чабур, пил два, въздъхнал. Пил три чабура – очите му светнали. Започнал тогава да се хвали:

– Имам булче, по-хубаво от звезда. Не го давам за три града като Солун, с пристанището и всичките гемии в пристанището.

– Да ти е честито булчето! – обадил се от дъното на механата Жълтия евреин, най-богатият човек в Солун. Колкото гемии плували тогава по Бяло море, по Черно море и по Синьо море – всичките били на Жълтия евреин.

– Имам хвърковат кон, който може да обиколи за един ден цялата земя! – повторно се похвалил Крали Марко.

– Не вярвам! – викнал Жълтият евреин.

– Искаш ли да се хванем на бас?

– Искам. Ако аз заложа една гемия догоре пълна с жълтици, ти какво ще заложиш?

– Залагам коня си! – отвърнал Крали Марко.

– Не ща го.

– Залагам булчето си!

– Приемам – съгласил се Жълтият евреин и подал ръка.

Рано на другата сутрин Марко оседлал Шарколията, яхнал го и тръгнал по щирокия друм, който опасвал като колан цялото земно кълбо. От изгрев слънце тръгнал към залез и продумал на коня си:

– Бързай, Шарко! Ако обиколиме до довечера цялата земя, утре Яно ковачът ще ти изкове златни подкови. Бягай, братко!

Разперил криле Шарколията и хвръкнал. Отишел да се не види. Додето слънцето излезе на една копраля, половината земя обиколил; додето слънцето се издигне на още една копраля, изходил хвърковатият кон и другата половина. Откъм изгрев се задал Крали Марко и като наближил Солун, сърцето му затуптяло от радост. На два часа път от Солун тогава имало един хан. Крали Марко спрял на хана, хем да почине умореният му кон, хем той самият да подремне, додето слънцето превали към залез. Легнал си юнакът, заспал, а ханджията повел изпотения кон за юздата да го разхожда по двора.

– По каква работа ходи твоят господар? – попитал ханджията Шарколията.

Конят му разправил. Тогава ханджията пуснал юздата, влязъл в хана и тозчас се появил с една кофа червено искрящо вино. Навел се Шарколията да пие, пил и се напил. Щом го напоил, ханджията извадил от джоба си една остра ножица и му отрязъл лявото крило. Този ханджия бил брат на Жълтия евреин.

Надвечер Крали Марко се пробудил и скочил: слънцето клоняло към залез. Метнал се съненият юнак на коня и го бутнал да бяга. Бягал Шарколия, що бягал, показали се кулите на Солун, но градът бил още далеч.

– Лети! – подканил го Марко.

– Не мога, господарю!

– Защо не можеш?

– Ханджията отряза с ножица лявото ми крило.

Прехапал устни Марко. Свило му се сърцето, като си помислил, че евреинът ще вземе хубавата му невеста, и грозно изревал. На рева му тозчас се отзовала неговата посестрима Гюргя и долетяла на своя сур елен.

– Защо ревеш, побратиме? – попитала го тя.

Тъй и тъй – разправил ѝ Крали Марко.

– Не бой се, мили побратиме, ами яхни моя елен и бягай към Солун!

Прехвърлил се Марко от Шарколията върху елена и преди слънцето да потъне зад морето, скочил пред механата.

Жълтият евреин още повече пожълтял и нагребал цяла гемия злато от съкровищницата си за Крали Марка. Натоварил Марко златото на една биволска кола и го закарал право в Добруджа. Спрял сред равнината, повикал кметовете на селата и им отмерил по едно кринче жълтици за всяко село.

– На ви пари! Купете храна за гладните добружанци, додето дойде новото жито – поръчал им той и се върнал пак на юг, към Солун.

В Македония той намерил Гюргя, седнала под едно дърво – плете му чорапи и пее, а до нея Шарколия със здраво крило, пасе трева.

– Да си ми жива, посестримо, дето излекува хвърковатия ми кон с горско биле! – викнал Марко, прегърнал самодивата и я целунал три пъти по челото.

Дигнал се оттам и отишел право на хана. Отскубнал един косъм от мустака си, повикал ханджията и без да му продума нещо, обесил го с косъма на фенера, който светел пред вратата на хана.

Ангел Каралийчев, сборник с народни приказки „Приказен свят“,

Том втори, София, 1974 г., стр. 275-8

Коментари (9)

- 26-10-2017|Н. Муратова

Г-н Енев, при цялото ми уважение към Вас, смятам, че прекалихте с тази публикация. Всяка подборка на текстове е неизбежно тенденциозна и такива могат да се направят за всяка група от хора. „Класиците“ не са ангели, а да не говорим за контексти, исторически обстоятелства и т.н.

С уважение, Н. Муратова

- 27-10-2017|Златко

Благодаря ви за този коментар, госпожо Муратова. Естествено, аз не споделям мнението ви, инак този текст не би стоял сега тук. Накратко: според мен гноясалите рани трябва да се почистват и излагат на светлина и чист въздух, а не да се прикриват, защото били на „срамно място“. Що се отнася до аргумента ви, че историческите контексти, в които са писани тези неща, били по-различни от днешния (което може да – или не – послужи като обяснение), то как ще обясните факта, че в днешна България писания от подобен род, ако и да не са получили статуса на „класика“, по правило все пак се ширят из общественото пространство без ни най-малка реакция от страна на „обществеността“? Хвърлете един поглед към коментарите тук от последната седмица, преди да понечите да оспорвате, ако обичате…

Поне една от причините за това според мен трябва да се търси във факта, че собственото ни литературно наследство е до голяма степен източник на именно такива стереотипи и клиширани представи, които никога не се обсъждат публично, макар и да са подбрани старателно и изложени в мрежата, където „жадната за знание младеж“ може да ги намери по всяко време, след което гордо да се присъедини към поредния Луков марш или дявол знае какво…

Толкова от мен. Инак, отново, благодаря за мълчанието. В България, където обществените дебати обикновено се диктуват от неписаното правило „за всичко живо – или лошо, или нищо“, да получаваш мълчание е израз на висока оценка, предполагам…

- 27-10-2017|Златко

И, отново в същата връзка, един текст, писан преди няколко години:

Учебниците, класиците и родилните мъки на модерността

- 27-10-2017|Н. Муратова

Проблемът е в подбора. Коректно е, щом харесвате този похват, да публикувате и подбор с обратен знак (какъвто съм сигурна, че може да се направи). Всяко опростяване на нещата е опасно и е стил на антиглбобалистки и други крайни сайтове, но мисля, че не и на този сайт.

С уважение.

- 27-10-2017|Златко

Надявам се статията на проф. Алберт Бенбасат „Алеко Константинов в хватката на антисемитизма“, която е издържана точно в духа на противопоставяне против евтините обвинения в антисемитизъм, особено срещу класик от ранга на Алеко Константинов, да удовлетворява вашата (и на всички останали читатели) потребност от балансиран подход към една толкова болезнена тема…

- 29-10-2017|Петър

И на мен ми е интересно какво иска да каже автора на статията:

а) Самата статия е антисемитска – не, не е, има предговор, когото попрескочих и минах към класиците.

б) Самите ни класици са негодници?!

Относно някои от цитатите, като изключим поезията, Захари Стоянов и Алеко разказват действителни случаи. Записките са няколкостотин страници и идеята им е била различна от тази на вашия сайт. Може би предлагате следващите издания на „Записки по българските въстания“ и „До Чикаго и назад“ да бъдат цензурирани? Учебниците ни по история са пренаписвани много пъти, и затова според мен е най-добре за който се интересува от история да чете свидетелства, писани по съответното време.

Аз съм българин и съм критичен към себе си и сънародниците си…

Някога не е имало телевизия и фейсбук, а са си разказвали приказки. Не са слушали по медиите политически коректни лъжи /от политиците/.

Борбата на българския народ е била за свобода, не против евреите. Тогава е било възраждане, сега е упадък.

- 29-10-2017|Алберт Бенбасат

Едно прекрасно стихотворение, което остава някак в сянка, нека си го припомним:

П. К. Яворов

Е В Р Е И

Хиляди руси са готови да въстанат, за отечеството

и православната вяра, против това проклето от бога племе…

Антисемитска прокламация

Време – тъмнини, и в тъмнините

спомен заблуден. Безкраен път

на бездомна върволица. Плът –

на света да въплъти бедите.

Време – тъмнини, и в тъмнините стон молитвен, стон и шепот глух.

Но в ръжда е ключът към вратите божии – че Бог изгуби слух…

Стон молитвен, стон и шепот глух по наклона песъчлив световен. „Бог ще чуй от върха!“ В път вековен

не повяхна в спомена си дух…

„Бог ще чуй от върха!“ Път вековен.

Мрак, пустиня, бухал и шакал. Адът се разтваря: дим отровен,

пламъци зловещи, лава, кал…

Пламъци зловещи, лава, кал –

писъци минутни, и отново

шепот и молитва, стон и слово:

словото на бога оглушал…

Пламъци зловещи в тъмнините,

писъци минутни в дълъг път,

шепотът на ехо в жива плът –

на света да въплъти бедите…

- 29-10-2017|Гост

Имах приятели евреи. Част от моята фемилия е смесена с евреи. Някои са много добри, други са прикрити и зли. Хората не са еднакви и не всички са от един кош. Оценките с калъпи от епитети не водят до никъде. Създателите на горния текст не можаха ли да намерят думи на писатели казали нещо добро за евреите.Такива има, но тук ги няма. Според логиката на текста щом всички са против евреите излиза, че никой не ги харесва и те не са жертви, а си го заслужават.

Този текст е само за Златко, за да го изтрие.

- 14-11-2017|Valpet

Много поучителни четива на нашите класици ни предлага автора на статията. Трябва да му благодарим за това, защото трудно се намират. А не да го упрекваме, че не бил предложил и „интернационални“ изказвания на класиците „за баланс“. Достатъчно много четива за „интернационалната доброжелателност“ на класиците имаме в официалните христоматии.

А това, че повечето ни сънародници се „докачат“ едва ли не, от показа на някои нелицеприятни страни на българската класика, е синдром, който прави статията още по-стойностна и необходима.

Крайно време е да започнем да приемаме спокойно, че българската култура нито е по-лоша, нито по-добра от тези на другите нации. Национализмите на 19 век, са колкото хуманистично, толкова и расистки оцветени. За по-пълно превъзмогване на расизма можем да говорим едва след Втората световна война, т.е. след като вече е платена скъпа и прескъпа цена за масовите заблуди, на които не са били съвсем чужди и велики хуманисти. Известно е, например, че дори и Л.Н.Толстой се е „изпуснал“ да каже нещо антисемитско (съвсем слабо) по повод доктрината на св.Павел. По същия начин и Ф.М. Достоевски не е пожелал да изкаже отрицателно (също слабо) мнение за поляците в някои свои текстове.

Разбира се, по-удобно е да продължим да си вярваме, че нашите класици са били на равнището на съвременния просветен хуманизъм, но това значи да продължим да живеем в заблуда, за която рано или късно ще се наложи да съжаляваме. А към днешна дата следва да сме наясно, че никой друг народ не може да се похвали с толкова безупречни класици, за каквито ние искаме да представим българските. В случая е благоразумно „да бъдем като другите“ и да не се напъваме да бъдем велико изключение.

Алеко Константинов в хватката на антисемитизма.

120 години от убийството на писателя

Автор(и): Алберт Бенбасат

Навремето Илия Бешков изрече пророческите думи „Бай Ганю уби Алеко!“, с което произнесе най-точната присъда над този емблематичен персонаж и неговите реални прототипи. Доста по-рано (1897 г.) Хинек Майер – прокурорът по делото за убийството на Алеко Константинов, заяви нещо още по-силно в обвинителната си реч; той нарече убийците му „Бай Ганю побеснял“. И това е самата истина: героят – тук ще си послужа с думите на д-р Кр. Кръстев, като добавя и своя интерпретация – напуска пределите на произведението и от „анекдотичен смешльо“, става част от социалния и политическия елит на България, шествайки триумфално от една в друга обществена и историческа ситуация, включително и до днес – ту като управляващ, ту като слугинаж на управляващия.

Изминаха 120 години от убийството на Алеко Константинов, извършено на 11 май 1897 г. По този повод (но не само!) искам да опровергая за сетен път една разпространена у нас заблуда, включително и сред българското еврейство, а именно – че авторът на „Бай Ганю“ е бил антисемит.

Бай Ганю, но не като литературен герой, а като жива действителност се явява и във фигурата на днешния „родолюбец“ и „националист“, който чистофайнически брани собствения си литературен (респ. реален) образ, както и създателя му, приписвайки им (вкупом!) омраза към евреите. Според първосигналната логика на тия „чистокръвни арийци“ и техните клакьори, щом един писател употребява в творбите си квалификации като „чифут“ и „жид“, независимо в чия уста ги вкарва, то той изпитва неприязнени чувства към евреите въобще. А когато писателят е А. Константинов, въздействието върху невежата публика е още по-силно. Така, приклещвайки го в хватката на антисемитизма, Бай Ганю убива автора си втори път

Ще отразя и една друга гледна точка. В разказа си „Наставникът“ Исак Сингер пише: „Модерният евреин не може да живее без антисемитизма. Няма ли го, ще иска да го създаде.“[211] Припомням (включително и на сънародниците си) тези силни, но верни думи, защото – както отбелязва пак Сингер – съвременните евреи притежават тази „самоубийствена нагласа“ и са склонни да търсят антисемитски послания у автори и творби, които не биха могли да ги излъчват.

По-нататък ще разгледаме онези моменти от Алеко-Константиновото творчество, които могат манипулативно да се употребят, за да му се вмени антисемитизъм. Ще се спрем и върху конкретен случай, при който писателят се проявява като защитник на еврейството в лицето на един негов представител – Йосиф-Марко Барух.

За значенията на „чифут“ и „жид“ и употребата им у Алеко Константинов

При проучването върху етимологията и значението на тия две думи, използвани в произведения на А. Константинов, установих следното. „Чифут“ е навлязла в българския език през османо-турски, а там е проникнала от персийски (ğuhud). Означавала е просто „евреин“, „юдей“, без обиден (пейоративен) смисъл или нюанс. Доказателство за това е трайното ѝ присъствие в албанския език – там и в момента „чифут“ означава „евреин“, нищо друго. Най-подробно думата е разтълкувана от Найден Геров в неговия „Речник на българския език“[212]. Цитирам: „Чафутин и чафут, с. м. Т[урски]. Чефутин, Чифутин, Евреин; жид“. Именитият възрожденски лексикограф не посочва, че думата има обидно или укорно звучене, както прави навсякъде, когато такова съществува. „Чифут“ и (вариантите й) се е употребявала в българския език като синоним на „евреин“.

В съвременния книжовен турски език не откриваме тази дума, направих справка и с преводачи – „чифут“ вече не се употребява.

У нас въпросният обиден (пейоративен), подигравателен, присмехулен, пренебрежителен, принизяващ и пр. смисъл/нюанс в употребата на „чифут“ се е появил на един сравнително късен етап от съжителството между българи и евреи (вероятно в последните години на Възраждането) и се е засилил след Освобождението, по аналогия с други турски думи, които – употребени вместо български (със същото или видоизменено значение) – придобиват отрицателни, респективно присмехулни характеристики (заради специфичния им колорит!). Ще дам примери – „серсем“, „будала“, „балък“, „абдал“, „ахмак“, „бабаит“, „бунак“, „урсус“, „хайван(ин)“, „шашкън(ин), по-късно – „мангал“.

Езикът е жив организъм и се променя. С течение на времето доста от турцизмите в българския отпадат, други се маргинализират, остават в жаргона, диалекта, просторечието. Сред тях „чифут“ отдавна се е превърнала в архаизъм, а фактът, че днес се възражда и се употребява в обиден/презрителен и пр. негативен смисъл при някои антисемитски изказвания и писания, не свидетелства за нищо друго, освен че (само)характеризира употребяващите въпросната дума.

В художествената ни литература непосредствено след Освобождението турцизмите са широко застъпени. Автори като Иван Вазов, Захари Стоянов, Стоян Заимов, Стоян Михайловски и др. включват в произведенията си доста заемки от турския език. За Алеко Константинов може да се каже, че ги „одомашнява“ в творбите си, за да придаде неповторим сатиричен колорит в речта на някои свои герои. Впрочем тук трябва да отбележим, че в „Бай Ганю“ писателят е достигнал върха на художественото майсторство, като за това допринася немалко присъствието на множество чужди думи и изрази, взети от осем езика (турски, руски, немски, английски, френски, албански, чешки, румънски). За да се прави на учен и европеец, Бай Ганю говори „макаронично“ (развалено, смесено с български) чуждите езици, без да знае и разбира точното произношение и смисъл на редица думи. Той „понемчва“ и „пофренчва“ чрез буквализиран „превод“ български изрази или повтаря неточно и комично дочути фрази. По този начин А. Константинов показва и доказва не-европеизма на своя герой, набляга върху неговото невежество и простащина, маскирани като начетеност. Според езиковеда Максим Стаменов в „Бай Ганю“ турцизмите се използват, „както те са били използвани през 80-те и началото на 90-те години на ХІХ в. във вестникарството, а и сред простолюдието, където Алеко открива прототипа на своя герой“[213].

Нека видим как стои в „Бай Ганю“ думата „чифут“?

Намираме я първо в епизода, описващ Бай-Ганювото посещение във Виенската опера. С неадекватното си държание героят предизвиква смут сред интелигентната и възпитана австрийска публика и когато идва разпоредителят, за да го изведе от салона, Бай Ганю, обръщайки се към спътника си, произнася ядосано: „– Хайде бе, хайде да си излезем, остави ги тези чифути – ще ми се паднат те на ръка, чакай!…“ (курс. мой – А. Б.).

Вторият епизод е пак от Виена, но действието се развива в банята, където Бай Ганю решава да покаже на немците какво е истински българин, удряйки се в гърдите и провиквайки се „Булгар! Булга-ар“. Следва коментарът на разказвача: „Горделивият тон, с който изрече тази рекомендация, говореше много; този тон казваше: „Ето го, видите ли го българина! Този е той, такъв е той! Вий сте го чували само, сливнишкия герой, балканския гений! Ето го сега пред вас, цял-целиничък, от глава до пети, в натура! Видите ли какви чудеса е той в състояние да направи! И само това ли! Ехе, на какви работи още е той способен! Прости били българите, а! Гиди, чифути с чифути!“ (курс. мой – А. Б.).

И в двата епизода Бай Ганю категорично не обижда евреите, най-малкото защото за евреи в тях не става и дума. Героят изразява своята неприязън към немците (австрийците), които в представите му олицетворяват чуждостта, студенината, неразбирането на неговата „гореща“ и неподправена природа. Той недоумява, защо го гонят от Виенската опера, защо към него е проявена недоброжелателност, понеже в собственото си поведение не вижда нищо осъдително. Очевидно не му идва наум по-подходяща дума, натоварена с отрицателно значение, освен думата „чифут“ в смисъл на не-свой, чуждоземец, въобще човек съмнителен. Подобна смисловост е скрита и във вътрешния монолог на Бай Ганю, представен в епизода с банята. Немците отново са свидетели на неговия бабаитлък в басейна, на плуваческите му умения, на цялото му просташко поведение. Макар и мълчаливо, чуждоземцитепоказват недоумението и неодобрението си спрямо подобни действия. Но отново ще подчертаем, независимо че обижда на „чифути“ (не-свои хора!), тук не говори писателят, а героят. Вкарвайки тази дума в речника му, Алеко Константинов всъщност характеризира самия Бай Ганю.

Третият епизод е „Бай Ганю в Швейцария“. В него разказвачът представя голяма група български студенти, които играят карти в елегантно градско кафене. Ето как е пресъздадена обстановката и речта им: „Шум, дим, кибрити и димящи цигари по земята, тракане, вик, крамоли!… Тук играят табли, там префа, отвъд trenta una!… И чувам от всички страни: „Шеш-беш!… Купи!… Дай парите! Джехар и ек!… Защо ми гледаш картите бе!… (…) Ти хабер нямаш от префа!… Не ща ум от социалисти!… Дюбара!…И аз не ща ум от чорбаджии!… Цакам!… Подлец!… Garcon! С декорациите ли се гордееш?… Спатии!… Ами ти с руските чифути ли?“ (курс. мой – А. Б.).

Налага се обяснение. Играещите табла и карти (префа, trenta una) български студенти употребяват специфични жаргонни „термини“, сред които срещаме и израза „руските чифути“, който у несведущите би събудил недоумение или съмнение, че се обиждат представители на еврейския род. Всъщност въпросът „Ами ти с руските чифути ли?“ е отправен към партньор/противник, който е играл с карти, наречени у нас „попове“ („риги“). Това прозвище също може да се приеме за обидно от християнските свещенослужители, но не е, то просто е възприето така у нас.

На картата „поп“ (англ. king, фр. roi, рус. король) се изобразяват владетели, а също и еврейски царе (цар Давид е „поп пика“ примерно). Рисуват се с корони, бради и коси, с широки мантии, които силно наподобяват облеклото и изгледа на набожните руски и полски евреи (ашкеназим). Тъй че в случая разказвачът вмъква в речта на героя студент един подигравателен синоним на картата „поп“ („рига“).Отново става дума не за антисемитско изказване на автора, а за негативна характеристика на художествения образ, поднесена в „духа“ на епохата.

Четвъртият епизод – „Бай Ганю се върна от Европа“, е силно политически оцветен, както впрочем и цялата втора част на произведението. Действието е пренесено в България, в „мътните“ дни непосредствено след падането на Стамболовия режим. Виждаме нашия герой – вече придобил стойката на „европеец“ – да прави отчаяни опити за приобщаване към новата власт, за да може да се облажи от „келепира“, който би му осигурил колаборационизмът с печелившите. Бай Ганю и бандата му решават да преобърнат наопаки предварително съчинения адрес до княза в защита на Стамболов, като вместо хули към довчерашната опозиция заявят верноподанически чувства към новия коалиционен кабинет, начело с К. Стоилов. Въпросът е как (без да направят политически гаф спрямо смененото управление) да формулират отношението си към великите европейски сили – Русия, Германия, Австро-Унгария. Ето по какъв начин Алеко Константинов предава разсъжденията на героя си:

„– Хайде сега да видим – казва бай Ганю. – Сега е зорът! Не знаем, дявол да го вземе, сегашните как ще я подкарат с Московията. Да знай човек, че искат да се мирят – лесна работа, може сума неща да напишем: „Цар освободител; цар покровител; едноутробни братя; немските келяви чифути“ (курс. мой – А. Б.) и прочее; ама не знаем какъв вятър ще повее…“

Тук повече от отчетливо се вижда кой е говорещият и към кого Бай Ганю отправя обидното прозвище „чифути“. Думите „немски“ и „келяви“ идентифицират общо взето същите адресати, както и в двата начални епизода в операта и банята; те препращат към първата част на произведението и влизат в диалог с нея. Но обидата едва ли би засегнала точно немците, а още по-малко би трябвало да обижда евреите. Имаме чисто и просто автохарактеристика на героя чрез речта му.

Струва ми се, че относно Бай Ганю в тези епизоди може да се приложи следното обобщение на Джордж Оруел, направено в пространното му есе „Чарлс Дикенс“: „Всички народи, достигнали етапа на формиране на държавност, са склонни да презират чужденците, но няма съмнение, че англоговорящите раси стигат до крайност в това отношение. Това проличава от факта, че щом узнаят за съществуването на друга нация, те тутакси ѝ лепват обиден прякор. Макаронджии, франсета, жабари, шваби, чифути, чернилки, жълтури, латиноси, манафи – това са само отбрани примери.“[214].

Подобно отношение към чужденците, чуждостта, ако щете другостта, Оруел назовава „вулгарен национализъм“. Без да стигаме до крайни обобщения, както и без пряко да съпоставяме англоговорящите народи с българския, можем с голяма степен на убеденост да приложим това понятие и към онези малокултурни родни „патриоти“, които, извращавайки държавността до степен на собствена уникалност и привилегия, са склонни да презират и обиждат не-своите, чужденците, пришълците, да демонстрират превъзходството си спрямо тях. Поведението на Бай Ганю в чужбина – операта, банята и пр., както и политическото му измекярство у нас са в духа на лъжепатриотичните му изстъпления в цялото повествование, не само в неговата „европейска част“. Наглед необичайното и обидно етикетиране на немците – „чифути“, смятам, е един вид синонимизиране, тъй като в балканския социум евреите често са приемани за други, чужди, не-свои.

Към казаното следва да добавим и лингвистичен елемент. Става дума за езика на евреите ашкеназим – идиш (yidish daytsh, т.е. „еврейски немски“), който се говори и в Русия, и в Западна Европа, а и в България, но успоредно с шпаньолския (ладино, djudeo-espanyol) на евреите сефаради. Тоест, тук можем да мислим за една прикрита подигравка с езиковите познания и упражнения на Бай Ганю из европейските пространства.

Идва ред на думата „жид“, която А. Константинов също употребява, но само на едно място – в пътеписа си „До Чикаго и назад“. Тя е със славянски корен, съществувала е в старобългарския език – със значение „евреин“, без обиден, пейоративен привкус. В говоримия български от ХІХ в. също я има (вж. „Речника“ на Н. Геров, т. 1), пак без пейоративна отсянка. „Жид“ е в употреба и до днес в полския, чешкия, словашкия, словенския език, където няма обидно звучене. В следосвобожденския български печат „жид“ (основно под влияние на руския език, където и тогава, и сега е обидна) придобива негативно значение, т.е. присъединява се към езика на омразата.

В „До Чикаго и назад“ А. Константинов говори от свое име; това е художествено-публицистична проза и следователно авторът изразява собствените си мисли, чувства и преживявания. Така още на първата страница от пътеписа се сблъскваме с израза „безподобно отвратителни жидовски фигури“. Характеристиката безспорно е отрицателна, тук „жидовски“ даже е подсилено от епитетите „безподобно“ и „отвратителни“. Което означава, че пишещият, обзет от гняв, е изоставил обичайното си чувство за хумор. От друга страна, читателят надали би посрещнал с възмущение подобна квалификация, освен ако не е евреин (напомням ви думите на Исак Сингер!).

Сега нека се опитаме не да обвиняваме или оневиняваме Алеко Константинов, а да обясним ситуацията.

В „До Чикаго и назад“, въвеждайки ни в повествованието, авторът описва как пътува из Европа с Австрийските железници; преживяванията му са щрихирани кратко, някак уж хаотично; прекосяването на Сърбия е подминато почти без коментар, по-точно с ироничното подмятане „Сърбия минуваме нощно време и, разбира се, нищо не виждаме от нея; па и сред пладне да я пресечеш – не е интересна“. Но това пренебрежение е фиктивно, защото Сърбия и сърбите по-нататък играят ключова роля.

Навлизайки на австро-унгарска територия, добродушната ирония преминава в язвителност. Авторът споделя моментни впечатления от подкупни „развалени чиновници, с фелдфебелска надутост“ (вероятно унгарци, но граждани на империята), а сред случайните му спътници изведнъж се откроява особената порода „жидовски фигури“, назовани първо обобщително, а по-сетне поименно – „Ицик Цвиблман или Мойше Келенкопф“. Тези типове, „щом те подушат, че си българин, считат за непременна обязност да ти изкажат своето съчувствие към нашата политика, да похвалят гения на нашия народ и неговите водители, да пуснат някои псувни по адреса на нашите врагове и да ти поласкаят националното самолюбие чрез едно сравнение със сърбите“ (курс. – А. Константинов).

Изрично подчертавайки, че на този епизод от пътеписа никой до днес не е отделял изследователско внимание, ще заявим, че засегнатият в него проблем е комплициран, бих го нарекъл геополитически и геоетнически. Според нас имената на споменатите пасажери, както и местата, през които се преминава (Сърбия, Австро-Унгария) съвсем не са случайно споменати. Нещо повече, проф. Беню Цонев свидетелства, че тези подробности от пътуването из Сърбия и Австро-Унгария не са съществували в първата публикация на „До Чикаго и назад“ (сп. „Български преглед“, 1894, кн. 3, 4, 5) – Алеко Константинов ги е добавил едва в книжното издание[215]. Всичко това означава, че цитираният по-горе пасаж представлява контекст, в чиято среда следва да бъде разтълкувано и обидното прозвище към въпросните епизодични еврейски персонажи.

Във въпросния добавен (ще рече, важен за автора!) епизод А. Константинов прави един бегъл, пародийно-сатиричен анализ на българо-сръбските отношения през този исторически период, като набляга върху проекциите на „обичта-омраза“ между сърби и българи (особено след Сръбско-българската война, 1885 г.), кодирани в речта на уж доброжелателните, уж съчувстващи на българската кауза „жидовски“ спътници. И това не е попътно заявена неприязън към евреите, както на пръв поглед изглежда.

Нека вметнем, че в представите, изказванията и текстовете на редица шовинистично настроени родни автори – а и политици в това число! – от онова време сърбите са основни неприятели на България. Тази митологема, развиваща се във времето, е изнесена и извън границите на страната ни, от нея се възползват великите европейски сили в политиката си спрямо двете балкански държави. Тъкмо нея подиграва и изобличава Алеко Константинов в конкретния епизод. Двамата „келяви чифути“, както би се изразил Бай Ганю (за него „жид“ е непонятна дума), носят немско-еврейско-руски (ашкеназимски) имена, но са представителни не за определена националност, а за определен тип държавническо политическо говорене, а и действие. Еврейското самосъхранително приспособенчество, което е неоспорим факт, исторически и социално обусловен, е използвано в случая от писателя за други цели. Раболепното държание на „Ицик Цвиблман или Мойше Келенкопф“ към българските им спътници във влака олицетворява по един иносказателен начин „дипломатичното“ изразяване на великите европейски сили в сръбско-българската конфликтна ситуация. Без съмнение на подтекстово ниво тези грубо щрихирани типажи демонстрират двойственото, лицемерно поведение на Русия, Австро-Унгария, Германия спрямо това политико-етническо противопоставяне. Не е случайно, че думите „нашата“ (за българската политика) и „нашите“ (за българските врагове, разбирай сърбите!), са подчертани от автора. А и финалът на епизода е красноречив спрямо самите „доброжелатели“: „Да го цапнеш по разлигавената доброжелателска мутра!“

Ясно е, че А. Константинов не приема подобно двойствено, лицемерно поведение, че осъжда войнствената вражда между сърби и българи, както и използването ѝ за геополитически сметки от страна на Великите сили. По-нататък в пътеписа си писателят сменя иносказателното изразяване на този свой възглед с директно назоваване. „Све едно, ща су срби, ща су бугари – брача словени!“ Това са думи на един сърбин, Неделкович, с когото А. Константинов беседва в Чикаго. По всичко личи, че зад тях именно застава и той самият.

Можете да оспорвате горната аналитична конструкция като хлабава, може да се опитвате да я оборите, но не можете да лишите тук пишещият от убеждението, че тя е напълно в съзвучие с морала на А. Константинов, в който няма нищо антиеврейско. Следващата част от настоящия текст ще го потвърди.

„И сега бият, брате мой“. Алеко Константинов в защита на Йосиф-Марко Барух

В произведенията на А. Константинов се явяват, повечето пъти епизодично, еврейски типажи и образи, изобразявани с характерния за автора хумор и добродушна ирония, напълно в духа на традиционното за българи и евреи вековно мирно съжителство. Дори Бай Ганю, който употребява обидния етикет „чифути“, лепвайки го на немците, трудно бихме определели като антисемит в границите на творбата. На друго място („Из кореспонденцията на бай Ганю Балкански“) героят се изказва с респект спрямо евреина, дал подкуп, „защото той знае де Аврам копае корени“, и приканва кореспондента си: „развържи си и ти кесията“.

Но освен че няма антисемитски изказвания и проявления, както показахме по-горе, Алеко Константинов в един свой фейлетон прави нещо много по-достойно – сам се явява защитник на евреите.

Заглавието на този фейлетон е „И сега бият, брате мой“, публикуван е в бр. 25, 1895 г. на в. „Знаме“, където сатирикът редовно сътрудничи. Героят на творбата е евреин, а описаният случай, както ще се установи значително по-късно, е истински. Става дума за реален човек – Йосиф–Марко Барух, журналист от пловдивския еврейски вестник „Кармел“, издаван на френски език. Набеден – за съжаление, от свои сънародници – за справедливия протест на вестника му срещу произволите на пазарджишката полиция, той е отведен в участъка, където му е нанесен жесток побой.

Фейлетонът започва с незлоблива закачка спрямо евреите, в която е намесен и самият пишещ и неговото прочуто безсребърничество: „Седях в стаята си, захласнат в разрешението на един чрезвичайно жизнен за мен въпрос: през разпраното отверстие в джеба на жилетката ми промъкнал се, кой знае кога, един малък кръгал предмет и се залостил чак в края на дрехата; към претърсванието на тези забравени кьошета на тоалета си аз прибягвам при същите обстоятелства, при които евреите разгръщат старите си тефтери; трябваше да се уверя дали скритият в прореза предмет е някое копче от панталони или е някаква монета.“

По-нататък Алеко Константинов дава думата на своя герой, озовал се внезапно на прага му: „Аз съм редактор на един пловдивски вестник за евреите. Аз съм евреин, господине. Отговорен редактор на вестника е друг, не съм аз. Богатите евреи не ме обичат, преследват ме и може би затуй властите не ме гледат с добро око.“

А ето как е описан побоят над този журналист: „Тутакси върху мен се стовариха няколко колене и костите ми захрустяха под тежестта им. Насилих се да надам отчаян вик, вик за спасение, но в този момент около шията ми увиха една дълга кърпа и като я стегнаха до задуха, натъпкаха свободните ѝ краища в устата ми и в полусъзнание сетих страшни удари по тялото си. Туй е много жестоко, господине, нали?“

Самоличността на журналиста евреин, когото фейлетонистът не представя с името му, очевидно за да не го изложи на нови репресии, е разкрита доста по-късно от д-р Саул Мезан (1893– 1943), който освен известен медик е и изявен публицист, и активист на ционисткото движение в България. Доказателствата за идентичността между героя на А. Константинов и реалната личност са приведени в брошурата на д-р С. Мезан „Алеко Константинов в защита на Йосиф–Марко Барух“ (1925 г.).

Съдбата на Йосиф–Марко Барух е същински романов сюжет, наситен с перипетии, драматични събития и обрати. Събирайки материали за него, д-р С. Мезан сглобява част от биографията му. Още подробности за краткия му, едва 27-годишен престой на този свят, научаваме от други спомени и публикации. Роден е на 20 май 1872 г. в Цариград (потомък на руски евреи), първоначално учи в Париж, през 1893 г. следва литература в Берн (Швейцария), знае френски, вероятно и немски език. Приписват му анархистични идеи, но от съвсем млад И.-М. Барух с перо и слово се изявява като будител на човешкото и националното достойнство на евреите – с речи пред студенти в Женева и Берлин, после сред еврейското население в Алжир (1894 г.), навсякъде подлагайки се на опасности и гонения. Издава в Алжир вестник Le Jude или Carmel, насочен срещу антисемитската вълна в страната, „сам предприема нападение срещу угнетителите на своя род“[216]. Прогонен е и отива в Париж – „защитавайки с оръжие в ръка своята човешка чест – честта на свободния евреин“. На 24 юни 1894 г. го арестуват в Лион по подозрение за участие в убийството на френския президент Франсоа Карно, но по-късно е освободен поради липса на доказателства за вина.

В спомените на д-р Емил Райх (печатани във Виена през 1925 г. и приведени в брошурата на д-р С. Мезан) Й.-М. Барух е описан като „фанатизиран мечтателен дух“, което – съчетано с авантюризма му, допринася за причисляването му към анархистите. Във Виена обаче той се приобщава към ционистическата идея, участва в университетското дружество „Кадима“, като изразява радикални възгледи, според които Палестина не трябва мирно да се колонизира от евреите. „Не, това не е достатъчно“ – казва Барух. „Ние, евреите, трябва да основем в Палестина еврейска държава, общежитие с държавен авторитет и с всички властни политически средства, които прилягат на такъв институт.“

Допълнителни подробности за Й.-М. Барух откриваме в книгата Sephardi Lives: A Documentary History, 1700–1950, издадена в САЩ през 2014 г. В нея се казва, че като ционистки активист Барух е обикалял европейските столици (Берлин, Виена, Прага) и още преди основаването на ционизма е агитирал за еврейско обединение. По-късно (1895 г.) пристигнал пеша, без нито грош в джоба си от Ниш в София. През 1897 г. Й. М. Барух се включил като „италиански доброволец“ в Гръцко-турската война – с цел освобождаване на Палестина от отоманско владичество[217].

През 1895 г. Й.-М. Барух се установява в Пловдив, където започва да редактира и списва на френски език първия ционистки вестник в България „Кармел“ (Carmel). Негов издател и финансов благодетел е Нисим Бенжюда, „един от пробуждающите се евреи“ в България[218], чиновник в частно търговско дружество, който влага личните си средства за поддържането на вестника.

„Carmel става вдъхновител на народното пробуждане – пише д-р С. Мезан. – Но едновременно с това Carmel става страшилище за еврейските големци от София и Пловдив, чийто единствен кумир бе златото.“[219] През януари 1896 г. е отпечатан последният брой на „Кармел“, а през юни същата година Йосиф-Марко Барух напуска България и отива в Египет[220].

Йосиф-Марко Барух се е познавал с основателя на ционизма Теодор Херцл, което е видно от неговия дневник, двамата били в кореспонденция, като Херцел го подпомагал и финансово. Барух приветства книгата „Еврейска държава“ (1896), след това се отнася критично към нея и към самия Т. Херцл[221]. Според спомени на съвременници Й.-М. Барух е взел участие във Втория и Третия ционистически конгреси, проведени в гр. Базел (1898, 1899 г.). Изявил се е като опонент на Теодор Херцл[222].

И едно сензационно разкритие. Според Леви Хезкия, издал кратък очерк за журналиста[223], Йосиф-Марко Барух е автор на книга за „Аферата Драйфус“ със заглавие „Евреинът в Дяволския остров“. Открих, че такава книга действително съществува – с подзаглавие „Критика на нечистото основание“ (Le juif sur l’île du diable ou Critique de la raison impure). Това е солидно по обем съчинение, наподобяващо документален роман. Томът е отпечатан в Берн (Швейцария) през 1898 г., но под псевдонима Joc Maur. По мое мнение този псевдоним е своеобразно съкращение от личното и бащиното име на автора.

Изключително интересна и заслужаваща да се преведе и публикува на български език е уводната част от „Евреинът в Дяволския остров“, която има автобиографичен характер и разказва за пребиваването на Барух в България. Тя е озаглавена (по-точно – посветена): A Son Altesse Royale le Prince Ferdinand І deBulgarie (На негово кралско височество българския княз Фердинанд І). Това е своеобразен благодарствен жест към българския владетел, който му е помогнал, за да се избави от репресиите и съдебното преследване, за което ще стане дума по-долу.

На 27 август 1899 г. Йосиф–Марко Барух, едва 27-годишен, но вече страдащ от психично разстройство, сам слага край на живота си във Флоренция. Като възможна причина за неговото самоубийство се сочи раздялата с годеницата му[224]. На 15 септември с.г. редактираното от Т. Херцл списание Die Welt публикува пространен некролог за него[225].

Сега за конкретния случай, описан във фейлетона на Алеко Константинов. Кое води до ареста и побоя над журналиста? Във в. „Кармел“ той пледира за възраждане и единство на българското еврейство, опълчва се против богатите нотабили, с което си навлича тяхната омраза и отмъстителност. Според д-р С. Мезан[226] те са търсили удобен повод за разправа с Й.-М. Барух и за спиране на вестника. Причините за ареста и побоя, представени чрез думите на героя от фейлетона „И сега бият, брате мой“, са:

„– Първо, защото осъдихме поведението на пазарджишката полиция по претърсванието еврейските домове вследствие лъжливия слух за някакво изгубено християнско дете и, второ, за статии против руския цар и руското правителство…“

Чисто формално – Й.-М. Барух е арестуван и подведен под отговорност за нарушение на тогава действащия Закон за печата, постановяващ преследване за „подбуждане към непослушание или неизпълнение на законите“ и за „разпространяване на лъжливи новини“. В този закон има и една добавка от 1895 г., според която никой не може да се занимава с печатна дейност, докато е в затвора или в предварителното следствие.

Но нещата имат предистория. В края на XIX и началото на XX в. във Враца, София, Лом, Кюстендил, Пазарджик, Ямбол, Русе, Дупница, Хасково са регистрирани опустошавания на еврейски магазини и домове, както и арести на евреи, които били обвинявани, че отвличат християнски деца и използват кръвта им за религиозните си ритуали. Заради такова изфабрикувано престъпление в Пазарджик (октомври 1895 г.) и последвалите го своеволия Й.-М. Барух „прегрешава“ пред Закона, изобличавайки във в. „Кармел“ издевателствата от страна на полицията над еврейското население в града.

Д-р С. Мезан пише: „Научил се за събитията в Т. Пазарджик, Йосиф-Марко Барух със свойствения му необуздан и гороломен език, напада най-остро правителствените органи, които не взимали сериозни мерки за предотвратяване на възможни и очаквани изстъпления.“[227]

Еврейската религиозна община в града не посмява да протестира срещу клеветата и произволите, за да не разгневи властите. Нещо повече, ръководните фактори смятат Барух за опасен и дори отправят искане за спирането на вестника, за което д-р С. Мезан цитира документи[228]. Предаден от своите, вкаран в тъмница и бит до смърт, както се изразява авторът на брошурата, Й.-М. Барух е принуден да прибегне до помощта на видни български общественици и дори на Двореца. След височайша намеса журналистът е освободен, прокурорското преследване е прекратено, дадена му е и парична помощ от 200 лв.[229], за да продължи издаването на вестника. Във времето около тези събития се е състояла и срещата на Барух с Алеко Константинов, в резултат на която излиза фейлетонът „И сега бият, брате мой“.

Написаното във фейлетона не само пресъздава случая, но и изгражда образа на Й.-М. Барух. Ето съчувствено очертания му „живописен“ външен портрет: „…една бледна, бедна фигура, с извънредно изтъркано облекло, с отдавна неменявана горня риза – кой знае имаше ли той долна риза, – с черно парцалче вместо вратовръзка, със запусната коса и с очи като че едва изсушени от отчаяна плач. В първата секунда аз го взех за някой изпаднал без работа нещастник, дошел да поиска милостиня.“

От текста научаваме още, че журналистът е турски поданик, че е страстен пушач (като самия А. Константинов), а и друга важна негова черта – че е способен с оръжие да защитава честта си: „Аз съм слаб, господине, както ме виждате, бедността е отнела силите ми, но ако имах в ръцете си револвер, без съмнение щях да се браня до последна крайност. Но аз съм без оръжие, и за оръжие трябват средства, господине, нали?“

След като накратко разказва историята си на автора и изслушва неговите съвети, пострадалият напуска квартирата му, „с извинение и благодарност, че съм се отнесъл със съчувствие към нещастието му“.

Алеко Константинов пише: „Какъв беше този человек – дали такъв, за какъвто ми се препоръча, или не – аз не зная, но ако е истина туй, което той ми разказа, чудя се какво да мисля за България. Господи Боже мой, неужели няма да се даде край на тия проклети варварски жестокости.“

Текстът говори категорично: свободата на словото е накърнена, достойнството на човека е накърнено, извършен е нечовешки акт на побой. Като демократ и гражданин, авторът не може да остане безучастен към този проблем. Хумористично-ироничен в началото, съчувствен към пострадалия по сетне, в края си фейлетонът става жлъчно-изобличителен. А. Константинов се обръща към министър-председателя: „Господин Стоилов, във вашите участъци бият, известно ли ви е това?“ Обръща се и към други министри от кабинета, както и към народните представители: „Господа депутати, кажете на министрите да изхвърлят всичката варварска сволоч, която бие из участъците.“

А що се отнася до Йосиф-Марко Барух, той не е съвсем забравен. По инициатива на българските евреи емигранти в столицата на Израел, Йерусалим, е кръстена улица на негово име, а един от кварталите в североизточната част на Тел Авив е наречен „Тел Барух“[230]. Време е и в България да му отдадем малко посмъртна почест.

Алберт Бенбасат (1950) e литературен историк, критик, публицист и издател; професор, преподавател във Факултета по журналистика и масова комуникация в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Автор е на 13 книги, сред които „Българската еротиада“ (1997), „Литературни приключения“ (2000), „Книгата като тяло и като дух“ (2004), „Европеецът“ Бай Ганю и светлият мит за Щастливеца“ (2005), „Печатни пространства и бели полета“ (2010), „Банкноти и мечти между кориците. Масова книга и масово книгоиздаване“ (2011), „Алиса в дигиталния свят. По въпроса за книгата през ХХІ век“ (2013), „Лъженауката за книгата“ (2014). Редактор и издател на сп. „Критика“ и Библиотека „Критика“, редактор и съставител на множество книги.

Коментари (2)

- 07-11-2017|Гост

Към критиката на нездравия разум: вулгарният национализъм е една от формите на доброволна олигофрения в модерната политика – това разбираме от тъжно-смешния образ на Бай Ганьо, способен да каже насред самия Белград: „Вие всички сте българи, ама се сърбеете“ (дали би казал днес нещо такова и в Скопие?), а хората го успокояват като дете или като луд:

– Какво ти е крив сърбинът, че нашите вагони били тъмни! – успокояваха го другите.

– Кой? Той ли? Знам ги аз тях! – отговаря бай Ганьо и клати глава.

Съветската песничка иронизираше по същия начин: „Ако в чешмата няма вода, значи са я изпили жидовете.“ В устата на вулгарния националист и члена на футболната агитка такава ирония се превръща в бувален лозунг – как става това, е неразбираемо за психиатрите и здравия разум. Но доброволният олигофрен за разлика от истинския е много по-системен, и като хареса нещо чуждо (например видимите от влака резултати от усърдния труд на моравците), бай Ганьо си припомня съвсем не по олигофренски, че трябва да продължи да спазва принципите си:

Но като се сети, че се е увлякъл в похвалата, прибави: „Ама всичкото нафиле. Те работят, пък немецът го яде.“

(„Critique de la raison pure“ е основният труд на Кант „Критика на чистия разум“, а „Critique de la raison impure“ е съответно „Критика на нечистия разум“ – нищо, че raison означава цял куп неща, в това число и „основание“.)

- 18-11-2017|Valko

Поредното полезно четиво за осветяване на традиционната заблуда (в това число и на пишещия настоящия коментар), че в България не е имало антисемитизъм. Поздравления към редакцията на Либерален преглед!

Ноември 2017

Мемориалът на Холокоста в Берлин:

монументална или критична памет?

Автор(и): Шаван Катаго

Макар че планове за издигане на Мемориал на Холокоста са съществували в Германия още преди обединението, тази идея става истински важна едва след възстановяването и преосмислянето на германската нация след 1989/1990. С предложението за изграждането му във възстановената столица Берлин, Мемориалът незабавно е поставен в перспективата на двойното минало на нова Германия. Като място на бившия генерален щаб на нацистката власт и разделен град по времето на Студената война, Берлин е натоварен със символично значение, различно от онова на всички останали германски градове. В много отношения самият Берлин е lieu de mémoire[231] по отношение на нацисткото и комунистическо минало.

Новият караул [Die Neue Wache][232] и предложеният Мемориал на Холокоста се оказват обезпокоителни и противоречиви проекти, тъй като изглеждат свързани повече с преосмислянето на Германия, отколкото с припомнянето на жертвите на националсоциализма. И докато Новият караул е посветен на всички жертви на войните и тиранията, Мемориалът на Холокоста е посветен изрично на специфичната памет на убитите в Европа евреи. Още от момента, в който е предложен, той разпалва силни спорове. Освен централния въпрос за изключването на не-еврейските групи от мемориала, най-важният въпрос, възникнал във връзка с дебата е дали такъв един мемориал ще насърчава или блокира паметта. Докато някои германци са съгласни с необходимостта да се възпоменава Холокоста в Берлин, грандиозните мащаби и формата на предложения проект засягат множество отделни личности и групи, и разбуждат ожесточени дебати в германската преса, както и сред артисти, историци, политици и интелектуалци. Става дума преди всичко за това кой е най-подобаващият начин за припомняне на Холокоста в Германия.

Идеята за гигантски Мемориал на Холокоста се повдига за пръв път публично през 1988 от гражданската инициативна група „Перспектива Берлин“. Насърчавана от харизматичната и противоречива журналистка Леа Рош и поддържана от германския историк Еберхард Йекел, групата събира повече от 10,000 подписа, сред които са онези на Вили Бранд, Гюнтер Грас, Хайнер Мюлер и Криста Волф, както и сумата от 120,000 марки в подкрепа на проекта. Тъй като други страни вече имат централни Мемориали на Холокоста, групата настоява, че също такъв мемориал е необходим и в Германия. Когато циганите (синти и рома) се оплакват, че са били изключени от Мемориала, берлинският сенат обяснява, че по-късно за тях ще бъде издигнат отделен мемориал, на достатъчно голямо разстояние от Мемориала на Холокоста. За Леа Рош мемориалът е важен, тъй като чрез него „публично ще се документира това, че приемаме бремето на собствената си история, но че въпреки това си припомняме, за да напишем нова глава в нея.“[233]

Първоначално групата предлага мемориалът да се издигне на мястото на бившето управление на Гестапо, SS и Държавната полиция за сигурност на райха. Но към това място вече са предявени претенции от страна на друга група за гражданска инициатива, която възнамерява да представи историята на бившето главно управление на нацистите. Разпалените разногласия, които се появяват скоро след това, касаят най-вече въпроса как най-добре да се запомни това lieu de memoire – като място, на което са действали извършителите или като паметник на жертвите. Паметта бързо е политизирана и доведена до въпроса „чия памет е най-подходящата за съвременна Германия“. Двете групи спорят дали мястото трябва да бъде запомнено като „Топография на терора“ или като „Мемориал на убитите евреи от Европа“.

Изследванията на западногерманския историк Райнхард Рюруп върху историята на извършителите го довеждат до централното място, на което те са действали: изоставен ъглов градски блок от сгради, точно на границата между източен и западен Берлин.[234] При разследването на печално известната Принц-Албрехт-Щрасе 8 Рюруп открива не само историята на националсоциализма, но също и потискането и забравата на тази история във Федералната република. Веднага след войната районът е изоставен, а останките от сградите са взривени и оставени като руини. С изграждането на Берлинската стена през 1961 точно през част от бившата главна квартира на нацистите районът още веднъж е оставен в руини. Както иронично отбелязва Томас Луц – консултант за проекта „Топография на терора“, изоставеният район представлява „огледален образ на общественото потискане на историята“.[235] През 1980 различни организации пледират за издигане на мемориал на мястото. Към 1982 Германската социалдемократическа партия препоръчва създаването на музей и център за документация, но се появяват нови трудности при конкурса за архитектурен проект. Германският парламент окуражава участващите архитекти да комбинират „историческата дълбочина на мястото с някакъв полезен парк, игрална площадка и място за разходки“.[236] И макар че през 1984 конкурсът е спечелен от двама архитекти за предложението им да се покрие района със стоманени плочи и стоманени дървета, проектът е изместен на заден план когато централното място в германската мемориална политика се заема от предложения от Хелмут Кол Германски исторически музей, който трябва да бъде изграден близо до Райхстага.[237]

Гражданската инициативна група Aktives Museum, ръководена от Рюруп, поддържа идеята за централността на тази площ като място на паметта. Тя възразява силно срещу опитите да се хармонизира историята на мястото с някакви мирни паркове и игрални площадки. Към края на 1985 е основана Инициативата за изследване на площта Гестапо. След многобройни изложби и дискусии част от отломките в района са разчистени, при което са разкрити основите на мазетата и кухните. През следващата година, под ръководството на Рюруп, е открита временна изложба „Топография на терора“, паралелно с големите празненства по повод 750-годишнината на Берлин. С увеличаващата се популярност на „Топография на терора“, отчасти и поради изгодното туристическо местоположение, изложбата става постоянна. През 1990 членове на Сената препоръчват изграждането на централно изложение, документационен център и дом за срещи, вместо формален мемориал. Изложението трябва да хроникира не само нацисткото минало на района, но също и потискането на паметта за него по време на Федералната република. Кураторите на „Топография на терора“ подчертават следвоенното потискане на [паметта за] националсоциализма като нарочно оставят купища отломъци, по които посетителите буквално трябва да се катерят. Вместо да издигнат паметник на извършителите или жертвите, те решават да оставят мястото на действие на извършителите да говори самò за себе си чрез образи и текстове, разпръснати из него. На върха на руините на главната квартира на райха посетителят вижда снимка и чете кратка хроника на самата сграда, и си представя как тя е изглеждала по времето на националсоциализма. Използвайки останки и руини вместо фигуративни символи, „Топография на терора“ се опитва да свърже посетителя с миналото чрез въображението и празнотата. Подчертаването на раздробяването и напластяването на историята са критика едновременно и на националсоциализма, и на потискането на миналото.

Макар Рюруп да не е против идеята за изграждане на Мемориал на Холокоста в Берлин, той енергично се противопоставя на изграждането му на мястото на бившата главна квартира на райха. Вместо да припомни просто една група жертви той иска да подчертае всички нацистки престъпления, започнали на мястото на „Топография на терора“.[238] За него мястото на предложения мемориал е в конфликт с историята на площта, която е повече място на извършителите, отколкото на жертвите. Според членовете на инициативата „Топография на терора“,

Дискусиите относно формата на мястото са толкова продължителни защото един голям паметник е най-лесното, но заедно с това и най-погрешното решение… местоположението на Гестапо трябва да бъде място, където може да се размишлява върху [делата на] извършителите, а също и структурата, в която те са работили, както и днешните последствия от тези структури… не може да се говори за извършителите, ако не са известни техните действия. Местоположението на Гестапо трябва обаче да бъде и място на памет за техните жертви.[239]

Вместо да насърчава някаква йерархия на жертвеността, като припомня само еврейските жертви, „Топография на терора“ трябва да представлява активно възпитателно място, с което посетителите могат да взаимодействат. То е преднамерено нефигуративно и немонументално. Вместо да издигне просто още един голям паметник, „Топография на терора“ ще задава въпроси и информира посетителите за историята на националсоциализма.

Към 1989 на „Перспектива Берлин“ и новосъздадения Комитет за издигане на Мемориал на убитите в Европа евреи е предоставена площ между Бранденбургската врата и Потсдамския площад, като ново място за Мемориала на Холокоста. Бивша ничия земя по време на разделението на Германия, тази площ обхваща погребаните руини на Третия райх, плюс бившата Министерска градина, и се намира близо до бункера на Хитлер. От това място Хитлер обявява един месец преди смъртта си, че хората „ще бъдат вечно благодарни на националсоциализма за това, че е елиминирал евреите в Европа“.[240] Изтъкнатото му местоположение в центъра на Берлин, срещу паметника на Гьоте в Тиергартен, както и огромната му площ (20,000 квадратни метра) означават, че мемориалът не може да бъде лесно пропуснат. Леа Рош предлага първоначално издигането на паметника да бъде отдадено на швейцарски архитект: [идеята представлява] огромна подземна Звезда на Давид със симулирани врати на концентрационен лагер, през които посетителите да влизат в помещения за жалеене и изложбени пространства. Но когато с проекта се ангажира управата на Берлин, която му е отдала толкова важно пространство в центъра на бъдещата столица на обединена Германия, плюс дарение от 4 милиона марки, идеята на Рош е отхвърлена и е обявен международен архитектурен конкурс.

Международният архитектурен конкурс

През февруари 1994 започва международният архитектурен конкурс, отворен както за германци, така и за чужденци, които са живели в Германия минимум шест месеца. Заявки за участие дават 528 индивидуални артисти [архитекти] или артистични групи. Дванадесет международни артисти, сред тях Ребека Хорн и Ричард Сера, са изрично поканени да участват в конкурса.[241] В началото още не е ясно дали най-подходящата форма за представяне на германската национална памет за Холокоста е музей или мемориал. Според Игнац Бубис, ръководителят на Еврейския съвет в Германия, един мемориал е по същество недостатъчен. Вместо това, аргументира той, е необходим музей и документационен център като място за учене.[242] Други, особено Леа Рош, настояват върху символичното значение на един голям мемориал. Представен приблизително по същото време, проектът на Даниел Либескинд за Музей на Холокоста в Берлин, е възприет като чудовищен, неортодоксален, експресионистки.[243]

Берлинският сенат, правителството в Бон и Леа Рош избират по петима участници в журито. Както може да се очаква, петнадесетте участници са хора със силни и много различни мнения относно предложения мемориал. Сред тях са Леа Рош, инициаторката на целия проект; Еберхард Йекел, немски историк, който има решаващо участие при подновеното оформление на паметното място на бившия концлагер Бухенвалд, както и Игнац Бубис. В публичното заявление по повод откриването на конкурса се казва: „Днешна Германия носи цялата отговорност… да приеме бремето на германската история… да подаде сигнал за написване на нова глава в [историята на] човешката общност, в която несправедливостта срещу малцинства няма да бъде възможна.“[244] Резултатите от конкурса са обявени през март 1995, а моделите са изложени през пролетта и ранното лято, съвпадайки с безпрецедентните и голямомащабни възпоменания по повод 50-та годишнина от края на Втората световна война.

Сред предложенията се намират: осемнадесет-метрова стоманена пещ, която да гори ден и нощ; Виенско колело с депортационни вагони вместо гондоли, наречено „Народен празник и народно унищожение“ (Volksfest und Volksvernichtung); огромна 120-метрова Звезда на Давид, плуваща във вода, с начупени жълти звезди и сърца в центъра. Вътре в голямата звезда посетителите ще могат да се разхождат из „Места за жалеене“ (Trauerarbeits-plätze), предназначени за размисъл и изложения. Самата голяма звезда трябва да бъда заобиколена от по-малки звезди. Една от групите предлага паметникът да бъде изграден от дарени гребени. Друг артист предлага паметникът да представлява 4-тонен железен блок, плуващ в солена вода, представляваща сълзите, който бавно да ръждясва и да се разпада в хода на 40,000 години. Деветото място в конкурса се дава на предложението за празно гробище, чието изграждане ще струва над 100 милиона марки.[245] Вариращи от кичозното до чудовищното, предложенията получават разпалено внимание както в нова Германия, така и в чужбина.

Едно от малкото насочени към размисъл предложения, направено от артистите Фридер Шнок и Рената Щих, получава единадесето място. Тяхното предложение, „Автобусна спирка“ представлява просто гараж, от който хората могат да се качват на специални червени автобуси, които да ги карат до места, където Холокостът е планиран и провеждан. За двамата артисти „един гигантски паметник няма въздействие и в края на краищата става невидим… далеч по-ефективно е да се даде на хората възможност да посетят истинските местопрестъпления.“[246] Предишната им работа в Берлин, Място на паметта, се състои от осемдесет знака, окачени в един от бившите райони в Берлин, населени от евреи (Bayerischer Viertel). Знаците изреждат и илюстрират законите и правилата против евреите, които са били видими на публични места след въвеждането на Нюрнбергските расови закони през 1935.[247]

Тъй като журито не успява да реши кой проект трябва да получи първа награда, то избира [проектите на] Симон Унгерс и един артистичен колектив, ръководен от Кристине Якоб-Маркс, след което оставя окончателното решение на представители на федералното правителство, градската управа в Берлин и различните граждански инициативи. Унгерс предлага огромно празно пространство, заобиколено от висока стоманена ограда. Имената на лагерите на смъртта трябва да бъдат гравирани в стоманената структура по такъв начин, че слънцето да свети през перфорираната стомана и имената да се виждат на земята или върху самите посетители. По този начин посетителите ще се намират буквално „в сянката на историята“. За Унгерс четирите стоманени лъча символизират „гигантското бреме [на немската история]“.[248]

Другата първа награда е дадена на предложението да се изгради огромна гробница с размерите на футболно игрище, а имената на 4,2 милиона убити евреи постепенно да бъдат написани по него. Осемнадесет камъка от [древната еврейска крепост] Масада в Израел, представляващи осемнадесетте страни, от които са дошли хората, убити в Холокоста, трябва да бъдат транспортирани и поставени на върха на гробницата, с което да се представи символично както еврейската съпротива срещу римляните, така и еврейската традиция на оказване почит на мъртвите. Докато артистите се опитват да направят предложенията си икономически по-осъществими, през юни 1995 Леа Рош решава едностранно, че ще избере мемориала-гробница, независимо от неспособността на журито да вземе окончателно решение.

Три дни след като е взето решението в полза на мемориала-гробница, Хелмут Кол се противопоставя на формата и размера на мемориала. Макар че федералното правителство счита мемориала за важен, и двата избора, направени от журито, се възприемат като прекалено монументални. Според един правителствен говорител, „дискусията за формата на мемориала трябва да бъде продължена с цел да се постигне широк консенсус сред всички участници“.[249] В отговор на възраженията на Кол срещу огромните размери на мемориала, Леа Рош отбелязва саркастично, „Гигантско е миналото, а не мемориалът“.[250] Критиците на мемориала са несъгласни по различни причини. Докато Кол е загрижен, че размерите на мемориала ще влязат в конфликт с други, по-положителни образи на германската национална идентичност, представители на Зелената партия и Bündnis 90 смятат, че мемориалът ще погребе миналото. За тях „и двете монументални предложения са заплашени от опасността да погребат паметта.“[251] Еврейският историк Арно Лустигер се съгласява с решението на Кол и пледира за финансиране на [проекти, свързани с] бившите концентрационни лагери и паметник, който е оформен „в човешки, а не в монументални размери“.[252] В края на краищата се решава да се отложи изграждането за по-късно и да се насрочи нов конкурс за мемориал, ограничен до участието на седемте финалисти.

През 1997 се провеждат три публични форума, в които се дискутира конкурса. Формиран е нов комитет, съставен от музейните директори Кристоф Щолцл и Дитер Ронте, берлинския архитект Йозеф Паул Клайнхус, германският историк на изкуството Вернер Хофман и американският професор Джеймс Янг. Архитекти са поканени да предложат проекти на комитета. През юни 1999 германският парламент (314-209 при 14 въздържали се) одобрява плана за изграждане на Мемориал на Холокоста по проекта, предложен от [американския архитект] Питър Айзенман,[253] Планиран за изграждане между Потсдамския площад и новооткрития Райхстаг, мемориалът трябва да комбинира в едно цяло повече от 2,000 каменни колони [във форма на гробове] и документационен/музеен център. Дори само размерите на мемориала, в съчетание с централното му място в Берлин, подчертават двусмислената връзка между новата и старите берлински републики. Освен това, откритите наскоро останки от бункера на Йозеф Гьобелс, точно под мястото на мемориала, подчертават още веднъж трудностите, с които е свързано изграждането на какъвто и да е прост Мемориал на Холокоста в столицата на Германия. Може би мястото на мемориала точно над разрушения бункер е някакво иронично-подходящо място на паметта, което съсредоточава вниманието не само върху убитите шест милиона евреи, но също и върху развалините на германската история, погребани под новия Берлин.

Полемиката

Полемиката, заобикаляща Мемориала на Холокоста е насочена не само към артистичното оформление на самия мемориал; както и при по-ранните дебати около Бухенвалд и Новия караул, тя се върти около въпроса за най-подходящото припомняне на националсоциализма. Докато в началото критиката се съсредоточава върху грандиозните размери на предложения мемориал и проблематичното изписване на имена, по-късно се появяват и по-големи въпроси, свързани със самата (липса на) необходимост от подобен мемориал в Берлин. Мемориалът на Холокоста повдига трудния въпрос за това дали мемориалите и паметниците изобщо се издигат като алиби, което прави удобно влагането на паметта в камък, а след това оправдава забравянето ѝ, а също дали паметниците могат да подхранват каквато и да е критична памет. В съответствие с известната фраза на Роберт Музил – „На този свят няма нищо по-невидимо от един паметник“, Мемориалът на Холокоста, чрез грандиозния си и монументален стил, заплашва да заглуши паметта, вместо да я подхранва.[254] За мнозина от критиците в Германия, и особено в Берлин, вече има толкова много мемориали и възпоменателни плочи, че се появява рискът те просто да не бъдат забелязвани, тъй като лесно се превръщат в част от градския ландшафт. Издигането на пореден паметник без съмнение може да се превърне в чисто външен жест на ритуализирана памет, при което се „запомня“ с цел да се забрави. За множество критици специално Мемориалът на Холокоста символизира една „политика на приключването“, вместо такава на паметта.

Игнац Бубис предпочита модела на Унгер с имената на концентрационните лагери, вместо модела-гробница с 4,2 милиона имена. Според него конкретните имена изключват безименните жертви, а освен това цифрата 4,2 милиона е подвеждаща, тъй като никой не знае колко точно евреи са убити по време на Холокоста. Макар че моделът на Унгер е по-инклузивен и предизвиква повече размисъл, остава си проблемът как да бъдат включени съветските евреи, разстреляни в масови екзекуции, а не убити в концентрационни лагери.[255] Леа Рош намира модела на Унгер проблематичен, тъй като той включва имената на концентрационни лагери, в които не са били убити евреи. Според нея централната идея на мемориала трябва да бъде възпоменаването на убитите евреи в Европа.[256]

Според еврейския политически коментатор Хенрик М. Бродер артистичните предложения са гигантски и пропускат изцяло идеята на мемориала. Вместо да се изгради голям паметник на Холокоста, смята той (заедно с Лустигер), е нужно да се насърчава финансирането на местата на бившите концентрационни лагери, които постепенно се влошават. Освен това той твърди, че германското правителство ще похарчи парите по-добре, ако подпомага оставащите живи хора, оцелели след Холокоста, вместо да успокоява [колективната] съвест на германците. За него мемориалът е обърнат повече към германците и Германия, отколкото към паметта на жертвите. Не толкова тази памет е, която мотивира изграждането на мемориала, колкото нуждата на германците публично да демонстрират приемането на собствената си история. Мемориалът изглежда касае по-малко евреите, отколкото германците и тяхната национална идентичност.[257]

Някои коментатори сравняват въпроса с изписването на имената със същия проблем при Мемориала на ветераните от Виетнамската война във Вашингтон, САЩ. Силно оспорваният дизайн на Мая Лин е един от първите контра-паметници, които целенасочено търсят конфронтация с традицията на национални паметници, издигани с цел увековечаване на националната слава и засилване на социалното сцепление. Вместо това Виетнамският мемориал, с неговата нефигуративна, строга простота, признава срама и разкъсването на националното минало, заедно с националното жалеене. Такива контра-паметници правят опити да насърчават взаимодействието и критическия ангажимент с наблюдателя, като съсредоточават вниманието му върху неща като спорност и двусмисленост, а не толкова върху еднозначност.[258] По същия начин, по който литургическият календар може да насърчава размисъла, но и да се превърне в част от една много повърхностна памет, паметниците и мемориалите също притежават потенциала просто да ритуализират размисъла и да го превърнат в един вид задължително тачене на миналото. По такъв начин, парадоксално, паметниците се превръщат в места не на припомняне, а на ритуализирано забравяне.

За разлика от традиционни паметници като Новия караул, които осветляват героичната смърт в името на нацията, Мемориалът на виетнамските ветерани поставя на преден план двусмислената комбинация от загуба и национален срам. Докато посетителите се спускат в отворената, V-образна форма на стената и се приближават към гравираните имена на американците, убити във Виетнам, мемориалът губи монументалността си и се превръща в лично място, където посетителите могат да размислят и да си припомнят миналото. За много критици в Съединените щати Мемориалът на виетнамските ветерани е проблематичен, защото неговото открито, навъсено пространство за размисъл не почита или възхвалява открито смъртта на войниците. Вместо да се концентрира върху един-единствен начин на възпоменаване, Мемориалът на ветераните от Виетнам насърчава двусмислието и многообразните начини на запомняне (критика, която изказват и германските противници на Мемориала на Холокоста). [Според тях] грандиозните му размери заплашват да погребат миналото, вместо да създадат връзка между миналите и бъдещите поколения. Нещо повече, за разлика от гравираните имена на загиналите при Мемориала на ветераните от Виетнам, които са представени в открито пространство, Мемориалът на Холокоста предлага една тотализираща, единична памет на жертвеността. За мнозина гравираните имена са по-скоро ексклузивни, отколкото инклузивни и затварят всякакво възможно пространство за размисъл в едно официално, повърхностно място за поднасяне на венци по време на церемонии: „Опасността от въвеждане на театрално-поставени, ритуализирани церемонии на [колективно] облекчение, е голяма. Мястото ще бъде използвано по-скоро за дипломатически функции, отколкото като място на паметта.“[259] По някакъв ироничен начин, макар и артистите да се опитват да персонализират мемориала чрез гравиране имената на жертвите, реалният ефект в края на краищата е затваряне и тотализация, вместо отваряне и размисъл.

Според артистите Фридер Шнок и Рената Щих е неясно за кого всъщност е направен Мемориалът – за оцелелите, за бъдещите поколения или за днешните германци. Шнок смята, че проектът е по-скоро „Мемориал на Леа Рош“, отколкото мемориал на жертвите. Той представлява възхваляване на хората, които са лансирали идеята за него, а не някакъв активен ангажимент с историята. При него става дума повече за „добрите германци“, отколкото за жертвите. Според тези артисти и двете първи награди представляват опити за погребване на миналото, за теглене на окончателна черта между миналото и настоящето, а не за критична конфронтация с миналото.[260] С формата си на голяма гробница мемориалът демонстрира германската неспособност за конфронтация с историята и символизира начина, по който се погребва миналото.

Историчката и критичка на изкуството Зилке Венк обвързва въпроса за Мемориала на Холокоста с местоположението му в центъра на Берлин. След обединението, възстановяването и подновеното изобретяване на Германия става видимо в [такива неща като] решението да се възстанови Берлин като национална столица на Германия и преместването на федералното правителство от Бон в Берлин; възстановяването на централните железопътни гари в Берлин, разрушени по време на войната и затворени по време на разделението на града; накрая, в подновяването на Потсдамския площад като новия център на Берлин. Според нея изграждането на Мемориала на Холокоста трябва да бъде разглеждано в рамките на реконструкцията на Берлин като национална столица.[261] Фактът, че Мемориалът на Холокоста ще бъде национален мемориал в центъра на Берлин, на мястото, където са действали извършителите, близо до главната квартира на Гестапо и бункера на Хитлер, има специална тежест. Със завръщането на Берлин като национална столица човек става свидетел на радикалното завръщане и на германската нация. И все пак местоположението на Мемориала на Холокоста на мястото, където са действали извършителите, се намира в конфликт с функцията на мемориал, посветен на убитите евреи в Европа. Вместо да предлага критичен размисъл върху действията на извършителите, както го прави „Топография на терора“, Мемориалът на Холокоста се концентрира върху модел на опростена идентификация. Според Венк създаването на Новия караул и Мемориала на Холокоста удобно превръща всички германци в жертви на националсоциализма. Посетителят се идентифицира не само с индивидуалните еврейски имена, гравирани по мемориала, но също и с евреите като по-общи „жертви“ на един престъпен режим. Един „централен“ и „национален“ мемориал би желал да бъде символ на национална идентичност.[262]

Националните паметници [традиционно] предпоставят праволинейна приемственост между миналите и настоящи проявления на нацията. Мемориалът на Холокоста подхранва дълбоко проблематичната идентификация на „германците като жертви“, вместо да насърчава критична конфронтация с трудното наследство на извършителите. Коментирайки перверзността на предложенията, като се започне с виенското колело, носещо депортационни вагони, до начупената Звезда на Давид, Венк открива една обща тенденция към „очарование пред катастрофата“: „Очарованието от упадъка, което е ясно видимо в много от предложенията в техните писмени и визуални метафори (дълбока вода, дупки, кратери), говори за едно невъзможно желание за постигане на място в историята, където би могло да се мисли за някаква неразрушена национална идентичност.“[263] А такава неразрушена идентичност, според Венк, е възможна единствено когато съвременните германци също възприемат себе си като жертви. И тъй като Мемориалът на Холокоста е част от националното обновление и изобретяване на германската нация, то се превръща в още една демонстрация на тенденцията към нормализация в политическата култура на Федералната република от 1980-те насам.

Според артиста Хорст Хоайзел мемориалът може само да погребе миналото. Неговото предложение за мемориал се състои в разрушаване на Бранденбургската врата и разпиляване на отломките сред мемориалната площ, която след това да бъде покрита от гранитни плочи. Разрушаването на Бранденбургската врата би означавало и разрушаване на символа на неразрушената германска идентичност. Разбирайки, че такова предложение никога не може да спечели, Хоайзел се опитва да пробуди полемика и размисъл върху монументалността на един толкова централен и национален мемориал в Германия.

Мемориалът в страната на извършителите трябва да бъде напълно различен, той трябва да размисля над извършителите. В противен случай Германия се присламчва незабелязано към страните-жертви на нацисткия терор и внезапно извършителите изчезват под този мемориал, и всички са жертви на „тиранията“, която е избухнала сред нас като един вид природно бедствие.[264]

Хоайзел се безпокои, че с такива гигантски паметници на мястото, където са действали извършителите, Хитлер[измът] би бил трансформиран във вид природно бедствие или в банда престъпници, лишени от масова поддръжка. Критикувайки едновременно и Новия караул, и Мемориала на Холокоста за това, че насърчават идентификация с жертвите на тиранията, той настоява за един по-подканящ към размисъл мемориал, който би се конфронтирал с, вместо да погребва миналото.

Някои германски критици, включително и Хоайзел, се съгласяват с американския коментатор Джеймс Янг, че реалните дебати около Мемориала на Холокоста са по-важни от самия мемориал.[265] В отговор на въпроса кое от предложенията за мемориал е най-доброто, Янг отговаря, че най-добрият мемориал или място на германската памет за Холокоста е несвършващият дебат и конфронтацията с миналото. За него паметниците и мемориалите, с техните опити да представляват паметта, са структурно неспособни да обхванат миналото. Там където диалогът поддържа паметта за Холокоста жива, един фиксиран централен мемориал е акт на приключване и означава край на активната памет. Безпокоейки се, че гигантската гробница-мемориал ще погребе не само нацисткото минало, но и паметта за това минало, Янг пледира в полза на необходимостта от недовършване на проекта за Мемориал на Холокоста и постоянен дебат как да се помни Холокоста в Германия.[266]

Иронично, макар че идеята на инициативата за запомняне на убитите евреи от Европа, лансирана от Леа Рош, представлява опит за не-размиване на разликите между жертви и извършители, както и опит за подчертаване на уникалността на Холокоста в германската памет, чудовищната форма на мемориала заплашва да консервира, вместо да припомня миналото.

След като поема канцлерския пост през 1998, Герхард Шрьодер започва да полага сериозни усилия за разрешаване на диспута около Мемориала на Холокоста. По настояване на Михаел Нойман, тогавашният министър на културата, се постига компромис между идеите за паметник и музей. Айзенман се съгласява да намали броя на колоните от 3,000 на 2,000, както и да добави сграда, в която да се помещават архив, информационен център и пространство за изложение.[267] С тези добавки мемориалът вече не е единствено място на памет и предупреждение, но и на образование и историческо познание.

Siobhan Kattago: Ambiguous Memory:

The Nazi Past and German National Identity,

Praeger Publishers, Westport 2001, pp. 141-151

Шаван Катаго (1966) е широко известна изследователка на проблемите на паметта и запазването на историческото наследство в Европа и по-конкретно Германия. Изследването й „Двусмислената памет: нацисткото минало и германската национална идентичност“ (Ambiguous Memory: the Nazi Past and German National Identity, Praeger 2001) се счита за едно от най-важните в тази област. Понастоящем работи в университета Тарту, Естония.

Коментари (1)

- 01-11-2017|Гост

За двусмислената памет и монументите можем да добавим за пример българския монумент в лагера Маутхаузен в Австрия, където загиналите са в болшинството евреи. В него е изразен възторга за свободата на затворника. Паметника е поръчан от БКП. Но това не значи, че паметника може да бъде само за членове на БКП, или че е само за комунистите. БКП не отрича Холокоста. Затворниците са от цяла Европа и най много от Холандски евреи. Нашия министер – скулптор го посети в Австрия като паметник на Холокоста, но не смееше да отдели наколко минути да се спре и да погледне същия паметник в галерията зад Воения клуб, която е близо до неговото министерство. Нито Позитано, нито Културата, нито евреите, нито изкуствоведите смеят да кажат, че и ние имаме паметник за Холокоста. И при това паметник за възторга от Свободата и края на Холокоста. В медиите не можете да го видите. Табу за някои мозъци.

Умовете ни могат да бъдат пленени (отново)

Автор(и): Пол Луис

Джъстин Розънстийн вече е нагласил операционната система на лаптопа си така, че да блокира Reddit, забранил си е да ползва Snapchat, който сравнява с хероин, и си е наложил ограничения върху ползването на Фейсбук. Но дори това не е достатъчно. През август 34-годишният технически мениджър предприема още по-крути мерки, за да ограничи собственото си потребление на социални медии и други пристрастяващи технологии.

Розънстийн купил нов Айфон и инструктирал асистента си да постави на машината родителски контрол, който да не му позволява да даунлоудва каквито и да е нови програми.

Особено предпазлив бил по отношение на „лайковете“ на Фейсбук, които описва като „бляскави нещица от псевдо-удоволствие“ – нещица, които могат да бъдат също толкова кухи, колкото са и примамливи. Розънстийн би трябвало да разбира от всичко това: той е самият инженер от Фейсбук, който е създал бутона „лайк“.

Едно десетилетие след времето, в което е седял по цяла нощ, за да създаде прототипа на нещото, наречено след това „страхотен“ бутон, Розънстийн принадлежи към малка, но увеличаваща се група от еретици в Силициевата долина, които протестират срещу възхода на така наречената „икономика на вниманието“: един Интернет, оформен в съответствие с потребностите на рекламната икономика.

Тези дисиденти рядко са основатели или главни мениджъри на големи фирми – хора, които нямат особен интерес да се отклоняват от мантрата, че компаниите им правят света по-добро място. Вместо това те обикновено са се изкачвали по някое и друго стъпало на корпоративната стълба: това са дизайнери, инженери и мениджъри, които, също като Розънстийн, са поставяли допреди няколко години основополагащите камъни на един дигитален свят, от който в момента се опитват да се дистанцират. „Напълно обичайно е за хората“, казва Розънстийн, „да създават с най-добри намерения някакви неща, които имат неочаквани, негативни последици“.

Розънстийн, който освен това е помагал при създаването на [комуникационния протокол] Gchat по време на краткия си престой в Гугъл, а в момента ръководи намираща се в Сан Франсиско фирма за подобряване на офисната производителност, изглежда най-загрижен относно психологическите последствия за хората, които, както показват последните изследвания, докосват, протъркват или почукват по телефона си средно по 2,617 пъти на ден.

Налице е нарастваща загриженост, че, освен пристрастяването на потребителите, технологиите допринасят и за развитието на т. нар. „постоянно раздвоено внимание“ [continuous partial attention], с което рязко се ограничава възможността на хората да се фокусират, а може би и намалява общата им интелигентност. Едно от последните изследвания показва, че вече самото присъствие на смартфони уврежда когнитивната способност – дори и когато те са изключени. „Всички са раздвоени“, казва Розънстийн. „И това през цялото време“.

Но тези безпокойства са тривиални в сравнение с опустошителното въздействие върху политическата система, което някои от колегите на Розънстийн приписват на възхода на социалните медии и „пазара на вниманието“, който ги задвижва.

Прокарвайки директна връзка между пристрастеността към социални медии и политическите трусове като Брекзит и възхода на Доналд Тръмп, те твърдят, че дигиталните сили напълно са преобърнали политическата система и, ако бъдат оставени на свобода, дори биха могли да извадят от ред демокрацията във вида, в който я познаваме.

През 2007 Розънстийн е бил един от участниците в екипа на Фейсбук, които решават да изберат пътя на най-малката съпротива – едно-единствено щракване – чрез което да „разпратят мънички парченца положителност“ из цялата платформа. Опцията „лайк“ на Фейсбук, казва Розънстийн, е била „лудешки“ успешна: участието в платформата се разраства буйно когато хората започват да се наслаждават на краткотрайното удовлетворение, което получават чрез даване или получаване на социално потвърждение, докато в същото време Фейсбук жъне ценни данни относно предпочитанията на потребителите, които могат да се продават на рекламодатели. Идеята скоро е копирана от Туитър, с неговите оформени като сърчица „лайкове“ (преди това оформени като звезди „любимци“), после от Инстаграм и безброй много други програми и уебсайтове.

Една от колежките на Розънстийн, Лиа Пърлман, по онова време продукт-мениджърка при Фейсбук и част от екипа, който е създал „лайк“-бутона, обявява тази нова опция в един блогспот от 2009 г. Днес на 35 години и вече работеща като илюстраторка, Пърлман потвърждава в един имейл, че тя също е разочарована от „лайковете“ на Фейсбук, както и от други пристрастяващи техники за събиране на информация. Тя е инсталирала в браузъра си специално допълнение, което премахва нейния поток от новини [нюзфийд] и е наела специалист по социални медии, който да се грижи за професионалната ѝ Фейсбук-страница, така че тя да не се занимава с нея.

„Една от причините да смятам, че е особено важно за всички ни да говорим за това днес е, че може би ние сме последното поколение, което е в състояние да си припомни живота преди [социалните медии]“, казва Розънстийн. Може би наистина е от значение това, че Розънстийн, Пърлман и повечето от техническите специалисти, които поставят под въпрос днешната икономика на вниманието, са в 30-те си години и са членове на последното поколение, което може да си припомни един свят, в който телефоните са били включвани в контакти по стените.

Показателно е във всеки случай, че мнозина от тези млади технически специалисти се опитват да се отучат от собствените си продукти и пращат децата си в елитни училища в Силициевата долина, където е забранена употребата на Айфони, Айпадове и дори лаптопи. Те изглежда се придържат към предписанието на един от героите на собственото си детство – рап-музиканта Biggie Smalls, който предупреждава срещу опасностите, свързани с дилърството на крак-кокаин: никога не се друсай [get high] със собствената си стока.

•••

През април миналата година в един от центровете за конференции в Сан Франсиско се провежда среща на избрани дизайнери, програмисти и технологически предприемачи от целия свят. Всеки от тях е платил по 1,700 долара, за да се учи как да манипулира хората така, че да се пристрастяват към ежедневна употреба на продуктите им, в съгласие с курс по обучение, създаден от организатора на конференцията, Нир Ейал.

39-годишният Ейал, автор на книгата „Запленени: как да изграждаме продукти, които оформят навици“, работи като консултант за технологическите индустрии и преподава техники [за изработване на пристрастяващи продукти], които е разработил след детайлно изследване на начините, по които работят гигантските фирми от Силициевата долина.

„Технологиите, които ползваме, са се превърнали в обсебености, ако ли не дори в пълни зависимости“, пише Ейал. „Става дума за импулсивната потребност да проверяваме електронната си поща. За пристрастеността да посещаваме постоянно Ютюб, Фейсбук или Туитър, уж за не повече от няколко минути, само за да установим, че все още почукваме по екрана един час по-късно“. Никое от тези неща не е случайно, пише той. То е „точно нещото, което желаят техните дизайнери“.

Той обяснява фините психологически трикове, които могат да се използват, за да се накарат хората да формират навици, като например вариране на [психологическите] възнаграждения, които потребителите получават, с цел да се създаде „жадуване“, или използване на негативни емоции, които могат да въздействат като „пускови механизми“. „Усещанията за скука, самота, фрустрация, обърканост и нерешителност често пораждат лека болка или раздразнение и насърчават някакво почти моментално и често несъзнателно действие, предназначено да задуши негативното усещане“, пише Ейал.

Участниците в Конференцията по навиците от 2017 може би са се почувствали изненадани когато Ейал се появява на сцената, за да обяви, че тази година уводната му реч ще се отнася до „нещо малко по-различно“. Той иска да се занимава с все по-увеличаващото се [обществено] безпокойство, че технологическите манипулации са по някакъв начин вредни или неморални. Онова, което разказва на аудиторията си е, че те трябва да внимават и да не създават прекалено пристрастяващи продукти, както и да не прекрачват границата, отвъд която започва сферата на принудителността.

И все пак той продължава да защитава техниките, които преподава, а освен това отхвърля [аргументите на] онези, които сравняват зависимостта от технологии с дрогите. „Ние не пушим Фейсбук и не инжектираме Инстаграм“, казва той. След което показва слайд, на който се вижда сладкарски рафт, пълен с разнообразни сладкиши. „По същия начин, по който не трябва да обвиняваме сладкаря за това, че прави такива вкуснотии, не можем да обвиняваме и технологическите фирми, че правят продуктите си толкова добри, та не можем да спрем да ги употребяваме“, казва той. „Разбира се, това е нещото, което правят всички компании. И, казано честно: наистина ли искаме всичко това по някакъв друг начин?“

Без никаква ирония Ейал завършва речта си с някои лични указания как да се избягват съблазните на технологиите. Той споделя с аудиторията си, че използва разширение за браузъра Хром, наречено DF YouTube, което „премахва голяма част от тези външни пускови механизми“ и препоръчва програма на име Forest: Stay Focused, която ви „възнаграждава за неползване на телефона, когато трябва да се съсредоточите върху нещо“.

Накрая Ейал говори нашироко за извънредните мерки, които прилага, за да предпазва собственото си семейство. В къщата си е инсталирал устройство, което контролира времето, в което може да стои включен рутерът за достъп до Интернет. „Идеята е да си припомняме, че не сме безсилни“, казва той. „Ние разполагаме с контрол“.

Но дали наистина е така? Ако хората, които са изградили тези технологии предприемат такива радикални мерки, за да се предпазват, то може ли да се очаква от останалите сред нас да упражняват свободната си воля?

Не и според Тристан Харис, 33-годишен бивш служител на Гугъл, който днес е един от най-видните критици на технологическите индустрии. „Всички ние сме пленени от тази система“, казва той. „Умовете на всички ни могат да бъдат пленени. Изборите ни не са толкова свободни, колкото си мислим, че са“.

Харис, който е бил наричан „най-близкото нещо до съвест, с което разполага Силициевата долина“, настоява, че милиарди хора разполагат със само малко избор когато става дума за това как да ползват тези вече вездесъщи технологии, и до голяма степен не осъзнават невидимите начини, по които малък брой хора от Силициевата долина оформят животите им.

Възпитаник на Станфордския университет, Харис е следвал при Б. Дж. Фог, бихейвиористки психолог, възхваляван из техническите кръгове за уменията, които е постигнал в оформяне на начините, по които дизайнът на технологически продукти може да бъде използван с цел да се убеждават хората. Мнозина от студентите му, сред тях и Ейал, са успели да изградят успешни кариери в Силициевата долина.

Харис е студентът, който е станал „предател“. Един вид издайник, той повдига завесата пред огромната власт, натрупана от технологическите компании, както и начините, по които те използват това влияние. „Една шепа хора, работещи в една шепа технологически компании, ще направляват чрез собствените си избори начините, по които мислят днес милиарди хора“, казва той в една от скорошните си речи, изнесена във Ванкувър за платформата TED.

„Не ми е известен по-неотложен проблем от този“, казва Харис. „Той променя нашата демокрация, променя и способността ни да имаме разговорите и взаимоотношенията, които бихме си желали“. Харис започва да се появява публично – чрез изнасяне на речи, писане на статии, срещи със законодатели и различни кампании за реформи – след като в продължение на три години се е борил за постигане на промени в главния щаб на Гугъл в Маунтийн Вю.

Всичко започва през 2013, когато той работи като мениджър за Гугъл и разпространява сред десет близки колеги една предизвикваща размисъл бележка, Призив за намаляване на дразнителите и зачитане вниманието на потребителите [A Call To Minimise Distraction & Respect Users’ Attention]. Идеята му улучва нерв и скоро се разпространява сред около 5000 служители на Гугъл, включително и висши мениджъри, които го възнаграждават с внушително звучаща нова работа: оттук нататък той ще бъде главният етик и философ на продуктите във фирмата.

Гледайки назад, Харис вижда, че е бил промотиран в странична роля. „Не разполагах с никаква структура за социална подкрепа“, казва той. Но след това добавя: „Можех да си седя в някой ъгъл, да мисля, чета и разбирам“.

Започнал да изследва начините, по които LinkedIn експлоатира потребността от социално взаимодействие, за да разширява мрежата си; как Ютюб и Нетфликс употребяват автоматични видеоклипове и извадки от следващи епизоди, с което лишават потребителите си от избор дали биха искали, или не, да продължават да гледат; как Снапчат създава своите пристрастяващи Snapstreaks, чрез които насърчава почти непрестанна комуникация между потребителите си, повечето от тях на тийнейджърска възраст.

Техниките, които тези компании използват, не винаги са еднотипни: те могат да бъдат специално напаснати към всяка отделна личност. Един доклад за вътрешно ползване от Фейсбук, изпуснат в мрежата тази година, разкрива например, че компанията може да установява кога тийнейджърите се чувстват „несигурни“, „безполезни“ или „се нуждаят от насърчаване на самочувствието“. Подобна микро-информация, добавя Харис, е „перфектен модел на бутоните, които можете да натискате, при всеки конкретен човек“.

Технологическите компании са напълно в състояние да експлоатират подобни уязвимости, за да поддържат хората запленени; например чрез точен подбор на моментите, в които човек получава известия за „лайкове“ на постингите си: те могат да пристигат точно тогава, когато е вероятно той или тя да се чувства уязвим/а, да се нуждае от одобрение или просто му/ѝ е скучно. И точно същите техники могат да се предлагат на онзи, който предлага най-висока цена. „[В това] етика няма“, казва Харис. Компанията, която плаща на Фейсбук, за да използва неговите средства за убеждаване, може да бъде производител на коли, предлагащ специфични реклами, насочени към различни видове потребители, които търсят нова кола. Или някой трол от Москва, който се опитва да спечели гласовете на несигурни избиратели в Уисконсин [за желания от него американски кандидат-президент].

Харис вярва, че технологическите компании не се опитват съзнателно да правят продуктите си пристрастяващи. Те просто реагират на поощренията на една рекламна икономика и експериментират с техники, които могат да сграбчват вниманието на хората, като в процеса на търсене понякога попадат на високо ефективни решения, по чиста случайност.

Един приятел от Фейсбук му е разказвал, че първоначалното решение на дизайнерите относно цвета на символа за известяване, чрез който хората разбират за нови реакции, като например „искане на приятелство“ или „лайкове“, е било да бъде в синьо. Това било в съответствие с общия стил на сайта и, според разпространеното тогава мислене, символът щял да изглежда „фин и ненатрапчив“. „Но никой не го ползвал“, казва Харис. „А след това го сменили с червен и, разбира се, всички започнали да го ползват“.

Този червен символ днес е навсякъде. Когато потребителите на смартфони поглеждат към устройствата си, десетки или стотици пъти на ден, те са конфронтирани с малки червени точици редом с апликациите, настояващи върху тях да бъде почукано. „Червеното е пусков цвят“, казва Харис. „Ето защо той се използва като алармен сигнал“.

Най-изкусителните дизайнерски решения, обяснява Харис, експлоатират същата психологическа податливост, която прави от хазарта толкова пристрастяващ: разнообразни възнаграждения. Когато почукаме върху онези апликации с червени символи, ние не знаем предварително дали ще открием интересен имейл, лавина от „лайкове“ или просто нищо. Именно възможността за разочарование ги прави толкова пристрастяващи.

Това обяснява и един друг известен феномен: как механизмът за обновяване на потока чрез теглене с пръст надолу бързо се е превърнал в един от най-разпространените и пристрастяващи дизайни в модерните технологии. „Всеки път когато теглите с пръст по екрана надолу, ефектът е като от ротативна машина“, казва Харис. „Не знаете какво ви очаква. Понякога е красива снимка. Друг път – просто реклама“.

•••

Дизайнерът, който е създал механизма за обновяване чрез теглене, използван за пръв път в Туитър, е Лорън Брихтър, широко известен сред програмистката общност заради елегантните си и интуитивни решения.

Днес на 32, Брихтър казва, че никога не е възнамерявал да създава пристрастяващ дизайн – но не оспорва сравнението с ротативна машина. „Съгласен съм сто процента“, казва той. „Имам две деца и съжалявам за всяка минута, в която не им обръщам внимание, защото телефонът ме е засмукал в себе си“.

Брихтър създава тази опция през 2009 за Туийти, собствената си фирма, най-вече защото не успява да намери място за поставяне на бутон „Обновяване“ в апликацията си. Дърпането с пръст надолу по онова време не изглеждало като нищо повече от „хубавичък и умен“ изход. Туитър купува фирмата му на следващата година, с което интегрира опцията в собствената си телефонна апликация.

Оттогава насам това решение е една от най-широко възприетите черти на всички апликации. Тегленето надолу днес вече е за милиони хора нещо също толкова интуитивно, колкото и почесването.

Брихтър казва, че е удивен от дълголетието на собственото си хрумване. Във времена на технологии за автоматично разпращане [push notification technology], апликациите могат да обновяват съдържанието сами, без каквато и да е потребителска намеса. „Тази идея можеше лесно да бъде изпратена на боклука“, казва той. Но вместо това тя изглежда е оставена, защото обслужва чисто психологическа потребност: в края на краищата, ротативните машини щяха да бъдат далеч по-малко ефективни, ако играещите не биха дърпали лоста сами. Брихтър предпочита едно друго сравнение: неговата идея е нещо като ненужното „затворете вратата“ копче, което се среща в много асансьори, които и без това затварят вратите автоматично. „Хората просто го натискат“.

Всичко това кара Брихтър, който междувременно е оставил дизайнерската си работа на заден план, докато се занимава със строежа на новия си дом в Ню Джърси, да поставя под въпрос собственото си технологическо наследство. „Прекарах множество часове и седмици, та дори месеци и години, в размисли дали наистина някое от нещата, които съм правил, е имало положително въздействие върху обществото или човечеството изобщо“, казва той. Блокирал е някои уебсайтове, изключил е автоматичните съобщения, ограничил е употребата на апликацията Телеграм, за да обменя съобщения единствено със жена си и двама най-близки приятели, и се опитва да се освободи от Туитър. „Все още пилея време с него“, признава той, „просто чета тъпи новини, които и без това вече зная“. Зарежда телефона си в кухнята, като го включва в контакта в седем вечерта и не го докосва до следващата сутрин.

„Смартфоните са полезни инструменти“, казва той. „Но са пристрастяващи. Тегленето с пръст е пристрастяващо. Това не са хубави неща. Когато работех върху тях още не бях достатъчно зрял, за да мога да размислям [върху въздействието им]. Не казвам, че вече съм зрял, но съм поне малко по-зрял и съжалявам за негативните последствия“.

Но не всички хора, работещи в тази област, са измъчвани от чувство за вина. Двамата изобретатели, вписани в патента на Епъл за „управляване на връзки и изобразяване на символи върху екрана [на телефона]“ са Джъстин Сантамария и Крис Марселино. И двамата са били в ранните си двадесет години когато са били наети от Епъл да работят по Айфона. Като инженери те са работили върху технологиите за автоматично известяване, въведени през 2009, с чиято помощ се осъществяват известия в реално време и обновявания на информацията от стотици хиляди апликации, създавани от други фирми. Това е революционна промяна, предоставяща инфраструктурата за толкова много преживявания, оформящи ежедневието ни – от поръчването на такси чрез Убер до телефонирането чрез Скайп, до получаването на регулярни новини.

Но технологиите за известяване правят възможни и стотици нежелани прекъсвания в милиони човешки животи, с което се увеличава надпреварата при търсенето на внимание. Сантамария, днес на 36, който в момента управлява собствена фирма, след кратък престой в Airbnb като шеф на екипа, работещ върху тяхната мобилна апликация, казва, че технологията, която е създал в Епъл, не е „сама по себе си нещо добро или зло“. „Това е по-голяма дискусия за цялото общество“, казва той. „ОК ли е да изключвам телефона си когато излизам от работа? ОК ли е, ако не ви отговарям веднага? ОК ли е ако не „лайквам“ всяко нещо, което преминава по екрана ми в Инстаграм?“

Бившият му колега Марселино е съгласен с това. „Честно казано, никога не съм живял с мисълта: хайде сега да зарибяваме хората“, казва той. „Всичко се въртеше около положителни неща: тези апликации свързват хората, те имат толкова много полезни употреби – футболната лига ти казва кога е свършил мачът, WhatsApp ти праща безплатно съобщение от члена на семейството, който е в Иран и няма безплатна връзка“.

Преди няколко години Марселино, днес на 33, е напуснал Района на залива[268] и днес е във финалната фаза на новото си образование като неврохирург. Той подчертава, че не е експерт в областта на зависимостите, но казва, че е научил достатъчно чрез медицинското си образование, за да знае, че технологиите могат да засягат същите нервни центрове като хазартът и употребата на наркотици. „Това са същите съединения, които карат хората да търсят [наслаждение в] неща като храна, удобство, топлина или секс“, казва той.

Всичко това според него е поведение, основаващо се на възнаграждения, които активират допаминовите вериги в мозъка. Понякога той се улавя, че щрака върху червените символи до апликациите „за да ги накара да се махнат“, но е раздвоен по въпроса за етиката при използването на човешките слабости. „Не е нещо зло само по себе си да желаете хората да се връщат отново към вашите продукти“, казва той. „Това е капитализъм“.

Това, може би, е проблемът. Роджър Макнами, капиталов инвеститор, който е спечелил огромни суми чрез инвестиции в Гугъл и Фейсбук, днес е разочарован и от двете компании и смята, че мисиите от ранните им дни са били изкривени от богатствата, които те са натрупали чрез рекламите.

Той счита появата на смартфона за повратна точка, която е повишила неимоверно залозите при надпреварата за човешкото внимание. „Фейсбук и Гугъл твърдят с право, че дават на потребителите си онова, което самите те желаят“, казва Макнами. „Но същото може да се каже за производителите на цигари и дилърите на дрога“.

Това би било много странно изказване за който и да е от ранните инвеститори в най-печелившите гиганти от Силициевата долина. Но Макнами, на 61, е нещо повече от късоглед човек на парите. Бивш съветник на Марк Зукърбърг, преди десет години Макнами е запознал шефа на Фейсбук с близката си позната Шерил Сандбърг, по онова време мениджърка в Гугъл, отговорна за рекламните действия на фирмата. Както е добре известно, Сандбърг става главен изпълнителен директор на Фейсбук, след което превръща социалната мрежа в още един рекламен гигант.

Макнами подбира думите си внимателно. „Хората, които управляват Фейсбук и Гугъл, са добри хора, чиито добронамерени стратегии са довели до ужасяващи непредвидени последствия“, казва той. „Проблемът е, че компаниите не могат да направят нищо, за да поправят щетите, ако не се откажат от сегашните си рекламни модели“.

Но как могат Гугъл и Фейсбук да бъдат принудени да се откажат от бизнес-моделите, които са ги превърнали в две от най-печелившите компании на планетата?

Макнами вярва, че компаниите, в които той е инвестирал, трябва да бъдат подложени на по-голяма регулация, включваща нови анти-монополни правила. Във Вашингтон е налице нарастващо желание, и от двете страни на политическия спектър, да се контролира Силициевата долина. Но Макнами се безпокои от мисълта, че гигантите, чието изграждане е подпомогнал сам, са може би вече прекалено големи, за да могат да бъдат контролирани. „Европейският съюз наскоро глоби Гугъл с 2,42 милиарда за нарушаване на анти-монополните закони, но акционерите само свиха рамене“, казва той.

Розънстийн, един от създателите на „лайковете“ във Фейсбук, е на мнение, че може би държавата трябва да упражни регулация във връзка с „психологически манипулативна реклама“. Моралното съдържание според него е същото както при действията срещу производителите на изкопаеми горива или цигари. „Ако единственото, което ни интересува, е увеличаването на печалбите“, казва той, „то много бързо ще стигнем до някаква дистопия“.

•••

Джеймс Уилямс също не счита, че приказките за дистопия са преувеличени. Бившият стратег на Гугъл, който е изградил системата за измерване, на която се основава глобалният рекламен бизнес на фирмата, разполага с уникален поглед върху тази индустрия, която описва като „най-голямата, най-стандартизирана и най-централизирана форма на контрол над вниманието в човешката история“.

Уилямс, на 35, е напуснал Гугъл миналата година и в момента е по средата на докторската си дисертация в Оксфордския университет, изследваща етиката на манипулативния дизайн [persuasive design]. Това е пътешествие, което го е довело до въпроса дали демокрацията може да оцелее в новата технологическа епоха.

Той казва, че просветлението му е дошло преди няколко години, когато е забелязал, че е обграден от технологии, които му пречат да се концентрира върху нещата, с които би искал да се занимава интензивно. „Това беше един вид индивидуално, екзистенциално осъзнаване: какво всъщност се случва?“, казва той. „Не се ли очаква от технологиите да вършат точно обратното на всичко това?“

Това неудобство било подсилено от един друг момент, когато по време на работа хвърлил поглед върху разноцветните дисплеи, показващи каква част от човешкото внимание компанията управлява, за целите на рекламодателите. „И тогава разбрах: това са буквално един милион души, които ние просто сме тласнали или убедили да вършат именно това нещо, и което инак не биха направили“, припомня си той.

Впуснал се в няколко години на независими изследвания, голяма част от тях провеждани докато работел на непълно работно време за Гугъл. След около 18 месеца видял бележката на Харис. Двамата станали приятели, опитващи се да прокарат промени [във фирмената култура] отвътре.

Уилямс и Харис напуснали Гугъл приблизително по едно и също време и основали заедно група за гражданска активност на име Добре прекарано време [Time Well Spent], която се опитва да насърчи общественото мнение да настоява за промени в начините, по които големите компании гледат на дизайна [на продуктите си]. За Уилямс е трудно да се разбере защо този въпрос не е „на първа страница във всеки вестник, всеки ден“.

„Осемдесет и седем процента от хората се събуждат и си лягат със смартфоните си“, казва той. Днес целият свят разполага с нова призма, през която да разбира политиката, и Уилямс се безпокои от мисълта, че последиците от това са гигантски.

Същите сили, които карат технологическите фирми да пристрастяват потребителите си с помощта на трикове в дизайна, ги насърчават и да представят света по начини, принуждаващи импулсивно, неудържимо гледане. „Икономиката на вниманието насърчава оформлението на технологии, които впримчват вниманието ни“, казва той. „Правейки това, те поставят импулсите ни по високо от [съзнателните ни] намерения“.

А това означава, че сензационното се поставя на по-високо място от нюансираното, че се отправят призиви най-вече към емоциите, гнева и яростта ни. Новинарските медии работят все повече в услуга на технологическите фирми, добавя Уилямс, а значи трябва да играят според правилата ма икономиката на вниманието, да „сензационализират, примамват и развличат, за да могат да оцелеят“.

След поразителната изборна победа на Доналд Тръмп мнозина наблюдатели побързаха да поставят на фокус ролята на така наречените „фалшиви новини“ във Фейсбук, руските автоматизирани Туитър-роботи или целенасочените опити за манипулиране на избирателните предпочитания, извършвани с помощта на фирми за обработване на масивни обеми от данни като например Cambridge Analytica. Но според Уилямс тези фактори са само симптоми на един далеч по-дълбок проблем.

Онези, които се опитват да използват Интернет за промяна на общественото мнение са не просто сенчести или зли актьори на обществената сцена. Самата икономика на вниманието е изградена по такъв начин, че да насърчава явления като Тръмп, който е майстор на сграбчването и поддържането на вниманието както у поддръжниците, така и у критиците си, често чрез експлоатиране на гнева и яростта им.

Уилямс е правил твърденията си още преди избора на президент. В блогова статия, публикувана един месец преди изборите в САЩ, той е надигнал тревога по въпрос, който според него е „с далеч по-големи последици“ от това дали Тръмп ще влезе в Белия дом. Кампанията на тогавашната звезда на реалити-телевизията, казва той, е отбелязала маркер, при който „новата, дигитално свръх-натоварена динамика на икономиката на вниманието най-после прекрачи определена граница и започна да става осезаема и в политическата област“.

Уилямс вижда развитието на подобна динамика още месеци преди това, по време на Брекзит-кампанията, когато икономиката на вниманието му е изглеждала склонна да подкрепя емоционалната, базираща се на идентичностна политика[269] кампания в полза на напускането на Европейския съюз. Той подчертава, че тези динамики в никакъв случай не се ограничават единствено до сферата на политическата десница: те играят напълно определена роля и при инак необяснимата популярност на левичарски политици като Бърни Сандърс или Джереми Корбин, както и при честите изблици на възмущение в Интерент по въпроси, които предизвикват ярост сред прогресивните[270].

Всичко това, казва Уилямс, не само изкривява начините, по които ние виждаме политиката, но и в хода на времето може да промени начините, по които мислим, като ни направи по-малко рационални и много по-импулсивни. „Започнали сме вече да привикваме към един постоянен когнитивен стил на кавгаджийство [outrage], чрез интернализиране динамиката на медиума[271]„, казва той.

Именно на този политически фон Уилямс твърди, че обществената фиксация върху държавата-надзорник [surveillance state], описана най-добре от Джордж Оруел, може и да се окаже погрешна. Всъщност един друг английски писател-антиутопист, Олдъс Хъксли, е онзи, който е направил далеч по-прозорливото предсказание. [Както е известно, в романа си „Прекрасният нов свят“] той предупреждава, че принудата в оруелов стил е по-малка заплаха за демокрацията в сравнение с психологическата манипулация и „почти неограничения човешки апетит за все по-нови дразнения“.

След последните американски избори Уилямс е изследвал и едно друго измерение на днешния прекрасен свят. Ако икономиката на вниманието подкопава способността ни да запомняме, да размисляме, да вземаме самостоятелни решения – способности, които са от решаващо значение за самоуправлението ни – то каква надежда остава за самата демокрация?

„Динамиката на икономиката на вниманието е структурно предназначена да подкопава човешката воля“, казва той. „Ако политиката е израз на нашата човешка воля, на индивидуално и колективно ниво, то икономиката на вниманието директно подкопава основанията, върху които почива демокрацията“.

Ако Епъл, Фейсбук, Гугъл, Туитър, Инстаграм и Снапчат постепенно подкопават способността да контролираме собствените си умове, питам се дали не би могло да се стигне до точка, при която демокрацията вече не функционира?

„И ще бъдем ли в състояние да я разпознаем, ако и когато това се случи?“, отговаря Уилямс. „И ако не можем, то как можем да сме сигурни, че това вече не се е случило?“

Пол Луис е британски журналист и шеф на редакцията на вестник „Guardian“ за западното крайбрежие на САЩ. Преди това е бил шеф на редакцията на вестника във Вашингтон.

Коментари (1)

- 24-11-2017|Гост

Не е ли по-вероятно тези хора да са се загрижили, че губят контрола над масите? Защото демокрацията е идеология, която много добре се разпространяваше по мрежата. С финансови стимули за културни дейци, политици, учени, журналисти, общества готови да копират чужди мисли, само трябваше един канал за бързо достигане до всеки. Тогава никой не се тревожеше за никакви пристрастености на обществата. Но от време на време в мрежата проникват и антивирусни програми и тя се ползва по предназначение, за добро. И има и потенциала да лекува масите по също един бърз начин. Колкото до самото пристрастяване, човек практически може да се пристрасти към абсолютно всичко и да си изгуби времето и с четене на книги или ядене на шоколад.

Завист

Автор(и): Катрин Четкович

Това е история за двама писатели. История, с други думи, за завистта. Срещнах този мъж в една артистична колония и го харесах още при първата история, която го чух да разказва. Тя беше за това как веднъж го зарязали на някаква среща на сляпо [blind date][272], след което веднага отишъл и си купил нови дрехи. Работеше над третата си книга, но нямаше особено желание да говори за работа. Четеше вестник и гледаше спорт по телевизията. Беше красив по някакъв стеснителен, арогантен начин, облечен солидно, но обмислено в белите си ризи и черни джинси.

Както скоро разбрах, той мизерствал.

Може и да има жени, които да не обичат това над всичко останало у един мъж, но аз не съм от тях.

Играеше пул-билярд след вечеря и аз го наблюдавах през стъклото на телефонната кабина докато провеждах ежевечерния разговор с родителите ми в Калифорния. Баща ми, който беше на 81, в неособено добро здраве, наскоро беше паднал. Очакването на онези 10-минутни телефонни разговори – през които не правех нищо друго освен да слушам, че и това не особено добре – доминираше дните ми. Кабината беше тясна. Въздухът се чувстваше застоял и надишан, наситен с молекули на чужди междуградски разговори, с хорски кавги и помирения. Малко прозорче се намираше на височината на очите, ако сте седнали, и през него, докато стресът на родителите се излизваше в ушите ми, можех да видя отрязък от мъжа, едно парченце от кръста до средата на бедрата му, докато играеше билярд. Гледах как той движи краката си, как ги размахва из пространството. И докато майка ми разговаряше с напрегнатия, притулен глас, сигнализиращ, че баща ми не е в стаята при нея, аз се съсредоточавах върху билярдната щека, плъзгаща се напред-назад през тялото му като лък на цигулка. Ако само успявах да поддържам погледа си фиксиран върху онази щека, казвах си, няма да се окажа засмукана през малките дупчици на слушалката.

Един следобед го срещнах случайно и, отчасти в опит да го задържа в разговор, му разказах за родителите си и несигурността какво да правя с тях. Собственият му баща бил починал след дълга болест, каза ми той, така че имал определена представа за това през какво съм преминавала. В същия момент покрай нас мина жена от персонала и го поздрави за един от романите му. Не бях чувала за нито един от тях – факт, който помогна да се изглади несъответствието между неговите две публикувани книги и моите нито една.

И двамата я проследихме с поглед, неудобството буквално нахлу в празното пространство, което тя остави след себе си. Той погледна обратно към мен. „Трябва да вършите работата си“, каза. „Това е първата ви отговорност.“

Имаше предвид писането ми, разбира се, но говореше с увереност, която никога не бях успявала да почувствам към онези часове на бленуване над работната маса, в които нижех декоративни малки изречения, за да описвам малки, измислени събития. За мен работата винаги е означавала нещо, за което ви плащат, необходим труд, от който зависи някой друг.

Да, той може и да е имал трудности, но пък знаеше какво точно е работата му. Това беше първото нещо, за което му завидях.

Когато баща ми, след като най-после се съгласи да отиде на лекар, беше незабавно отправен за тежка операция, започнах да се подготвям за полет обратно към Калифорния. Оставих компютъра и повечето от нещата си, за да съм сигурна, че ще се върна в колонията и си купих екземпляр от втората книга на мъжа, за из път. През следващата седмица я четох по различни места – в самолета, в кафенето на болницата, на кухненската маса на родителите ми. Имаше моменти на четене, в които възприятието беше толкова силно, а животът от страницата толкова ярък, че просто чувствах как пулсът ми се ускорява.

Тази книга е добра, мислех си с удоволствие – по начина, на който сте способни когато става дума за работата на някого, когото всъщност не познавате, а и не очаквате някога да срещнете. Защото именно фактът, че не познавате писателя, е онова, което ви дава истинската тръпка, което позволява на книгата да ви принадлежи.

Но аз все пак го познавах, поне малко, така че заедно с това чувствах, от време на време, пробожданията на страха, добре познат на всички писатели – че тук имаше изречения, абзаци, цели страници, на които не само се възхищавах, но и си желаех да бях написала.

А освен това предполагам, че в бъркотията немалка роля играеше и някаква гордост – защото този мъж, комуто завиждах, може би ме беше харесал. Виждах се отразена в тази възможност – ако и по незавършен, изкривен начин. Точно по начина, по който можете да видите призрачното си отражение в някоя витрина, същевременно виждайки вътре и реална жена, която премерва обувки.

Така че още от началото той беше и мъж, и писател – реален, но и някак повече от реален, за мен. Бях го харесала скоро след като го срещнах – по кожата ми преминаха тръпки когато влязох в една от стаите – но нещо по-силно се задейства когато го срещнах на страницата, гол и разкрит във фрази, за които никога не бих могла да помисля.

Влюбвах се в пореден писател и разпознавах падението си чрез специфичния му признак: страхът пред онова, което желаех.

Отново в колонията, уверена, че помежду ни няма да се „случи“ нищо реално, аз организирах толкова случайни срещи между двама ни, на колкото бях способна. И тъй като живеехме на двата противоположни края на страната, и така или иначе вероятно нямаше да се видим никога повече, аз се чувствах едновременно и унила, и в пълна сигурност.

Баща ми остана в болницата, не толкова в процес на възстановяване, колкото в замяна на едни усложнения с други, в хода на следващите два месеца. Щом само се прибрах вкъщи, започнах да го посещавам всеки ден и никога не успях да се освободя от чувството – докато търсех място за паркиране, влизах във входа и се отправях към отворената му врата по дългия коридор със скърцащ под – че дърпам самата себе си подобно на съпротивяващо се куче, което някой ден може би ще се изтръгне от хватката ми и ще се втурне обратно към колата.

А след това един ден в пощенската ми кутия се намери писмо от мъжа в колонията. Разбира се, писах му обратно още същия ден, напъвайки се в продължение на часове да улуча подходящия дистанциран тон. Закарах писмото си до пощата, за да замине по-бързо и започнах нетърпеливо да чакам отговора. Не след дълго вече си кореспондирахме, с някакво двусмислено удовлетворение, което изглеждаше предопределено да белязва всичко, което се случваше помежду ни. Стана обичаен трепет да откривам в пощенската си кутия плик, надписан с почерка му, след което отварях писмото и започвах да му отговарям мислено, и тръпката ставаше по-сложна.

В писмата си се виждах принудена да видя живота си такъв, какъвто сигурно е изглеждал отстрани: много каране на кола, много бягане по задачи; празни, необходими часове в болницата. Писмата му, хроникиращи успехите и провалите на работната му маса, където междувременно работеше над книга, описваща семейни проблеми, ми напомняха за писателския живот, който сама бих желала да живея.

Знаех от описанията на дните му, че те не са по-лесни от моите. Той все още изпитваше трудности, захвърляше голяма част от написаното и аз изпитвах някакво потайно успокоение от това. Но от време на време ми казваше, че е имал добър ден – и тогава чувствах, изпод окуражителното си ликуване, внезапния пристъп на паника, който получавате когато някой приятел ви напусне, за да се присъедини към АА[273] или при напускането на неуспешен брак. Едно беше да гледам как той работи всеки ден, докато аз не го правех; но да осъзнавам, че той може и да достигне нещо, ме караше да се чувствам изоставена и засрамена. За щастие, в хода на следващите два месеца такива дни се оказваха достатъчно редки, така че можеше да бъдат игнорирани.

В края на краищата баща ми се върна вкъщи – в един дом, специално приспособен за неговото завръщане в инвалидна количка: вратите откачени от пантите, килимите прибрани, болничното легло инсталирано в кабинета му, бебешко предавателче близо до майка ми, така че да го чува когато я вика. Но, ако и да се подобряваше видимо – дотам, че вече беше в състояние да се влачи из къщата с помощта на ръчна количка – заедно с това той се и влошаваше. Трудно беше да се разбере ясно какво точно не беше наред и в хода на едно известно време аз се чувствах фрустрирана, тъй като изглеждаше, че той не полага достатъчно усилия. Накрая той се съгласи да се върне в болницата. И, сякаш тялото му само беше очаквало този сигнал, орган след орган започнаха да отказват през следващите няколко дни. Но дори и така той все пак продължаваше да се бори за живот. Реши да бъде прикачен към машина за дишане, след което изпадна в безсъзнание. Две седмици по-късно най-после решихме да изключим машината, която беше дишала вместо него. Докторът ни предупреди, че може да измине седмица, преди той наистина да умре. Един час по-късно баща ми си беше отишъл.

Отидох до търговския център същия следобед, под претекст да купя нещо за ядене и спрях, за да позвъня на мъжа от телефонен автомат. Мисля, че може и да ми е разказал историята за деня, в който е умрял собствения му баща, но не си спомням със сигурност. Онова, което си спомням е облекчението, че го открих вкъщи, че когато телефонът зазвъня, той отговори. Спомням си, че стоях пред някаква пицария, гледах как колите се приплъзват във и вън от местата си, и слушах гласа му.

Мъжът изглеждаше загрижен за мен и ме изненада като ме покани да му отида на гости в Ню Йорк. Все още не го познавах достатъчно, за да се чувствам удобно с него, а и често бях нервна, когато вдигах телефона, за да му се обадя. Беше странно, от една страна – и съвсем не-странно от друга – да се намирам седнала на масата срещу него в апартамента, който беше ми описвал в писмата си. Разхождахме се с часове в тази първа нощ, тласкайки думите напред-назад, докато всеки от двама ни се опитваше да разгадае какво се опитва да му каже другият изпод тях. Накрая занесох чиниите си в умивалника и той дойде зад мен и, след всички онези месеци, сложи ръцете си на раменете ми.

В хода на следващите две години, докато си идвахме на гости в продължение на седмици, а след това месеци наред, мъжът и аз си създадохме установен ред, който включваше големи части от удовлетворително време, прекарано заедно, както и определен брой мъчителни битки. Очаквах с нетърпение вечерта, гледката на мъжа, който все още ми изглеждаше нов и мистериозен, докато влизаше през вратата, но и се страхувах от този момент, защото той означаваше или да лъжа за онова, което съм свършила, или, още по-зле, да казвам истината. А заедно с това и да слушам за неговия ден.

Защото мъжът, който беше страдал толкова удобно по времето, когато бях го срещнала, най-после беше намерил ключа си – своя път навътре. През месеците, които ми отне да напиша мудна история от 15 страници за края на един брак, плюс кратка пиеса за жена, която спи с най-добрия приятел на мъжа си и 70-страничен филмов сценарий, белязан на всяка страница с отчайващия знак „чиракуване“, той натрупа няколкостотин страници от новия си роман.

И той беше, уви, добър. Казваше ми го собственият прочит, но освен това имах и независими потвърждения. Докато отделните части се завършваха, те излизаха почти незабавно от принтера и почти също толкова незабавно телефонът започваше да звъни с поздравителни съобщения, сравнения с мъртви автори или с живи автори, чиито репутации бяха толкова утвърдени, че спокойно биха могли да бъдат и мъртви. По средата на това сравнително напрегнато време мъжът се върна вкъщи една нощ, изпълнен с фрустрация след няколко трудни дни и ме попита дали бих прочела няколко страници, които му създавали проблеми. Донесе ми огромно облекчение да мисля, че той също може да произвежда лоша работа, както и благодарност, че е готов да ми я покаже.

Изпитах внезапното желание да го тръшна на пода и да вдигна полата си, но си помислих, че първо ще прочета страниците. Той ми донесе маслини и чаша вино, след което седнах да чета, надявайки се на най-лошото и подготвяйки се да го окуражавам.

„Не разбирам“, казах когато приключих. „Но това е страхотно.“

„Наистина ли мислиш така?“, попита той с надежда в гласа. „Наистина ли мислиш, че е ОК?“

„Мисля, че е перфектно. Смешно, истинско, интересно.“ Успях да изтласкам думите навън през гърлото и устата си. Може и да си бях желала да е лошо, но не можех да му кажа, че е такова, когато не беше.

„Благодаря ти. Това е огромно облекчение. Това наистина помага. Благодаря ти.“

Искаш да видиш лоша работа, сега ще ти покажа лоша работа, мислех си, ако и в себе си да се заклевах никога повече да не му покажа и дума, която съм написала.

Бях на 40, после на 41, после на 42. Съпругът, с когото бях вярвала, че ще живея вечно, си беше отишъл; бащата, за когото винаги бях предполагала, че някой ден ще успее да ме види истински, беше мъртъв; нямах и никаква кариера, достойна за тази дума. Импулсът да правя любов също беше отминал.

Когато романът му най-после беше написан, мъжът го изпрати и редакторът му се обаждаше на всеки стотина страници, за да каже колко страхотно му харесва, а след това се обади, за да съобщи, че пише чека, докато накрая се обади, за да каже, че иска да изведе мъжа и мен на празнична вечеря.

Някъде на половината на вечерта, когато редакторът каза нещо любезно в смисъл, че искал да прочете нещо от работите ми, аз не знаех какво да отговоря и мъжът се намеси: „Ти всъщност вече го чете. И го отхвърли.“

Редакторът, светски и изискан човек, трябва да е казал нещо светско и изискано, но аз не можех да го чуя поради гласа в собствената ми глава: продължавай да се усмихваш, продължавай да се усмихваш!

По-късно тази нощ, след каменното мълчание, сълзите, яростта, аз трябваше да се запитам: но какво всъщност очаквах да направи мъжът? Исках това да беше негова вина, но не беше. Яд ме беше на онова, което беше казал, но щеше да ме е яд каквото и да беше казал, та дори и ако не беше казал нищо – защото онова, на което бях истински ядна, беше необходимостта да изляза на вечеря с един редактор, комуто работата ми беше направила толкова слабо впечатление, та дори не си спомняше, че я е чел. Един редактор, както се оказа, когото харесвах, когото намирах забавен, мил и умен, и който щеше да направи всичко по силите си, за да направи сигурно, че мъжът, с когото бях, ще получи вниманието, което заслужава.

През следващите няколко месеца онова, което отначало беше изглеждало като патологично-крайно очакване на успеха на мъжа от моя страна, започна да изглежда просто като разумна прогноза. Бяха разпространени предварителни екземпляри от книгата му и внезапно той започна да бъде интервюиран, фотографиран, описван и обговарян от, кажи-речи, всички. Очевидно книгата му беше на път да стане не просто книга, а Книгата – и всеки ден предоставяше нови свидетелства, че той изглежда ще се превърне в онова рядко нещо: писател, за когото хората (а не само останалите писатели) са чували.

На 11 септември 2001 книгата му беше се намирала по рафтовете на книжарниците в продължение на около седмица. Изпитвах усещането за гигантска катастрофа, странна смесица от страх и възбуда пред възможността светът и всичките му установени практики да се променят за един-единствен ден.

Докато се опитвахме, заедно с всички други, да мислим за онова, което се беше случило и което щеше да се случва оттук нататък, един друг въпрос си оставаше незададен: а какво ще се случи с мъжа и неговата книга? Бях сигурна, че той блъска главата си над същото, както и аз, но продължавах да не го изговарям. В онези странни часове, когато всичко изглеждаше възможно, ми се струваше съвсем не изключено книгата, над която мъжът, когото обичах, беше работил 10 години, да изчезне буквално пред очите ни. Но въпреки това не казвах нищо.

Казвах си, че би било неуместно, дори и в интимността на апартамента ни, да се занимаваме с дребни грижи, когато хиляди хора бяха изгубили животите си, а съдбата на самия свят внезапно изглеждаше несигурна. Но истината е, че не споменавах книгата му, защото не исках. Защото в продължение на поне един ден, за пръв път от може би месеци насам, той и работата му бяха изместени на заден план – и аз се чувствах облекчена.

Това беше мястото, на което ме беше докарала завистта.

Приятелките ми, опитвайки се да помогнат, успяваха да кажат само това: „Никога не бих могла да го направя, да имам връзка с писател, който е много по-успешен от самата мен.“

Но всъщност, защо не? Отчасти, предполагам, защото успехът на някой колега-писател прави много по-трудно човек да се утешава с мисли за онова, което Вирджиния Улф нарича „всеизвестното безразличие на света“. Светът, казва Улф, „не иска от хората да пишат стихотворения, романи и разкази; той няма нужда от тях. Той не се интересува дали Флобер успява да намери правилната дума или Карлайл добросъвестно проверява този или онзи факт.“ Така че, докато мъжът беше само талантлив, но не особено възнаграждаван, аз се чувствах удобно; бяхме заедно в това – другари в един свят, който не даваше пет пари за онова, което имахме да му кажем. Но сега вече, какво друго доказваше успехът му, ако не, че когато талантът е достатъчно голям, светът все пак има нужда от нас, че той ще плати?

Когато станеше дума за успеха му, често някой приятел казваше, „Страхотното е, че той наистина го заслужава“. Какво, те шегуваха ли се? Това беше именно нещото, което го правеше толкова трудно. Поне веднъж боговете не бяха направили тъпата грешка да се усмихнат на още един неталантлив, с добри връзки шарлатанин. Не, това беше действително отлична работа, написана от човек, който беше посветил живота си на вършенето на такава работа и сега беше възнаграждаван за това: доказателство, че системата не е корумпирана и фалшива по принцип, неспособна да разпознава заслугите, в края на краищата.

Но имаше ли утешение във всичко това?

Прибрах се у дома една вечер и мъжът ме попита как е минал денят ми (а той беше незабележителен). Попитах за неговия и научих, че британските права за вече всеизвестната му книга са били продадени за огромна сума, по-висока от всичко, което някой беше предполагал. Денят му е бил страхотен, той се чувстваше горд и възбуден. Новината беше от вида, с който човек би желал сам да се върне у дома, и понеже майка му вече не беше жива, а той нямаше сестри, беше се обадил на жената на брат си.

Не знаел къде да ми позвъни, каза той, инак щял да го направи. Но аз виждах по предпазливото му, напрегнато изражение, че е искал да се обади на някого, в чиято радост е можел да вярва. Частта от мен, която беше неговата приятелка, обви ръце около него и му каза колко се радвала, а другата част, нещастната писателка отвътре, се държеше на разстояние.

Недълго след това ние се разделихме. В края на едно посещение обратно при семейството на запад аз казах на мъжа, че не мога да си представя да се върна обратно в Ню Йорк; там беше прекалено трудно. Казах му, че няма достатъчно въздух и за двама ни в онзи апартамент; казах му, че се давя. Той ме помоли да говоря по-конкретно, а аз му казах, че според мен просто не съм създадена за този живот заедно.

„Какъв живот? За какво говориш?“ Беше късно; спорехме в тъмното, на един диван в къщата на брат му.

„Този живот. В който ти си толкова голям, а аз толкова малка.“ Почувствах се малка вече само от произнасянето на фразата.

„Не мисля за теб като за малка.“

Фактът, че му вярвах, не помагаше с нищо. Потъвах. С какво ми помагаше да чуя, че той вярвал, че съм можела да плувам?

Но раздялата, както се оказа, също не беше решение. Аз все още го исках и гордостта ми, вече възпалена, сега вече истински тупаше при мисълта, че точно собствената слабост не ми позволява да го имам. Намирах се в яростна битка със самата себе си и печелеше фалшивата страна.

Няколко месеца по-късно, когато го убедих да опитаме отново, вече почувствах, че това беше последният реален шанс да бъдем заедно. А освен това почувствах (въпреки скорошното си преминаване към вярата, че проблеми се решават с говорене), че този проблем, породен от думи, беше от вида, който думите никога не могат да оправят. Колкото повече говорех за това, толкова по-потаен ставаше той, и толкова по-виновни и по-обидени се чувствахме и двамата. Това стана, и си оставаше, нещото, за което не говорехме.

Когато мъжът ми разказваше истории от живота си – за бившата си съпруга, чието присъствие беше толкова страховито, че понякога тя ми изглеждаше по-реална от самата мен – чувствах хладно течение, сякаш някой беше оставил вратата към бъдещето леко открехната.

Тя също била писателка. По време на щастливите, оскъдни години на живота им и двамата пишели по осем часа на ден, изхранвани, по традицията на гладните артисти, от хранителен режим, съставен от боб с ориз и джъмбо-пакети от кокоши кълки. Канели се да публикуват заедно, продължаваше историята; книгите им щели да намерят пътя си към прозорливи, благодарни аудитории. И когато първата му книга изпълнила обещаното, а нейната не успяла, той се опитал да чака, докато тя го настигне. Тя преминала към втора книга и втора къща – сама – където се надявала да работи по-добре без дразнителя на неговия успех. Но втората книга не искала да се получи; тя не успяла да я довърши. Едва когато се разделили, този път завинаги, тя си направила подаръка да остави тази работа настрана. Доколкото знаел, тя престанала изцяло да пише, освен едно есе, което току-що било публикувано в някаква антология, за която чул и си купил.

В есето си бившата му съпруга пишеше за това как се чувствала когато тя и съпругът ѝ се разделили. Трудно ми беше да го чета; бях едновременно и ужасно любопитна да узная какво мисли тя за живота им заедно, и силно уплашена, тъй като постоянно откривах, че изреченията ѝ правят къси съединения точно с мен. Но есенцията схванах: тя не само беше престанала да пише, когато бракът ѝ с мъжа се беше разпаднал; за известно време тя беше престанала и да чете.

Хм, аз бях в много по-добра форма от нейната! Но пък, от друга страна, той и аз все още бяхме заедно. Кой знае какво ли щеше да ми се наложи да преглътна по времето, когато всичко щеше да е свършило?

А какво би се случило, питах се, ако ситуацията би била обратната и жена му би публикувала първа? Той щеше да продължава, сигурна съм; успехът би могъл да го зарадва или фрустрира – може би и двете едновременно – но той никога не би се отказал.

Изкусително е човек да търси утешение в обобщения, и аз също го правя. Виждам се като част от поколение жени, които са били възпитани да вярват, че биха могли да вършат и бъдат каквото пожелаят – възпитани от жени, които, в по-голямата си част, не са имали такива свободи за самите себе си (и може би завиждат на дъщерите си за това). Израснах, все още желаейки всички стари неща – да бъда хубава, да бъда добра, да бъда харесвана – но и желаейки да не ми пука за такива неща. И все пак старите навици умират трудно. Може би не беше случайност, че когато се чувствах най-задмината от успеха и таланта на мъжа, когато четях онези страници, за които си желаех да бях написала сама, аз реагирах като му отказвах подаръка на самата себе си. Когато той беше възхваляван и канен навсякъде, светът запленен от неговата интелигентност и въображение, моят начин да изравнявам резултата беше да се отдръпвам от него.

Докато той ме иска, но не може да ме има напълно – такава беше логиката на всичко това – ние щяхме да бъдем наравно, и аз можех да престана да се чувствам толкова превъзхождана от онова, което той имаше, а аз желаех. Но какво всъщност означаваше това? Че ако сама не можех да бъда щастлива, аз бях готова да направя и двама ни нещастни. И че отговорът ми към неговата работа бях самата аз; той има своята книга, чрез която да накара света да го обича, а аз имам своя секс, чрез който да получа отмъщението си.

Очевидно, животът се върти около много повече неща. Не че всички мислят, че, щом си добър писател, това те прави и добър човек. Но все пак помага. (Не е ли това може би една от причините, поради които жените, като цяло, са по-склонни от мъжете да виждат в писането и четенето терапевтични актове? Всичкото това време, прекарано в описване и пренасяне на лични преживявания върху хартия е по-лесно за оправдаване, ако писателят – и, в идеалния случай, читателят – бива и лекуван в процеса). Ако сте наистина талантливи, то работата ви се превръща във вашия начин да вършите нещо добро за света; ако не сте, това е просто самозадоволяване, дори повод за притеснение.

Но как можете да знаете, че сте добър/добра, ако не в печеливши сравнения с другите (една по същество не-добра дейност)? И колко жени се чувстват удобно, вършейки нещо такова? Ето например Едит Уортън[274]: „Ако само работата ми беше по-добра, тя би била всичко, от което имам нужда. Но моят половинчат талант не е кой знае каква възможност за бягство“. А ето и Джоан Дидион по въпроса за първия ѝ роман: „В него има много слаби неща. Външни неща. Думи, които не функционират. Непохватност. Сцени, които би трябвало да бъдат подчертани. Сцени, които трябва да бъдат туширани. Но пък, от друга страна, в „Изиграй го просто“ [Play It As It Lays] също има много слаби неща. Не съм препрочитала „Обща молитва“ [Common Prayer][275], но съм сигурна, че и там е същото.“

Трудно е да се говори за категорията „жени-писателки“ или „женско писане“, без да се изпита усещането, че човек чеше струпей, който няма да зарасне никога, докато бъде почесван. От друга страна, въпреки цялата им спорност, тези категории продължават да бъдат смислени, ако и не винаги е възможно да се съгласим какъв точно е смисълът им.

Повечето жени, които познавам, не са особено склонни да казват, „Аз съм по-добра от нея, и нея, и нея – ОК, ще продължавам“. А повечето мъже, които познавам, се осланят, когато е необходимо, на някаква формулировка именно на това. А освен това жените имат не само самите себе си като обект на конкуренция (чрез неискрени и уморителни начини, изискващи много прикриване на следите и преструвки), но и мъжете като обект на завист; защото все още е нещо утвърдено жените-писателки да бъдат сравнявани една с друга, докато големият литературен роман (в противоположност, да речем, на лиричния), продължава да си бъде една по същество мъжка категория. За книгите на жените все още не се говори по същия начин, по който се говори за онези на мъжете, а жените все още са чувствителни към това.

Докато преобръщах всичко това в главата си, отново си припомних как бях срещнала момчето си за първи път. Как, преди да бях знаела каквото и да е за него, аз вече знаех, че то ще се случи – че някой ден той ще напише Голямата си книга и че светът ще постели червен килим чак до вратата му. Всички онези месеци, в които той го беше натраквал – нещастен или триумфиращ, страница след изящна страница – аз бях го знаела, по-сигурно, отколкото бях знаела каквото и да е за собствения си живот. (Нищо чудно, че бях свършила само толкова малко от собствената си работа. Бях толкова заета с наблюдаването на неговата).

Дали бях получила пророческа дарба? Или това беше нещо по-метафизично: дали страхът ми не беше подействал като някакъв космически магнит, привличащ към себе си обекта на обсебеността (при което бях забравила за миг, че приятелят ми може да има нещо общо със собствената си съдба)?

Или може би, по някакъв перверзен начин, бях получила точно онова, което желаех? Бях намерила партньор, който, бидейки толкова добър и успешен в нещата, които сама исках да правя, беше хванал блъфа ми. Не исках да се отказвам, така изглеждаше. Исках да намеря начин да продължа писането си, независимо дали някога щях да стана достатъчно добра или не.

Завиждах на таланта му – начина, по който можеше да започне сутринта и да се върне вечерта с пет добри страници; начина, по който можеше да изпреде експертна метафора, да закове някой герой в едно изречение и да говори за геополитика или химия на мозъка без дори да се изпоти. Завиждах на факта, че по летища и в ресторанти непознати хора – читатели! – идваха при него и се разтапяха от хвалебствия на книгата му; завиждах на лекотата, с която нещата му се приемаха от списания, които бяха отхвърляли собствената ми работа в течение на години.

В замяна на това обаче бях удивена да осъзная, че не исках да съм написала книгата му, също както не бих желала да се събудя утре, изглеждайки като красавицата от корицата на някое списание. Онова, на което завиждах, бяха нещата, които талантът и успехът бяха му предоставили, усещането за правилността на онова, което вършеше. Исках онова, което винаги искат жените: позволение. Но той беше го имал още преди книгата му да беше написана; това беше, в края на краищата, първото нещо, на което бях завидяла у него. Това беше, по предположение, нещото, което беше му позволило да напише книгата на първо място.

Бях възпитана да се възхищавам на живот, отдаден на служене; и до ден днешен се възхищавам на това. Когато видя как някой/някоя се отдава на задачата да помогне на някой друг, аз мисля, че тя върши работата на всички ни, човешката работа. Но чуждото добро дело никога не пробожда сърцето ми по начина, по който го прави една книга. Възхищавам се на такива неща, но не им завиждам. Каквото и друго да е направила, завистта към мъжа ми е помогнала да виждам разликата между онова, което съм възпитана да желая, онова което бих искала да можех желая, и онова, което наистина желая.

Лаская се от мисълта, че ставам все по-добра във всичко това, че се адаптирам. Мъжът и аз най-после сме щастливи и спокойни, през по-голямата част от времето, и неговата книга и публичен статус са факт от съвместния ни живот.

Но кого ли залъгвам? У дома понякога не искам да проверявам съобщенията на телефонния секретар; когато вляза в някоя книжарница и видя купчината на масата за нови книги, понякога чувствам как сърцето ми започва да бие до пръсване. Чета рецензиите и интервютата, но не всички; искам да бъдат добри, а след това искам да ги забравя. Самата книга, която съм чела два пъти, вече дори не искам да поглеждам.

Ето колко по-добра съм станала.

И все пак съм по-добра, защото вътре в мен нещо е излязло на повърхността: една друга история. В тази нова история всеки грозен импулс и себичен копнеж, цялата несигурна, отблъскваща бъркотия, е пусната на свобода. Вече няма някакъв по-добър „аз“, който да бъде защитаван. Високите морални устои не са прикритие.

В тази история не върша работата, за която съм родена, може би дори не и работата, в която съм най-добра, а онази, която съм избрала – по несъвършен, неуреден, често нещастен и несигурен начин. В тази нова история аз пиша, за да опровергая бившата съпруга, както и да отмъстя за нея. Тя е мой враг и мой приятел.

Срещнах се с обстоятелства, които излязоха по-големи от способността ми да бъда щедра, както се оказа. Достигнах границите на добротата си: някой, когото обичам, има онова, което искам, и вероятно винаги ще го има. Какво друго може да се направи с всичко това?

А може би това, сегашното, все пак ще проработи?

Юни 2003

Катрин Четкович е американска писателка, есеистка и драматуржка. Авторка на няколко романа, пиеси и есеистични текстове, тя е най-известна като партньорка и житейска спътница на Джонатан Франзен. Есето й „Завист“ е публикувано в ежегодната антология „Най-добра американска есеистика“ за 2004 г.

Коментари (2)

- 10-11-2017|Златко

Рядко съм се срещал с текстове, които да ме поставят на толкова силно изпитание. И като език – което може би ще почувствате, когато го четете, в сравнително немощните ми опити да предам по адекватен начин безумно-елегантния английски, на който той е написан; но и като интелектуално съдържание, защото буквално до самия последен момент аз го възприемах погрешно, като горчиво излияние на едно окончателно, съсипващо, убийствено поражение. Представете си колко голямо беше удивлението и дори унижението ми, когато в края на краищата все пак осъзнах, че това е победен химн. Надута фраза, която едва ли може да отрази чувствата ми по адрес на всичко, което прочетох тук, защото, о да, аз имам своя собствена версия на същата тази история, ако не и в толкова международно-видим и може би неизбежно-снобски контекст, какъвто е онзи на световния литературен истаблишмънт, в който са принудени да кръжат хората като Джонатан Франзен (без да му принадлежат, надявам се).

Впрочем, достатъчно витиевати фрази. Прочетете този текст много внимателно, моля ви. В него има толкова много, толкова много неща, които могат да свършат работа на всеки човек, опитващ се да ремонтира каруцата на собствения си живот.

Поклон, Катрин Четкович!

- 12-11-2017|Светлана Христова

Жестоко откровен текст. Текст-превъзмогване, самовзривяване, самоизследване. Впрочем, и тънко наблюдение върху женската предопределеност / пред-ограниченост в литературата. Надявам се, че този текст е катарзис, след който не може да не следват други разтърсващи текстове. Защото майстор е този, който първо е превъзмогнал себе си. А тя е майстор. Може би Acts of Love от 2009 носи това обещание. Не познавам книгата, но сега вече съм много заинтересована и ще търся начин да я прочета. Имам и едно опасение – че вече се е примирила да бъде в сянката на Франзен. Дори липсват биографичните ѝ данни в Уикипедия – най-достъпната форма на самореклама. Навсякъде я представят като girlfriend на известния писател – каква ирония. Благодаря, Златко, че доведе Кати Четкович до българския читател!

Прекрасният нов свят на биологията

Автор(и): Лори Гарет

Обещанията и рисковете на синтетично-биологическата революция

През май 2010 най-богатият и най-силен мъж в областта на биотехнологиите създава ново същество. Джон Крейг Вентър и екипът на неговата частна компания започват с ДНК и конструират нова генетическа поредица, състояща се от повече от един милион кодирани битове информация, известни под името нуклеотиди. Седем години преди това Вентър е първият човек в историята, създал функциониращо живо същество единствено въз основата на информация. Гледайки наборите от букви, представляващи ДНК-поредицата на вирус, наречен phi X174, който инфектира някои бактерии, той си казва, „мога да създам реална ДНК въз основата на тази компютърна информация“. Така и прави, създавайки вирус, основаващ се на генетичния код на phi X174. По-късно следва същата рецепта, за да създаде ДНК за своето по-голямо и по-сложно същество. Вентър и екипът му откриват начин как да направят изкуствена бактериална клетка, внедряват в нея създадения от тях геном и започват да наблюдават как формата на органичен живот, която са синтезирали, започва да се движи, яде, диша и се възпроизвежда.

Докато прави това, Вентър се опитва да предупреди все още нищо не подозиращото човечество за онова, което идва. В едно интервю от 2009 той например предупреждава: „смятаме, че, щом веднъж сме активирали един геном, то да, той вероятно ще има влияние върху начина, по който хората мислят за живота“. Вентър определя новата си технология като „синтетична геномика“, която ще „тръгне в компютърния и дигитален свят от дигитализирана биология и ще изгражда нови ДНК-конструкции за много специфични цели… Това може да означава, че докато научаваме правилата на живота, ние ще бъдем в състояние да създаваме роботни и компютационни системи, които са самообразоващи се [self-learning systems].“

„Това е началото на нова ера на изключително ускорено учене“, продължава той. „Няма нито един-единствен аспект от човешкия живот, който да не притежава потенциала да бъде тотално трансформиран от тези технологии в бъдеще.“

Днес някои наблюдатели наричат работата от вида на това новаторско създаване на бактерии „4-D печатане“. 2-D печатане е онова, което вършим всеки ден, когато натискаме клавиша „Печат“ на клавиатурите си, с което получаваме от старомодните си принтери твърдо копие на статия или някакъв друг вид текст. Производители, архитекти, артисти и други днес вече извършват 3-D печатане, като използват компютърно-създадени дизайни, за да карат устройства, заредени с пластмаса, въглерод, графит и дори хранителни материали, да конструират триизмерни продукти. При 4-D печатането производителите вече правят следващата ключова стъпка: себе-изграждане или себе-възпроизвеждане. Онова, което е започнало като човешка идея, изградена на компютър, след това е изпратено на 3-D принтер, при което се стига до творение, способно да прави копия и трансформации на самото себе си. От различни солидни материали [ученият] Скайлар Тибитс от Масачузетския институт по технологии създава комплексни физически субстанции, които нарича „материали, които могат да се програмират и които изграждат себе си“. Вентър и стотици други синтетични биолози твърдят, че 4-D печатането се постига най-добре когато се остави животът да използва собствените си градивни елементи, ДНК.

Когато екипът на Вентър изгражда за пръв път вирусния геном phi X174, самият той поръчва масивен анализ на следствията от синтетичната геномика за националната сигурност и общественото здравеопазване. Докладът предупреждава, че има два основни проблема, които пречат на подходящото управляване на новата наука. Първият е, че работата в областта на синтетичната биология, или „синбио“, е станала толкова евтина и лесна, че онези, които я практикуват, вече не са непременно класически образовани биолози. А това означава, че няма и общоприети предпоставки по отношение на етиката, професионалните стандарти или сигурността в тази област. Вторият проблем е, че съществуващите стандарти, в някои случаи регулирани от държавни агенции в Съединените щати и други развити страни, са от предишното поколение, тоест остарели, а освен това и до голяма степен непознати за много от по-младите практици в областта.

Екипът на Вентър предсказва, че тъй като цената на синтетичната биология продължава да намалява, интересът към тази област ще се увеличи, а етическите и практически опасения, които те са повдигнали, ще стават все по-големи. И те се оказват още по-далновидни, отколкото сами са предполагали. В съчетание с пробивите в друга област на биологията (изследванията на т. нар. „хиперморфни мутации“ [„gain-of-function“, GOF]), областта на синтетичната геномика създава зашеметяващ набор от нови възможности, предизвикателства и заплахи пред националната сигурност. Докато научната общност едва започва да обсъжда „еволюцията, направлявана от човека“ и заслугите на експериментите, които придават на сравнително доброкачествени микроорганизми опасни способности за предизвикване на болести, въпросите за световния биотероризъм и биологичната сигурност започват да изостават доста, като затъват в остарели представи за това, как най-добре да се противодейства.

В Съединените щати Конгресът и изпълнителната власт се опитват да се подготвят, като създават ограничени списъци на известни патогени и токсини, и разработват мерки за наблюдение, контрол и борба с тях; чуждестранните правителства и международните институции, като например ООН и Конвенцията за биологичните оръжия, са още по-малко амбициозни. Управлението, накратко, е съсредоточено върху стария свят на биологията, в който учените наблюдават живота отвън, удивлявайки се на детайлите и поведението му, докато експериментират с неговата околна среда, а след това наблюдават какво се е случило. Но в новия свят на биологията те вече сами могат да създават живот и да го изследват отвътре. Както Вентър казва през 2009 г., „Онова, което сме постигнали досега, ще порази зашеметените ви мозъци.“

Кодиране на живот

Малко след като е обявен основополагащият експеримент на Вентър, Националният институт по медицина на Американската академия на науките свиква специална комисия, чиято цел е да проучи етическите, научни и засягащи националната сигурност измерения на „прекрасната нова биология“. Андрю Елингтън и Джаред Елъфсън от Тексаския университет в Остин твърдят, че едно ново поколение от биолози започва да определя границите на науката – поколение, което разглежда формите на живот и ДНК по начина, по който технологическите магьосници, създали фирми като IBM, Cisco и Apple, някога са гледали на базисната електроника, транзисторите и интегралните платки. Тези две области, всяка от тях със своя собствена частна и академична подкрепа, се сблъскват, сливат и трансформират една в друга, тъй като компютърните специалисти говорят за „изчисления, основаващи се на ДНК“, а синтетичните биолози говорят за „живи платки“. Биологът е станал инженер, който кодира нови форми на живот по собствено желание.

Джералд Джойс от изследователския институт Scripps в Лайола, Калифорния, се безпокои, че когато границите се размият в достатъчна степен, биолозите ще започнат да направляват еволюцията и че вече сме свидетели на „края на дарвинизма“. „Животът на Земята“, отбелязва Джойс, „демонстрира изключителна гъвкавост и изобретателност при адаптирането към силно различаващи се биологически ниши. Може би най-значимото изобретение на живота е една генетическа система, която има огромна способност за новаторство – нещо, което вероятно няма скоро да бъде постигнато при синтетичните биологически системи. Но щом само на информационните макромолекули се даде възможност да наследяват полезните модификации чрез някакъв вид себе-поддържаща се дарвинова еволюция, те просто могат да поемат свой собствен начин на живот“.

Това не е преувеличение. Всички ключови бариери пред изкуствения синтез на вируси и бактерии са преодолени, поне на ниво „принципно доказателство“. През 2002 г. изследователи от университета Stony Brook са създали вирус за детски паралич, използвайки генетичния му код. Три години по-късно учените, разтревожени от мисълта за масова грипна епидемия, решават да пресъздадат за изследователски цели убийствения вирус на Испанския грип от 1918 г., като идентифицират ключовите елементи на гените, които са придали на този вирус способността да убие най-малко 50 милиона души за по-малко от две години. Всичко това означава, че дилемата за „двойната употреба“, пред която се е изправила химията преди едно столетие, а едно поколение по-късно е достигнала и физиката, днес се появява с мощна сила в съвременната биология.

Между 1894 и 1911 г. германският химик Фриц Хабер открива как да произвежда амоняк в масови количества. Това революционизира селското стопанство, като създава модерната индустрия за изкуствени торове. Но същите изследвания помагат и при създаването на немските химически оръжия през Първата световна война – а участието на Хабер се оказва от решаващо значение както при положителните, така и при отрицателните резултати. Три години след като Хабер печели Нобеловата награда по химия, неговият сънародник Алберт Айнщайн получава Нобелова награда за своя принос в областта на физиката. Революционните теории на Айнщайн за относителността, гравитацията, масата и енергията помагат да се разкрият тайните на космоса и да се проправи пътя за оползотворяване на ядрената енергия. Но те водят и до атомната бомба.

Проблемът за „изследванията с възможна двойна употреба“ [„dual-use research of concern“] (DURC) – проекти, от които може да има както благоприятни, така и опасни последици – е вече отдавна идентифициран в областите на химията и физиката, и е довел до международни договори, насочени към ограничаване на най-опасните приложения на проблематичните изследвания във всяка от тези области. Но поне в това отношение биологията изостава много, тъй като Съединените щати, Съветският съюз и много други страни продължават да се стремят към разработване на биологични оръжия, при относително незначителни ограничения. Досега тези изследвания не са довели до особено големи военни последствия, тъй като онези, които се стремят да използват биологични оръжия, не са намерили начини за бързо предаване и разпръскване на микроби или за ограничаване на въздействието им само до предвидените цели. Но днес това може би се променя.

Загрижеността по отношение на двойната употреба в биологията придоби широка публичност през последните няколко години, благодарение на изследванията върху хиперморфните мутации [GOF], при които се правят опити за започване борбата с потенциалните ужаси на новите модифицирани организми, като първо бъдат създадени при изкуствени условия. На 12 септември 2011 г. Рон Фушие от Медицинския център „Еразъм“ в Ротердам, направи сензационно изказване по време на среща на Мрежата на Европейската научна работна група по грипа, провеждана на остров Малта. Той обяви, че е намерил начин да превърне H5N1 – вирус, който почти изцяло заразява единствено птици – в евентуален човешки грипен вирус. По това време са известни само 565 случая, при които хора са се заразили от грип H5N1, вероятно чрез контакт с птици, от които 331, или 59%, са умрели. Грипната епидемия от 1918 г. е имала смъртност от само 2,5 процента, но е довела до повече от 50 милиона смъртни случаи, така че H5N1 изглежда потенциално катастрофален. Спасителното при него е, че той все още не се е превърнал в щам, който лесно може да се разпространява от един човек на друг. Фушие обаче казва на учените в Малта, че холандската му група, финансирана от Националните институти по здравеопазване на САЩ, е „мутирала H5N1 до спукване“, като е превърнала птичия грип в нещо, което може да зарази порове (един от лабораторните еквиваленти на човешки същества). И тогава, продължава Фушие, той е направил „нещо истински, ама истински глупаво“, като е взел проби от носовете на заразените порове и е използвал събраните вируси, за да зарази още повече животни, и е повтарял процеса, докато е получил форма на H5N1, която може да се предава по въздуха от един бозайник на друг.

„Това е много опасен вирус“, казва Фушие пред списание „Scientific American“. А след това задава реторичен въпрос. „Трябва ли изобщо да се провеждат подобни експерименти?“ Отговорът му е „да“, тъй като експериментите могат да помогнат при идентифицирането на най-опасните грипни щамове в природата, да създават цели за развитие на ваксини и предупреждават света за възможността [вируси от типа на] H5N1 да се превърнат в преносими по въздуха. Скоро след сензационното заявление на Фушие един вирусолог от Университета Уисконсин, Йошихиро Каваока, който също е получил финансиране от Националния институт по здравеопазване, съобщава, че е извършил подобни експерименти и също е получил форми на вируса на птичия грип H5N1, които могат да се предават по въздуха между порове. Каваока е взел предпазни мерки, за да промени своя експериментален щам на H5N1 по такъв начин, че да го направи по-малко опасен за човешките същества, а и двамата учени са извършвали експериментите си в лаборатории с много висока степен на сигурност, обозначавани като „Ниво на биологическа сигурност 3+“, малко преди върха на скалата за сигурност.

Въпреки предпазните им мерки, и Фушие, и Каваока, пробуждат гнева на много експерти в областите на националната сигурност и публичното здравеопазване, които настояват да узнаят как точно може да бъде оправдано преднамереното създаване на потенциално масово-епидемични грипни щамове. Активиран е един дотогава буквално непознат консултативен комитет към Националния здравен институт, на име „Национален консултативен комитет по биологическа сигурност“, и той провежда серия от изпълнени със спорове срещи през 2011-12. В началото комитетът се опитва да смекчи последиците от експериментите с H5N1 чрез разпореждането, от декември 2011, никога да не се публикуват методите, използвани при тези експерименти. Списанието Science and Nature получава молба да редактира онези части от публикациите на Фушие и Каваока, в които се описват конкретните процедури, поради безпокойството, че тази информация може да бъде използвана като един вид „книга с рецепти“ от евентуални терористи.

[…]

Вярвам, че децата са нашето бъдеще…

Защитниците на идеята за открити, скоростни синтетично-биологически изследвания, като например Дрю Енди от Станфордския университет и Тод Куикън от Уилсън Сентър – последният един от лидерите на разрастващото се международно биологическо движение за самостоятелни търсения, настояват, че трябва да се обръща внимание не само на опасностите от синтетичната биология, но и на нейните перспективи. Енди смята, че два процента от икономиката на САЩ вече идват от генно инженерство и синтетична биология, и че секторът расте с 12 процента годишно. Неговият отдел за биоинженерство в Станфорд работи с бюджет от половин милиард долара годишно, а Енди прогнозира, че в близко бъдеще синтетичната биология ще доведе до икономически и технологически бум, подобен на онзи от Интернет и социално-медийните технологии през по-ранната част от този век.

Много изследователи от областта на биологията гледат днес на генното инженерство при вече съществуващи или новосъздадени форми на живот, като на авангард в това поле. Независимо дали се конкурират по научни изложения или провеждат експерименти, те нямат особено много време за дебати около изследванията с двойна употреба; те просто се движат напред. Международният конкурс за генетично конструирана машина, при който екипи от университетски студенти се състезават при изграждането на нови форми на живот, е започнал в МИТ през 2004; наскоро той е бил отворен и за участници от средни училища. Конкурсът от миналата година е привлякъл повече от 190 кандидатури на млади хора от 34 страни. Онова, което звучи като научна фантастика за едно поколение, вече е нещо нормално за друго.

Само за няколко години синтетичните биологични изследвания са станали сравнително евтини и лесни. През 2003 г. проектът за човешкия геном завършва първото пълно секвениране [пълно описване и документиране] на човешката ДНК. Това е струвало няколко милиарда долара и е включвало хиляди учени и техници, работещи в повече от 160 лаборатории, като е отнело повече от десет години. Едно десетилетие по-късно вече е възможно да се купи устройство за секвенция, струващо няколко хиляди долара и да се извърши описание на цялостен геном – в собствения дом, за по-малко от 24 часа. Днес вече, за още по-малко пари, някоя частна компания ще проследи генома ви – и цените продължават да падат. Разходите за секвентиране са спаднали до такава степен, че индустрията вече не е печеливша в развития свят и до голяма степен е пренесена в Китай. В огромни лабораторни складове в близост до Пекин, Шанхай и Шенжен автоматични секвенсъри днес дешифрират, а масивни компютри съхраняват, повече генетична информация месечно, отколкото е общата сума на информацията, натрупана между времето, в което Джеймс Уотсън и Франсис Крик са открили ДНК през 1953, и синтезата на phi X174 от Вентър през 2003.

За да се разбере как функционира днес областта на синтетичната биология, би било от помощ да се използва практически пример. Представете си някакъв реален проблем на общественото здравеопазване – да речем, как да се открие арсеник в питейната вода в области, където доставянето на подземни води е било замърсено. А сега си представете, че решението е да се създадат безвредни бактерии, които могат да бъдат отложени във водна проба и започват да светят ярко в присъствието на арсеник. В природата няма такова същество, но пък има същества, които светят (светулки и някои риби). В някои случаи тези същества светят само когато се съешават или се чувстват застрашени, така че са налице биологични превключватели. Има и организми, които са в състояние да почувстват присъствието на арсеник. Накрая, има безброй много бактерии, които са безвредни за хората и с които се работи лесно в лабораторни условия.

За да комбинирате тези елементи в лаборатория, просто трябва да инсталирате подходящ софтуер на лаптопа си и да претърсите базите данни на съответните компании, да намерите и закупите подходящите единици от ДНК, които съдържат код за светене, превключване и усет за арсеник. След това трябва да закупите мостри от някакъв вид безвредни бактерии. На тази фаза просто трябва да подредите ДНК-компонентите в някаква разумна последователност, да внедрите произведения ДНК-код в бактериалната ДНК и да тествате, за да видите дали бактериите са здрави и способни да се възпроизвеждат. За да тествате резултатите, всичко, което е нужно, е да капнете малко арсен в бутилка вода, да добавите известно количество от собствените ви новосъздадени бактерии и да раздрусате: ако водата започне да свети, бинго. (Този леко опростен сценарий се основава на такъв, който действително е бил реализиран от екип от университета Единбъро, в Международния конкурса за генетично конструирана машина през 2006).

Най-трудната част от процеса засега е подреждането на ДНК-компонентите в разумна последователност, но това едва ли ще бъде вярно за дълго. Светът на биосинтезата се скачва с онзи на 3-D печатането, така че учените вече могат да зареждат нуклеотиди в 3-D „принтер“, който генерира геноми. А освен това те вече са в състояние да си сътрудничат по цялото земно кълбо, при което учени от един град, които проектират генетична последователност на компютър, изпращат кода до принтер някъде другаде – на всяко място, свързано с Интернет. Кодът може да бъде за създаване на животоспасяващо лекарство или ваксина. Или може да е информация, която превръща микроскопичния phi X174 вирус, над който Вентър е работил преди едно десетилетие, в нещо, способно да убива човешки клетки, да прави зловредни бактерии устойчиви срещу антибиотици, или да създава някакъв напълно нов вирусен щам.

Информация, моля!

Нещото, което поставя в трудно положение малцината експерти по национална сигурност и правоприлагане, следващи отблизо тази биологична революция, е осъзнаването на факта, че ключовият компонент е просто информация. Докато буквално всички днешни закони в тази област – както национални, така и глобални – ограничават и проследяват разпространението на организми, пораждащи безпокойство (примерно вируса Ебола), то проследяването на информацията е почти невъзможно. Кодът може да бъде скрит навсякъде – сподвижниците на Алкайда са скривали указания за провеждане на атаки в порно-филми, а някой привидно невинен туийт може да насочва читателите към затънтено място в Интернет, съдържащо геномен код, готов за разпечатване в 3-D принтер. Изведнъж нещото, което е започнало като биологичен проблем, се превръща във въпрос на национална сигурност.

Ето защо, когато Световната здравна организация (СЗО) свиква втората си двугодишна Среща на високо ниво по въпросите за двойната употреба, около една трета от присъстващите учени и държавните служители са от Съединените щати и те представляват поне 15 различни служби, като се започне с ФБР, Центровете за контрол и превенция на болести, Министерството на отбраната и Службата на американския търговски представител. И макар че други страни също изпращат силни екипи, посланието на администрацията на Обама е ясно: ние се безпокоим.

От всяка страна-участничка в Конвенцията за биологическите оръжия се изисква да определи агенция, отговорна за спазването на разпоредбите на договора. За Съединените щати тази агенция е ФБР. Днес една малка служба вътре във ФБР, смалена още повече поради скорошните бюджетни ограничения и изземания, наложени от Конгреса, се опитва да държи под око научната общност и да открива евентуални случаи на двойна употреба. Но ФБР изобщо не притежава научната експертиза, с която разполагат самите учени, така че на практика то трябва да се надява, че учените ще се самоконтролират – една очевидно проблематична ситуация.

Други държави се опитват да се борят с проблема за двойната употреба по други начини. Дания например има лицензионна процедура както за публичния, така и за частния сектор. Тя изисква изследователите да регистрират намеренията си, преди да извършат експерименти. Лабораториите и персоналът се проверяват за възможни опасения по сигурността и получават лицензии, които посочват условията на допустимата им работа. Някои от кандидатурите и лицензите са класифицирани, което гарантира търговската тайна на частния сектор. Но такава програма е възможна там, само защото мащабът на биологичните изследвания в страната е толкова малък: понастоящем се контролират по-малко от 100 лиценза.

Датското правителство се опитва да контролира публикацията на Фушие по въпроса как той е модифицирал вируса H5N1 – чрез прилагането на собствените си закони за контрол върху износа, при което въпросната информация е всеобщо считана за прекалено опасна, за да бъде изнасяна. И макар правителството да е премахнало забраната след първата Среща на високо равнище на СЗО, един местен съд по-късно постановява, че публикацията на Фушие нарушава законите на ЕС. Фушие е обжалвал решението и от това може да има сериозни последици при обмена на информация за подобни изследвания из цяла Европа. Един от уроците във връзка със скорошните изтичания на разузнавателна информация в САЩ обаче е, че може да се окаже невъзможно да се наложи херметичен контрол върху предаването на цифрова информация, ако участващите в него страни са достатъчно решителни и изобретателни.

В съответствие с техните нововъзникващи инженерни перспективи, много от днешните биолози наричат геномните си проекти „бар-кодиране“. По същия начин, по който производителите поставят баркодове на продуктите в супермаркета, за да покажат техния произход и цена когато бъдат сканирани, така и биолозите се надпреварват да секвентират растения, животни, риби, птици и микроорганизми от целия свят, и да ги маркират таксономично[276] чрез ДНК-поредица, уникална за вида – неговия „баркод“. Възможно е също да се въведат баркод-идентификатори и в синтезирани или GOF-мутирани организми, което позволява на служители от правоохраната и общественото здравеопазване да проследяват и издирват всяко използване или случайно изпускане на човеко-създадени или модифицирани форми на живот. Такъв подход се използва при генно модифицираните семена и селскостопански продукти, и няма основателни причини да не се наложи същия вид етикетиране при потенциално тревожните изследвания с двойна употреба. Но бар-кодирането трябва да се прилага от първоначалните изследователи и то няма да бъде използвано от хората, действащи злонамерено. Така че за проблема няма бързи или лесни технологически решения.

[…]

Накъде сега?

Учените и експертите по сигурността никога няма да постигнат консенсус относно рисковете от изследванията с двойна употреба в синтетичната биология. В края на краищата, почти 35 години след премахването на едрата шарка, все още се водят дебати дали да се унищожат последните останали проби от вируса. Ползите от синтетичните биологични изследвания са трудни за оценка. Поддръжниците ѝ вярват, че това ще промени света, по същия начин по който продължава да го прави революцията в информационните технологии, но други са скептични. Агресивните намеси с цел да се ограничат възможните рискове от изследванията с двойна употреба могат да попречат на научното развитие. Ако наистина би се стигнало до обсебеност от проблема, американското правителство например би могло да започне да създава огромна бюрократична мрежа от регулации и надзор, далеч надхвърляща установената другаде, с което ще успее единствено да върне собствените си научни усилия назад и ще принуди да бъдат изместени в чужбина най-напредничавите изследвания. Едностранните действия на всяко правителство най-вероятно ще доведат до провал.

Това означава, че политическите лидери не трябва да чакат яснота и перфектна информация, нито пък да бързат да разработват ограничителни процедури или да разчитат на научното саморегулиране. Вместо това те трябва да приемат, че революцията в синтетичната биология е тук, за да остане, да я следят отблизо и да се опитват да предприемат подходящи действия, за да ограничават някои от най-очевидните рискове, като случайно изтичане или съзнателно освобождаване на опасни организми.

Първата стъпка в това отношение следва да бъде укрепването на националните и глобални капацитети за епидемиологично наблюдение. В Съединените щати подобно наблюдение е отслабено поради бюджетни съкращения и бюрократично претоварване на федерално, държавно и местно ниво. Центровете за контрол на заболяванията и Министерството на земеделието на САЩ представляват първата линия на защита на Съединените щати срещу микробните заплахи към човешкото здраве, растенията и добитъка, но двете агенции са били одялани до кост. Бюджетът на Центровете за контрол над заболяванията е намален с 25% от 2010 г. насам и наскоро е намалял с още пет процента благодарение на различни изземвания, като съкращенията включват финансиране, което е подкрепяло 50 000 щатски, местни, градски и окръжни здравни служители. За Конгреса би трябвало да бъде елементарно умозаключение да се възстанови това финансиране, както и останалата подкрепа за служителите в сферата на общественото здравеопазване.

[…]

Противоречията и опасенията, свързани с изследванията с двойна употреба в синтетичната биология, възникнаха в хода на по-малко от четири години – започвайки от момента, в който през 2010 г. Вентър обяви създаването на нов вид живот, описан като „първият самовъзпроизвеждащ се вид на планетата, чийто родител е компютър.“ Преди групата на Вентър да се впусне в такова богоподобно направление, тя е отишла в Белия дом на Обама, където е информирала множество държавни служители по редицата политически и етични въпроси, повдигнати от проекта. За известно време администрацията е обмисляла да класифицира проекта поради опасения, че той може да породи сериозни опасности. Но вместо това, за голяма радост на Вентър, Белият дом е избрал пътя на пълна прозрачност и оповестяване. „Може би това е огромна философска промяна в начина, по който гледаме на живота“, казва Вентър на пресконференция във Вашингтон, свивайки рамене. Разбира се, той не е сигурен. И все пак се чувства уверен, че онова, което той нарича „много мощен набор от инструменти“, ще доведе до откриване на грипни ваксини, произведени за много кратко време, може би ваксина срещу вируса на СПИН, а също и микроби, които консумират въглероден двуокис и произвеждат някаква безопасна алтернатива на енергията от изкопаеми горива. Сега, когато синтетичната биология е тук, за да остане, предизвикателството е как да се направи така, че бъдещите поколения да виждат в появата ѝ по-скоро благодат, отколкото напаст.

Лори Гарет (1951) е американска журналистка и авторка, която специализира в областта на научните изследвания. Носителка е на наградата „Пулицър“ за серия от публикации от 1996, в които се проследява избухването на епидемията от Ебола в Заир.

Коментари (8)

- 24-11-2017|Гост

Ученият не е създал нов живот, той е използвал вирус, трансформирал го е и е получил друг вирус, с незначителни разлики. Т.е., учените вземат живо същество и го модифицират. Дори да казват, че създават нов живот, това не е точно така. Те само корумпират съществуващия вече живот, без да са наясно с последствията. И когато става дума да създаваш нови вируси, какво по-опасно от заиграването точно с тях. Защото малък вирус убива голям човек. Нужни ли са ни още такива? Друг е въпроса, ако глупавият човек не мереше сили с Бога, а имаше само и единствено добра мотивация, да лекува. Тогава това познание би могло да се използва с някакъв добър ефект. Но ние винаги тръгваме към най-опасното, не излекуване на творението, а предизвикваме Твореца.

- 28-11-2017|Плява и зърно

„…в който през 2010 г. Вентър обяви създаването на нов вид живот, описан като „първият самовъзпроизвеждащ се вид на планетата, чийто родител е компютър.“

Цяла плевня плява – за половин козяков чувал ръж. Питам се кой Луд е създал първобитния компютър, на който е бил проектиран и отпечатан като D-4 „стария“ живот: този, който нито уважаваме, нито разбираме. Отговарям си така: ще разберем, ако проумеем, че всичко в и наоколо нас, е само Виртуална Реалност. Което се превежда с отразено „Съзнание“. На половин протегната ръка сме от Него, а не можем дори да го докоснем. Опитваме с Вяра, на която не помага и телеологията. (Теологията не споменавам напълно съзнателно.)

- 28-11-2017|Гост

Ами нито Творецът е луд, нито съществото, което наричаш първобитен компютър, от където произтича нашият живот, заслужава тази оценка. Творецът не е сътворил нито една нежива технология така, както ние произвеждаме пералня или тостер. Неговите технологии са живи и чрез тях се поддържа живота. Може да ги наричаш ангели или не, но те не са мъртви програми, защото нивото на Твореца е над това. Мечтата на човека е да създаде хуманоид, е, ние пък сме богоподобни, виждаш ли връзката? Хората бъркат, когато търсят неживи неща и енергии, технологии, които нямат лице, е, няма такива. Над нас стои могъщ разум и воля. Или по скоро ние съществуваме в Него.

- 28-11-2017|Плява и зърно

Господи! От кое (от многото „отвъдни“) идвате, уважаеми г-н „Гост“? Защото виждам, че нямате щипка чувство за хумор – сиреч, логическо мислене. Само дрън-дрън ярина: фило-сос-твате, да не би да сте „създател“ на някакъв пластмасов сос за тас-кебап?

- 28-11-2017|Златко

Уважаемата Мария Павлова ми изглежда като жена на възраст, тоест дарена с всички особености на възрастта, и най-вече бетонна упоритост. Бог с нея, нека зачитаме потребността ѝ да бъде чута…

- 28-11-2017|Златко

Между другото, в моментна подготвям публикуването на далеч по-шокиращ текст върху най-новите изследвания в областта на дълголетието, които изглежда не на шега се опитват да изпратят думата „смърт“ в небитието. Но не, не, не – Бог няма да допусне това, нали така, госпожо Павлова?

- 01-12-2017|Гост

И как такива титани на „модерното“ мислене опряха в дискусията до най-древните низки методи за борба с идеологическия враг, включващи прехвърляне на полемиката на лична основа? Това е доста старо и е демоде, но предполагам, че младите забравят, че няма нищо ново под слънцето, нито пък в човешката психика. Вашият подход си е чиста класика от технологиите на всякакви тоталитарни машини и тъй като аз очевидно съм на няколко стотин години, ми е добре известен. Щом искате да е лично, то лично аз щях да се срамувам да провеждам дискусия с такива средства. Но това всъщност не е дискусия, нали?

- 01-12-2017|Гост

Колкото до смъртта, не сте написали за кои елементи на човека говорите, но някои от тях би трябвало да преминат през трансформацията на смъртта, за да се облекат в нетленното. Подобно на пеперудата, която всъщност не умира, когато е какавида, нали така? Не е ли смъртта трансформация на една природа в друга и не се ли бори човек със смъртта, като преминава от старото в новото? Но предполагам, че имате предвид нещо по-прозаично, като желанието да стопирате живота в една негова точка и така да зациклите на едно място, без изобщо да сте наясно защо сте каквото сте и какво следва.

Преодоляване вируса на национализма

Автор(и): Славенка Дракулич

Писателката Славенка Дракулич е прекарала голяма част от кариерата си в опити да отразява случилото се в Югославия през 90-те години. Колко трудна борбата с „националистическия вирус“ тя показва в книги като „Балкан експрес“ (1993), „Както ако не съм там“ (1999) и „Те не биха наранили една муха“ (2004). В светлината на политическото развитие в Испания, тя разговаря с испанския онлайн вестник „El Confidencial“ за потенциалните опасности в каталунската криза.

Ангел Виларино (интервюиращ за El Confidencial): През 1984 г. Югославия изглежда като една от най-добрите страни за живеене в Източна Европа. Стандартът на живот е сходен или дори по-добър, отколкото в Испания. Сараево е домакин на зимните олимпийски игри и поне отвън изглежда, че страната е сравнително добре. Сърби, хървати, словенци живеят заедно и „етническото напрежение“ е нещо, което изглежда се случва само на футболните стадиони. Никой не прогнозира какво ще се случи само няколко години по-късно. Комбинацията от икономическа криза и национализъм има разрушителна сила, която много бързо може да влезе в действие. Как това стана възможно? Видя ли някой, че това идва в Югославия?

Славенка Дракулич: Никой не видя това, никой не вярваше, че е това възможно.

Но истината е, че това не се случи много бързо. Конфликтите и войните, като правило, не се случват за една нощ, дори това да изглежда така отвън. Достатъчно е, например, да видим как се е случило това в Германия, например, като прочетете книгата на Виктор Клемперер „Аз искам да бъда свидетел: Един дневник на нацистките години, 1933-1941“. Там той описва серия от малки стъпки в дискриминацията срещу Евреите, като ги превръща в Други. Това отнема години и години и започва с това, че им забраняват да използват обществения транспорт, да купуват цветя или да посещават бръснар, после ги карат да носят жълта звезда, а след това … Холокоста.

В бивша Югославия бяха необходими поне пет години, за да се надигне националистическата пропаганда, да се хомогенизират хората в национални групи и подготвят за насилствен конфликт. Всъщност той започна с изкачването на Слободан Милошевич на власт в Сърбия и с апартейда в Косово през осемдесетте години. В този смисъл може да се каже, че възходът на хърватския национализъм е реакция на неговия сръбски двойник [сръбския национализъм], особено след като сръбското малцинство в Хърватия обяви своята автономия. След това Милошевич, с Югославската народна армия, почувства, че може да нападне Хърватия.

Ангел Виларино: Как беше това в самото начало? Как ситуацията започна да става критична?

Славенка Дракулич: Медиите бяха от решаващо значение в този процес на създаване на врага. Моите колеги – журналисти и писатели, интелектуалци и академици – бяха желаещи участници в националистическата пропаганда; те бяха или истински вярващи [привърженици], или опортюнисти. Трябва да знаете, че учейки се от историята, първо трябва да идентифицирате врага. Това e изобщо националистическа пропаганда. По-лесно е да има исторически враг, ако е имало по-ранни конфликти, върху които може да надграждате – например, като Втората световна война в случая на сърби и хървати. С помощта на елементи от историята („древни врагове“) плюс митове и полуистини, може да създадете експлозивна емоционална смес. Идеологията, изглежда, може да преодолее икономическия интерес и разума. Ние всички подценяваме силата на емоциите. В дъното на тези емоции има страх, страх, че „врагът“ в този случай ще вземе вашата територия. Ако националистическата пропаганда успее да създаде страх сред хората, тогава главната стъпка към конфликта е направена, преодоляна е основната пречка.

След първото кръвопролитие конфликтът става реален. Миризмата на кръв е спусъка за истинската конфронтация. Но дори това не е истинска война, защото в началото жертвите са малко, така че те все още са отделни индивиди: ние знаем техните имена. Моето определение за война е, че тя започва, когато има толкова много жертви, че вече не знаем имената им. Войната започва, когато жертвите станат анонимни.

Ангел Виларино: Моето впечатление е, че когато избухне конфликт, неутралните позиции – тези на миротворците – са първите, които са заглушавани. Точно това се случва в Испания. Това ли се случи в Югославия?

Славенка Дракулич: Това е, което войната причинява на един човек: тя те принуждава да вземеш страна. А тогава вече е твърде късно за миротворците. Миротворците обикновено са заглушавани преди да започне конфликта, и всъщност това обикновено е знак за наближаващи проблеми. Това, което намирам за интересно, е, че в Югославия нямаше достатъчно опозиция срещу задаващия се конфликт. Мисля, че има поне две причини за това. Едната беше самата същност на недемократичното, авторитарно общество, в което живеехме, което възпрепятстваше развитието на гражданско общество. Югославия беше страна без развити политически алтернативи както в други страни – Полша, Унгария, Чехословакия. Другата причина беше фактът, че моето поколение, родено в края на 40-те и началото на 50-те години на ХХ век, трябваше да свърши работата. Но ние бяхме разглезени и доволни от трохи като свободата да пътуваме в чужбина, по-добър стандарт на живот и т.н. Моето поколение беше последното, което вярваше в социализма. Ние, за разлика от нашите връстници в страните от съветския блок, които току-що споменах, не чувствахме достатъчно репресия, за да създаваме демократична политическа алтернатива или лидери като Лех Валенса, Адам Михник или Вацлав Хавел.

Въпросът е този: когато национализмът се появи на политическата сцена, няма реална алтернатива.

Ангел Виларино: В бивша Югославия повечето семейства имаха роднини в други страни. Те бяха толкова смесени, и все пак се обърнаха един срещу друг. Какво предизвика това? Как хората страдаха от това?

Славенка Дракулич: Югославия беше федерална страна, смес от нации. Както казваше полският историк и бивш дисидент Адам Михник, вирусът на национализма присъства навсякъде (особено в мултинационално общество), но са нужни правилните социо-политически условия, за да го събудят. Очевидно в бивша Югославия ние успешно създадохме тези условия…

И докато Босна и Херцеговина беше пример за съвместното съществуване на сърби, хървати и мюсюлмани/бошнаци в продължение на десетилетия, войната там беше най-лоша. Не само защото там имаше най-голям брой жертви – спомнете си например Сребреница, където през 1995 г. сърбите екзекутираха над 8000 мюсюлмански мъже и момчета, или около 30 000-те мюсюлмански жени, изнасилени в лагери за изнасилване. Просто вземете предвид факта, че преди 1991 г. около 30% от децата са родени в смесени бракове. Национализмът и войната буквално разделиха семействата заради това. И все пак, както споменах, очевидно емоциите се оказаха по-силни от рационалността, по-силни дори от семейните връзки.

Някои експерти казват, че има два вида национализъм. Един национализъм от осемнадесети век – национализмът, роден по време на романтизма, този, който е основан на езици, традиции, земя, етнически различия и първородство. И друг – идеологически национализъм, основан на идеи и ценности, както австралийският и американският национализъм – поне в миналото. Съгласни ли сте с тази гледна точка?

Без съмнение в историята, националистическата идеология беше важна в създаването на националната идентичност и националните държави. Но не обичам да смесвам национализма с патриотизма, което често се случва.

Според мен национализмът е идеология, която се нуждае от враг; тя се конституира в конфронтация с Другия, нуждае се от Другия. Патриотизмът е различен, защото не се нуждае от врага, не е нужно да доказвате, че вашата страна е по-добра от която и да е друга, и затова я обичате. Просто я обичаш, и точка. Не е необходима обосновка.

Ангел Виларино: Политиците и понякога медиите носят голяма отговорност. Те могат да играят на конфронтация един с друг, сякаш са в театър, дори ако всъщност живеят комфортно заедно. Една сцена от твоите книги, която ме шокира, беше образът на военнопрестъпници – хора, които се борят да разкъсват хора – които стават приятели в затвора. Как обяснявате това?

Славенка Дракулич: Това изглежда парадоксално, съгласна съм. Обаче не е толкова трудно да се разбере. Тези мъже всички говореха един и същ език, тъй като в училищата беше задължителен така наречения сърбо-хърватски, всички те се родиха и живееха в бивша Югославия и споделяха същото минало, култура, храна, музика, спомени, може би дори приятели. Така те развиха лични взаимоотношения. Възможно беше, защото дори и да се биеха армиите една срещу друга, те нямаха нищо лично един против друг. Идеологията и политиката ги разделиха, но те не виждаха нищо лично във всичко това. Те не са убили един на друг членовете на семействата си, да кажем. С други думи, имаше повече елементи, които ги обединяваха, отколкото ги разделяха. Центърът за задържане е едно затворено пространство; трудно е да се изолирате напълно. Независимо от националността им, заподозрените военнопрестъпници, които живееха на същия етаж, се обръщаха към Милошевич като „Президент“!

Ангел Виларино: Къде това напусна Югославия? Войната беше травма за всички.

Славенка Дракулич: Всяка война променя всички, дори тези, които не са участвали или са живели в чужбина от години. С разрушенията и болката в такъв мащаб е трудно да се справим и да забравим. В Босна, например, с над 100 000 мъртви, почти всеки е загубил някого. Да не споменаваме освен това разрушаването на къщи, цели села или дори градове – като Вуковар в Хърватия. Не е лесно да се възстановява от такава огромна загуба; това отнема време.

Освен това има също и политическа манипулация, политици, които умишлено провокират война, ако и когато те се нуждаят от това за свои собствени цели. И много малко воля за помирение. Помирението зависи от истината, и това е трудно да се постигне. Това беше, освен справедливостта, задачата на МНТБЮ (Международния наказателен трибунал за бивша Югославия)[277]. Но истината не винаги е удобна, затова дори присъдите на този съд имат тенденция да бъдат отхвърлени както от политиците, така и от обществото.

Ангел Виларино: Мислите ли, че Европейският съюз е научил някои уроци от случилото се в Югославия? Как очаквате той да реагира?

Славенка Дракулич: ЕС от дълго време не обръща внимание на „локалния“ огън, горящ в неговия заден двор. Освен това Югославия не беше негова държава-членка. Незначителен национализъм, и една незначителна държава, разпадаща се на части в кървави войни в Хърватия, Босна, Косово; два милиона изселени лица и бежанци. В края на краищата, САЩ приключиха войната в Босна, но ЕС все още плаща финансово за Босна, за да функционира.

Имам чувството, че нe e научен урока от войните в бивша Югославия. Не е дори достатъчно да се разпознаят признаците и опасностите от национализма, които повдигат главите си навсякъде, дори в рамките на ЕС. Дори след войните и страданията, национализмът все още управлява живота на много хора в Западните Балкани. Вместо да бъде имунизирана от война, болестта се е разпространила още повече.

Да, защото няма помирение все още. Има два начина за справяне с войните: испанският начин и немският начин. Испанският начин е – или беше – да остави миналото да спи в мир, да не предизвиква злия дух на национализма и фашизма. Германският начин е да се изправим срещу фашисткото минало, за да можем да вървим напред без тежест. Ние в сегашните новосъздадени бивши държави, особено Сърбия и Хърватия, не сме способни да обсъждаме Втората световна война, много по-малко последните войни. Има исторически причини за това. Ние научихме само интерпретацията на историята на комунистическата партия, а не фактите. Но може би с времето това ще се промени.

Ангел Виларино: Не мисля, че нещо подобно ще се случи в Испания и Каталуния. Ние все още сме далеч от това, но дори и така, силата на национализма е ужасна. Как виждате това от вашата гледна точка? Имаме хора, които се радват на флагове от двете страни и хора, които открито изразяват своята омраза онлайн (и, напоследък, дори офлайн).

Славенка Дракулич: Моят опит ми показва, че основната пречка пред една война е психологическа. Не можеш да излезеш и просто да започнеш да убиваш съседите си, испанци или каталунци, защото ще те счетат за луд. Нуждаеш се от оправдание за акта на убийство; трябва да бъдеш убеден, че вършиш правилното нещо, че се защитаваш от злия враг, който иска да ти навреди. Твоят вирус на национализма се пробужда, обаче все още трябва да изградиш психологическа обосновка за истински конфликт, да убедиш и да замърсиш хората с него, за да оправдаеш конфликта. Хората трябва да станат склонни да убиват и да умрат за „очевидни“ цели – само тогава можете да направите война. Това, за щастие, отнема време.

Следователно, нека се надяваме, че има възможности да се избегне един фатален конфликт в Испания.

Превод от английски: Румяна Станкова

Славенка Дракулич (род. 4 юли 1949, в Риека, бивша Югославия) е хърватска писателка и журналистка, пише на хърватски и английски езици. Следва литературознание и социология в Загребския университет. От 1982 г. се занимава с журналистика, писала е за различни хърватски издания, в това число – на феминистки теми. Омъжена за сърбин. След като в началото на 1990-те години е обвинена от националистическия печат, заедно с Дубравка Угрешич и още няколко хърватски писателки, в недостатъчен патриотизъм, и причислена към „вещиците“, носещи развала на хърватския народ, тя напуска страната. Живяла е в Швеция. Сега поделя живота си между Стокхолм и Загреб. Публикува във водещи либерални издания като New York Review of Books, New Yorker и др.

Коментари (4)

- 30-10-2017|Пламен

биографията и, както е споделена под превода на интревюто от Ел Кофиденсиал, лесно ще бъде разкритикувана от десния политически диапазон (и още с по голямо желание от троловете на хибридната война). Повечето от „най-големите световни вестници и списания“ са популярни списания и вестници (Harper›s Magazine), леви или либерални периодики (New Republic, Nation) или академична периодика (например, East European Politics & Societies):

blog.stcloudstate.edu/ims/2017/10/30/sla…ulic-and-yugoslavia/

Популисти като Орбан, както и съвременните полски и чешки политици, сигурно не са и чували за Дракулич, още по малко за проблемите на национализма, който в момента за тях е най важното знаме срещу емигрантите.

- 31-10-2017|Златко

Съгласен съм. Ще коригирам…

- 05-11-2017|Кунев

Либералният модел се провали, точно защото такива статии на такива автори са най-най-отдалечени от същността, от целостта на проблема „национална държава“. Не Виктор Орбан и „популизмът“ са причината, а замитането на разлагането на западния свят и измислените извън природата на нещата либерални ценности. Дори в Париж е невъзможно да има мултикултурализъм. Нека Славенка заживее в една махала като „Столипиново“ и да ми бълнува за „злия“ национализъм. Трябват векове, за да се стигне до доброто, а не изсмукани дедуктивно от измислени либерални утопии статии. Горчивата истина е на Стендал, а не на либералната религия.

- 09-11-2017|Румяна Станкова

Това е интервю, а не измислена статия, г-н Кунев. А либералният модел не се е провалил от статии на такива автори, а от реалността, в която измислените, обаче хуманни ценности не се прилагат и не действат. Ето това е популизъм на практика, въпреки, че го отричате като причина! Славенка Дракулич е свидетел на войната в бивша Югославия и затова нейната гледна точка трябва да се уважава, а не изцяло да се отрича.

След като демонстрирате такава вещина, представете най-най-близката същност на проблема „национална държава“ и докажете толкова увереното ви твърдение, че за да се стигне до доброто (кое е то според вас?) трябват векове. Неубедително е, че не предлагате как да се стигне до доброто „след разлагането на западния свят“ – обаче в настоящия век все още стандартът на живот на западния свят, както всички знаем, е много пъти по-висок от източния свят, и много интелигентни и квалифицирани източноевропейци предпочитат да се интегрират и реализират в западния свят. Убедена съм, че РОДИНАТА БЪЛГАРИЯ, а не ДЪРЖАВАТА БЪЛГАРИЯ остава завинаги в тяхното сърце!

Книжни герои

Автор(и): Фани Цуракова

Литературни пътеписи

Ако влезете в болничната част на Университетска болница „Царица Йоанна – ИСУЛ“, справите се в малко сложната ѝ, след множество ѝ прекроявания архитектура и стигнете до Клиниката по неврохирургия или Клиниката по неврология, ако още изчакате край болничните легла няколко години, можете да срещнете Алиса. Алиса от страната на чудесата.

Дали харесвам тази книга? Не. Още някога преживяването на промяната в размера на тялото, задушаващото тясно пространство на стаята, дългото безпаметно пропадане никак не допринасяха за душевното ми спокойствие. Не.

Сега обаче, седнала до леглото на жена, оперирана преди няколко дни от тумор на мозъка, изпитвам, разбира се съчувствие и отговорност, но и онова неизменно вълнение, както при среща с дълго невидян приятел, със същество от книжния свят. Жената вижда и усеща крайниците си уголемени, гардеробчето зад нас, болничното шкафче, стаята малки, таванът съвсем се е смъкнал, малка съм и аз, малък е и съпругът ѝ до прозореца, по лицето на който се стичат сълзи. Така като се стичат на лицето на човек, който е срещнал неизбежността и вече е изгубил силата на гнева. Сълзите потичат изведнъж, без предизвестие, почти без промяна в мускулите на лицето, освен едно леко приближаване на веждите. Очите плачат сами, мъката притисната от волята, разума и приличието чупи бенд в главата ни и се показва на света прозрачна и солена. Носени в гените ни милиарди години капки от първичния океан, родил живота, но и определил цената – смъртта, подхвърлящ дребната милостиня да охлади зачервеното лице и да даде минута облекчение. „Ако не бях истинска, нямаше да плача.“ – казва Алиса. Жива е любовта между този мъж и тази жена. Любовта и близостта така пламващи в отчаянието и надежда пред тежката болест, превръщащи се не рядко в най-нежна интимност и доверие, каквито не се преживяват и в дните на влюбването.

Туморът, операцията, са извикали Синдрома на Алиса в страната на чудесата. Описан от д-р Джон Тод през 1955 година. Трябвало е да носи прославата на името му – синдрома на Тод, но остава в научната литература известен повече с наименованието, които самият той му е дал „Синдром на Алиса в страната на чудесата“. „Littlemore hospital“, Оксфорд, болницата за психично болни, в която според някой сведения е работел д-р Тод, функционира и днес, но осигурява подкрепа повече за извънболнично лечение. Тридесетина години след описанието му синдромът живее вяло в научната литература. Затова пък след 80-те години на миналия век изследванията върху него се умножиха. В научните списания сега се говори за осем основни групи и причини за възникването му, той се изучава в таблици, цифри, описания, хипотези, но най-отгоре, с най-едрите букви стои името на нашата книжна героиня. А понякога и на друг книжен герой – Гъливер от „Пътешествията на Гъливер“ от Джонатан Суифт. Д-р Раул Лерой, също английски лекар, наблюдавайки през 1909 година пациент с микропсия (виждане на предметите умалени) го нарича „лилипутска халюцинация“.

Защо го казвам?

Защото ми е така изумителен този талант на големите писатели да формулират явление от единично уж наблюдение и да представят на читателите си познание, което не по изключение, години по-късно (в нашия случай – 100-тина), започва да привлича интереса на лекари, инженери, учени. Литературата, крачеща с лека стъпка пред науката, ръсеща листенца от лековати уж истории, които прилежната наука един ден старателно, надменно и назидателно се навежда да събира, класифицира, обръща отсам и оттам. Забавна ми е тази история в човешкото познание.

Но има и друго.

Вероятно Луис Карол, авторът на Алиса, е имал мигрена, една от възможните причини за подобни преживявания и е описал това, което му се е случвало преди пристъпа на главоболие. Имал е болест. Един заекващ, себенеуверен математик с мигрена, далеч от образа на мъж, който ще откърти въздишка от момински гърди, който е обаче е превърнал болестта си в познание и поетичност. Пореден пример, в който човекът успява от болестта да направи сила. В който духът превръща отнето или недаденото в идея, в смисъл, в живот.

Нашата историята е свързана с колежа „Христова Църква“, Оксфорд. Тук Луис Карол, макар не с псевдонима си, а с истинското си име Чарлс Латуидж Доджсън, е учил, след това е преподавал математика, тук е срещнал трите дъщери на декана на колежа, най-малката от които се е наричала Алиса, тук ги е забавлявал, а и сам се е забавлявал с измислените си истории. Или с естетизираната своя болест.

Оксфорд не прилича на друг видян от мен град. Освен Кеймбридж. Град – училище. От векове. Каменен град, извисяващи се с метри над теб стени, тежки порти пред които заничаш към затворени от всички страни дворове с плочи или морава, често тесни улички, църкви, останали от времето, в което едно учебно заведение не е можело да мине без това. И млади хора. Много млади, прилични хора. И други – съсредоточено-умислено-възторжени, скромно облечени – хората, които наливат ум и разум в главите им – техните преподаватели. Като нищо да не е помръднало от 1531 година, в която страховитият Хенри VІІІ е дал име на същия този колеж – „Христова църква“. Колежът е основан шест години преди това, но Хенри VІІІ, както знаем не си е поплювал в придобиването на чужда собственост, присвоил го е и оттогава та до днес носи името, което той е преценил, че трябва да носи. От картичките, които се продават в множеството магазинчета за сувенири може да се види залата за хранене в колежа и в дъното ѝ портрет на самия Хенри VІІІ. Облечен в нещо, което в сегашната номенклатура на дрехи би стояло в графата „плисирана поличка“. Хенри VІІІ. Бащата на така скъпия на сърцето ми друг книжен герой – принцът от „Принцът и просякът“ на Марк Твен – Едуард Тюдор.

Но сега да посетим колежа „Христова църква“. От главната улица, след като съм оставила зад гърба си кръчмата „Орел и дете“, в която Дж. Р. Р. Толкин е пийвал бира с приятели трябва да завия по следващата голяма улица вляво и после да търся малка и извиваща се уличка в дясно. На тази малка тясна уличка обаче нещо губя ориентация. Мога да разчитам на интернет. Но има и по-практично решение. Виждам група азиатци, вероятно японци. Стегнати, с фотоапарати, целеустремени. Те винаги знаят къде отиват. А тук няма как целта ни да не е една и съща. Лепвам се в края на групата им. Бодва ме обаче ревността, че не само аз съм тръгнала по дирята на Алиса. Че съм просто една от многото в поклонническа тълпа.

Стигаме да метална врата вляво, японците влизат, следвам ги, след 50-100 метра пътеката ни извежда на голяма поляна, парк, край него се вие рекичка. Тук трябва да е дървото с дупката на заека. Виждат се и други групи от хора. Значи, да, наистина съм самотен поклонник сред множество поклонници. Врътвам се, излизам на уличката и тръгвам отново по нея. В дъното тя завършва с друга голяма метална врата, зад нея има будка с пазач, минавам тържествено покрай него, влизам във вътрешен двор на колежа, на поляната са се събрали момчета и момичета във възгрозни наситено черни наметала от евтина, според мен, материя, и червени рози на бутониерите. Говорят, смеят се. Така, както са го правели и тринадесет министър-председатели на Великобритания учели преди време тук. Сядам на парапета покрай стълбите на колежа и ги гледам. Наблюдаването на деца и млади хора повишавало отделянето на окситоцин и подобрявало настроението. Така трябва да е. Започвам да го усещам, когато пред мен се изправя дама на петдесет-шестдесет години. Слаба, с вид на жена, която не се е омъжвала или и да е, така държи на реда, че с това прекалено бързо изсушава мъжко-женските по-близки отношения. „Какво правите тук!?“ пита с „дрезгав, развълнуван глас“. „Гледам“ – отвръщам с усмивка, докато я разглеждам. „Нямате право да гледате тук!“ – отвръща. – Откъде се озовахте тук?“ „Влязох през врата“ – отвръщам и започвам да се чувствам като преминала през заешката дупка. „Коя врата?!“ – продължава „настръхнала“ строгата дама – „Онзи“ – соча. „Имате ли билет!?“ „Не“ – отвръщам. „Нямате билет!?“ тя наистина „цялата настръхва“, повтаря няколко пъти възклицанието и съвсем ме вкарва в дереализация. „Влязох през вратата, не видях някъде да се продават билети, а и никой не ми е поискал“ „Тази врата?!“ – „намръщена“ тя сочи единствената наоколо ни врата към улица. „Трябва да напуснете!“ – Катерицата сочи изхода за да не би да се объркам и тръгва наказателно към горкия портиер. Да, това несъмнено е Катерицата, вървя след дребните, ядни нейни крачки и си мисля – нещо е останало в този колеж от 1855 година, когато Луис Карол е прекачил прага му вече не като студент, а като преподавател. Традициите, архитектурата като да подбират хората от следващата генерация, но и като допълнително да омачкват първичната глина и те заприличват на хората от предходната. Та тук все още живее Катерицата.

Младите хора с черните наметала и червени рози в бутониерите зад гърба ми продължават да се смеят, да си правят снимки, да говорят за неща, за които говори само младостта. Изсулвам се и се връщам на улицата и към вратата към парка. Човек трябва да следва японците докрай. Ако иска да попадне в музей. По алеята, по алеята в дясно и се вижда друга врата, портиер, каса, вътрешен двор. Японците знаят и кога е времето за посетители. Колежите си имат ден и часове, в които могат да бъдат посещавани от външни лица. Срещу заплащане, разбира се. Сега посетителите ме насочват към голямо стълбище с красиви сводове и попадаме в знаменитата зала за хранене и портрета на Хенри VІІІ в дъното. Три реда долепени една до друга маси по дължина, малка и плитка отворена камина в ляво, портрети на декани на колежа. Масите са със сложени прибори за хранене, които очакват питомците на колежа за вечеря. Още – дървен фурнир по стените, цветни стъклописи, лампи с абажур по средата на масите, мъж в униформа на нещо според моите представи на иконом, но едва ли е така, със шапка, която бих нарекла бомбе, но вероятно има друго име, който следи поклонниците да не свият нещо. Отмъкването на реликвите. Старо като света. Парче от христовия кръст, кутре на светец, детето, повлякло куклата си към детската градина, влачим нещо от единия свят в другия като не можем да ги слеем напълно. Сувенирите – цяла индустрия за тази човешка нужда. Нелепа на моменти, грозновата често, преимуществено произведена в далечен Китай, с когото оригинала няма никаква връзка. И ето ме обратно в парка или на поляната, както предпочитате. Реката по края му, която много нашенци биха определили с думата „бара“, хора насядали със сандвичи покрай бреговете ѝ. Поляната е зелена, равна и окосена, както се очаква, две-три големи дървета хвърлят сянка, слънцето е ярковато, прелитат гривяци, сивотата им с смесва с лъчите, със сиво-кафявите стени на сградите наоколо, със зеленото на тревата, с тъмнотата на сянката под дърветата, всичко това в следобедните часове „приспива и затъпява“, някои от поклонниците не са издържали, налягали са на сянка, подпъхнали ранички под главите си, очните им ябълки под клепачите се движат бързо, те помръдват крак или ръка – сънуват. Във фазата на съня са, в която са сънува. Сънят на някой е може би ярък, цветен, фантастичен и запомнящ се. Някой след минути може би ще седне с малко объркан поглед, ще въздъхне и ще изрече „Боже, какви щуротии сънувах!“.

Добре, хайде сега обратно, излизам на главната улица стигам до края ѝ, където в дясно може да се свие към Бодлиевата библиотека, държа левия тротоар и скоро ще се озова пред кръчмичката „Орел и дете“. Малка врата, скромен бар, одосадена барманка, вече зная че не трябва да сядам нито в ляво, нито вдясно, а да мина покрай бара и да видя вляво. Стените подсказват ясно – окичени са в снимки на Дж. Р. Р. Толкин и колеги. Масата е голяма, тесничко е, сядали са един до друг, налагало се е крайните да стават, когато някой е решил да стане. Пиели са бира и са говорили за литература. Точно това неудобство на местата за сядане ме натъжава със спомен. Клубът на журналистите в София. Той беше с такива извити дивани покрай много от масите. Имаше едно място, до колона, над което в рамка стоеше подписа на Борис Ангелушев – беше сядал винаги точно там, там беше преглеждал рисунки на по-младите илюстратори. Клуба на журналистите. Там десетилетия се носеха материали, забравяха се вечер коректури от пийнал дежурен редактор, раждаха се идеи за статии, човек и да останеше сам можеше вечер да намери някоя душа склонна да говори и да слуша за написаното слово. Сега на това място има сладкарница, ресторант и италиански сладолед. Няма го обаче спомена от душите, които лошо или добре, но мнозина от тях с цялото си сърце удряха клавишите на „Мариците“ и вярваха, че с всеки удар се съпротивляват и променят света. Останало е едно едничко огледало, на което само можеш да видиш на какво си заприличал. Е, тук в схлупения „Орелът и детето“ можеш да седнеш до Толкин и другарите му, можеш да се вслушаш в разговора им, макар от време на време вътре да връхлетяват бледи юноши, които искат да се снимат точно до портрета над главата ти. Можеш да се вслушаш и да се попиташ – защо точно в Оксфорд, защо точно в храма на стремежа към доказателство, на точност, на реалност, защо точно тук се ражда стила фентъзи, защо точно тук точно тук тази фантастност на Алиса, защо това кривване от утъпканата пътека. Нямам познание, за да чуя отговора на Толкин – изглежда толкова премерен, достопочтен преподавател. Казвате, че след като не харесвам „Алиса в страната на чудесата“ то вероятно и „Властелинът на пръстените“? Тогава и фентъзи? Да.

Тогава защо съм тук?

От уважителност. 70-те-90-те години на миналия век съществуваше един вестник „Орбита“. Съществуваха три издания, които се занимаваха с научна популяризация – той, сп. „Космос“ и списание „Наука и техника за младежта“. В тях работеха основно хора с образование различно от журналистика или филология. Бяха инженери, химици, лекари, юристи, имаше и дори капитан далечно плаване. През 80-то години на ХХ век в една от стаите на вестник „Орбита“, намираща се на последния етаж на някогашния „Кореком“ (за тези, които не познават това време това беше „верига“ от магазини, в които се продаваше с долари, там имаше неща, които не се намираха в обичайните магазини, и в него можеха да влязат само чужденци или хора, изпратени от държавата да работят извън страната). Та на последния етаж на тази сградата на улица „Калоян“, над църквата „Св. Николай Чудотворец“ в няколко стаи се помещаваше редакцията на седмичника „Орбита“. Там за първи път чух името Толкин. Току-що бе преведен и издаден „Властелинът на пръстените“. В редакцията работеха журналисти, които обичаха, четяха фантастика и работеха за нея. Сред тях имаше хора, които се пребориха за излизането на поредицата „Галактика“ на варненското издателство „Георги Бакалов“, които полагаха огромни усилия да открехнат с милиметри познанието на света извън границите на „социалистически лагер“. Отпечатването на един едничък разказ, невписващ се в понятието „социалистически реализъм“ или „прогресивен“ беше победа, която се празнуваше и сплотяваше. Тук съм, защото тези мои другари вече не могат да бъдат тук. А биха искали. Светът за който работеха, който разбира се им се привиждаше по-прекрасен, отколкото е, в годините към него се извърна неблагодарно и те понеже, макар и безобразни и грубовати на места, бяха всъщност дълбоко наивни и оголени, прегриза гърлата им. Няма значение дали в буквален или в преносен смисъл. В тяхна памет се опитвам да попитам Толкин защо точно тук се роди стилът фентъзи. Да поговорим какво предопределя един човек с детство като неговото да стане престъпник, друг – да крета на дъното на живота, трети, отегчен от контролните работи на студентите си да напише „В една дупка в земята живееше хòбит“ и да отвори простора към нов стил в литературата. Ако времето ни бе позволило да бъдем тук по-рано и на празните места около мен бяха Агоп Мелконян, д-р Димитър Пеев, д-р Светослав Славчев, Йожи Перец, Николай Катранджиев, д-р Златка Стаматова, сприхавия Димитър Павлов, Светослав Златаров, Корнелия Божанова, свита в ъгъла вероятно щях да чуя една от великолепните дискусии, които тези хора спонтанно правеха върху даден въпрос от различния ъгъл на познанието, в което бяха обучени. Вероятно в този разговор, който напомняше на игра с идеи щеше да изкристализира заслужаваща внимание хипотеза. Сега обаче чувам само болката на спомена и картата на Оксфорд насочва стъпките ми по маршрута, който Толкин вероятно е изминавал от колежа Мертон, в който е преподавал до приятелите му от литературния кръг „Инглинги“ тук.

Мертон – май най-старият колеж в Оксфорд – основан 1264 година. Входът му е в края на сляпа уличка, не особено забележима врата в ляво, пред нея неизменната каменна настилка, евтините, поочукани велосипеди на студентите и преподавателите, подпрени на стените. Да, скромност, дисциплина и религиозна отдаденост към преподаването и науката. И най-приемливото бягство, когато всичко това стегне примка около човешката душа – фантазията.

Фани Цуракова е лекар по образование, специалист по психиатрия. Известен период работи като професионален журналист. Пише проза и драматургия. Някои от произведенията й са издадени или представени на театрални фестивали в САЩ, Англия, Румъния, Русия, Испания, Германия, Япония. Почетен председател на Клуба на писателите-лекари в България (клон на Световната организация на писателите-лекари, UMEM).

Коментари (3)

- 05-11-2017|Хр. Ангелова

Най-добрата журналистка между лекарите и най-добият лекар между журналистите.. Нещо като лекажур. Не ми хареса, с една дума, съжалявам.

- 06-11-2017|Николай Аретов

Радвам се на редките случаи, когато попадам на текст от Фани Цуракова.

- 06-11-2017|Гост

Трябва коректор. На много места правописът е като на днешните студенти (това не е комплимент). (А дали пък не трябваше да видим и името на някой наш коректор в тези хубави спомени? Някой все пак трябва да ѝ е оправял запетайките и членовете едно време!)

„Възвишение“ за българския зрител

Автор(и): Калоян Гуглев

Когато влизах в киносалона, носих със себе си едно монолитно предубеждение. Очаквах нещо хубаво само като идея, иначе с посредствена реализация. По трейлъра на „Възвишение“ предположих, че филмът е заснет с много ентусиазъм. Изглеждаше ефектно. И все пак очаквах да има провал. Бях на една крачка от това да си повярвам.

Предисторията

Преди три години и половина се сблъсках с историята на Милен Русков за пръв път. Във Варна течеше театралният фестивал „Варненско лято“. А гвоздеят на програмата беше постановката на Пловдивския театър – „Възвишение“ на режисьора Иван Добчев.

Представлението беше уникално. Не! Велико. Никога не ходя да искам автограф или снимка от някой актьор, ама в случая си позволих да наруша традицията. Oтидох пред служебния вход на театъра и „дебнех“. После бързо си набавих книгата и погълнах текста за отрицателно време.

Логично след всичко това имах много твърда и непоклатима представа за романа на Милен Русков. Всичко ново би ми се сторило слаб опит, губене на време. Това високомерие от моя страна е наивно. Даже смешно. Филмът на Виктор Божинов разбива на парчета предубежденията ми.

Грешка на всеки зрител

Още в първите минути на филма търсих нещо лошо, за което да се хвана. Всъщност търсих прилики с тетралната постановка. Грешката на всеки един зрител е да търси прилики с нещо предходно. Много често вторият гледа да копира първия. А това кара зрителя във всичко ново да търси частица от старото. Грешка!

„Възвишение“ на Виктор Божинов не претендира да бъде копие, нито пък трябва. Още по-малко вече не ме интересува дали създателите на филма знаят за постановката на Иван Добчев. И в двата случая различни хора са адаптирали историята. Което означава многообразие, различни виждания, различен подход… богатство.

Филмът е един нов прочит на книгата. Един елемент от цялото многообразие, което заслужава творбата на Милен Русков. Вярвам, че той е създал текст, който да вдъхновява, да предлага предизвикателства и най-вече да провокира въображение. Всеки творец, приел да интерпретира книгата, се е нагърбил с една трудна задача, която за мен и в двата случая е един успешен продукт за гладния ни зрител.

Филм на световно ниво

Зрителят логично изпитва глад, предвид качеството на българското кино. Появи се филм, при който не чух някой да казва „абе, за български е прекрасен“. За него можем да кажем, че е добър и да мислим как да се популяризира навън. И да заявяваме с гордост, че е български. Да го сравняваме с чужди продукции.

Едно наистина адекватно заснемане и пресъздаване на епохата. Нямаше нищо модерно, което да се натрапи пред очите ми. За разлика от един филм отпреди седем години, пресъздаващ годините след 9-ти септември, в който имаше PVC дограма – пълна некадърност!

„Възвишение“ не допуска такива фрапантни грешки. Дори и на дребните не дава шанс. Затова можем да поздравим екипа. Декорите са страхотни, костюмите не подлежат на критика. Ще останете смаяни от пресъздаването на възрожденския Ловеч. Не повярвах, че това е българска продукция.

Филмът е заснет хронологично. Както на екран, така и по време на работата на екипа сцените следват реда си според сюжета. Този нечовешки труд се отплаща. Липсват нелогичните картини. А това е особено важно за актьорите, които пресъздават герои, намиращи се дълго време далеч от цивилизацията. Освен това не бива да пропускаме добрия монтаж и великолепната музика на Петър Дундаков.

Адаптацията

„Възвишение“ е чудесна адаптация на книгата. Не съм имал притеснение относно езика, подобно на други хора. Може би защото вече веднъж съм наблюдавал един успешен опит и не мога да си представя евентуален провал, противно на предубежденията ми. Плюс това самият Милен Русков е работил по адаптацията. Освен, че е помагал за репликите, той в същото време е дал свобода на сценаристката Нели Димитрова, както тя сподели на пресконференцията, вместо да пази ревностно текста си.

Този съвместен труд дава богати плодове. Сигурно почти няма да има недоволни сред зрителите, чели книгата. Рядко можем да гледаме адекватен филм, правен по книга. Особено, когато страниците са множко, както е в този случай.

Разбира се, има пропуснати моменти. Ала това не е за сметка на сюжета. Няма момент, в който да съм се питал „това пък откъде“. Историята е разказана напълно разбираемо. Посланието на книгата е запазено. Милен Русков не говори за Възраждането с кух патриотизъм. Той е създал художествена творба, която анализира историческите факти с точен мерник. А това се е съхранило в лентата на Виктор Божинов.

Има няколко сцени, които пресъздават силните моменти на книгата и пренасят тази сила на екрана. Загубата на невинността при първото убийството, извършено от дружината на Димитър Общи, изпращането на пребития Гичо от Котел, и последната, която е може би най-близо до духа на книгата. Особено важна е и сцената с Левски. В нея образът на Апостола е обвит в закачлива мистериозност и оставя зрителя сам да прецени дали това е Васил Кунчев.

Актьорите

Поради постановката на Пловдивския театър аз не можех да си представя друг за ролята на Гичоосвен Бойко Кръстанов. След филма мнението ми е на кантар. Просто е трудно, когато някой пръв ти е направил впечатление. Но Александър Алексиев изиграва много добра роля и заслужава аплодисменти. Отново обръщам внимание за ползата от многообразието.

Отделно Алексиев е нагърбен с тежката задача да влезе в дрехите на един сериозен герой, през чийто поглед преминава целия сюжет. Смятам, че тези дрехи му седят много добре. Впрочем книгата представлява Гичовия разказ от първо лице. Това е също добре подчертано във филма.

Къде е Гичо без другаря си Асенчо – Простодушния овчар от Жеруна (Жеравна)! В неговата роля влиза Стоян Дойчев, за когото това е дебют в киното. Разбрах това чак след прожекцията на филма и бях приятно изненадан. Дойчев изгражда един успешен персонаж с всичките му качества – простоватост, простодушие, хитрост, емоционалност, немърливост и най-вече способността му да поднася изненади.

Да изреждам всички роли е невъзможно. Но има едно нещо което не поставям на кантар относно филма и театралната постановка. Филип Аврамов определено ми хареса повече от Асен Блатечки в ролята на Димитър Общи. Също така за пореден път оставам впечатлен от Христо Петков. Сега в ролята му на Тодор Шуменеца.

А за всички останали мога да кажа, че тежат здраво на мястото си. Театралничене? Съвсем леко. Професионализъм? Голям.

Сравнения

Някои настоятелно търсят прилики с „Време разделно“. Да! Пак е суперпродукция. Последният ни добър исторически филм. Но „Време разделно“ категорично представя българите като жертва и заклани агнета, а турците като животни. И не приема друго мнение. Каквото и да си говорим, той служи за оправдание на един срамен процес. Макар че не заслужава. Просто е жертва на политиците. Не казвам, че е лош. Харесва ми. Но няма база за сравнение с филма на Виктор Божинов. Описва и друг период от османското владичество, което автоматично трябва да заработи като бариера за по-нататъшни сравнения.

Във „Възвишение“ се набляга на човешкото, на ентусиазма, на идеите, на движението, прогреса и т.н. „Възвишение“ не използва историята като инструмент за влияние и налагане на мнение. „Възвишение“ дава свобода. Изследва конкретен исторически процес и ги предлага за дискусия.

Да! „Възвишение“ все пак предлага нотка на патриотизъм за търсещите го. Но той не е сляп. Той е разсъдлив. Затова този филм е и за сърцето, и за ума. Филм с адекватен и завършен сюжет, обагрен с много смисъл. Все пак книгата дава сериозна основа.

Това е филм, който не е само за вътрешна употреба, въпреки родната тематика. Героите са богати на качества, които поставят общовалидни за всички хора теми. В съчетание с цялостното ниво на продукцията можем спокойно да го определим като нова глава в българското кино. Еталон от тук нататък за всеки следващ.

Калоян Гуглев е на 21 години. Роден във Варна и изучава журналистика в СУ „Св. Климент Охридски“. Интересува се основно от театър, история и футбол. От време на време се задълбава и в други временни интереси.

Коментари (8)

- 11-11-2017|малцинство

Извинявам се, малко е еднопосочно патетична тази статия, ето за противовес една друга, която сякаш отвръща на възторга на тази, и изобщо на цялата кампания с много пари и доста кич, медийни партньори и пр, биха стояли добре двете статии една до друга. Ето тук един пример от WebCafe:

„Най-великий филм, най-красний и чуден на всички времена и во веки веков…“

Восхити ся ти, бачо, восхити ся, знам та. И другите също ся восхититха с твоя помощ, сполай им. И кат ся зафана една радост, една гюрултия, та цяла ниделя вечи. Освободихме ся, викат сички, от пустия му вековен кинематографческий гнет, ибахго, пукайте с пушки статуслийки.

И ази бях там, бачо Гичо, ама ни сможах чак тъй да ся усетя.

Сущий глупец трябва да съм, да ти ся признавам току тъй, щот ся ша рикат, че съм лош чиляк, комай даже развалений ми народоговорим болгирский ней да я развален като хората, а един тъй снаден ми ся чини, кат на софиянче. И хич ми не вляза в устата, ми ся мъча, ама ти нидей фаща кусур.

Знам та, че няма де, за друго ша ти ся прище да ма халосаш, ама стой да ти рика квот съм намислил, па после твоя воля, челеби. Нъл всинца смелчаци сме ся собрали.

Таквиз кат мени само развалят револуцията, катран турят в кацата с меда и пълнят с чернило нетя. Ти сига нищеш някой ахмак да му читеш бадева плямпането за по-полечка и по-смиренко, що си търся билята? Облякан си с формата и вееш баряка, бачо. Ама поспри ся, да ся не прекали, ако ма разбираш.

Да ма разбиреше правилно, ей, хубав е филма, много е хубав дажи. Не ся вижда всекий ден такъв. Мислен, струван, па избаран до последния алталък.

И камерята едни таквиз, ибах тез чапкъни оператори, красота, братко. И оща кат ся започва, едни буки снежни ги виждаш, а след туй – разлистени. И Общия като ся яви, чувствуваш че е друга хавата тука, нищо общо няма с прочее буламачи, дет си сърбал от читалишни аджамии.

Прищява ти се да го издириш режисьорина, па да го прегърнеш и да му речеш, хвала ти, побратиме, да го разцилуваш. Право ти говоря, не е да е бошлаф.

Ама даже то не е в картинката осущението, а в разказа вътри сфряно. Майсторлук ся иска, да напрайш туй чудо. Ем за нашите ся говори, ем ги видиш, че не ся цвеке за мирисане, турчулята ги мани, те тука са мизансцен, по французки речено, в нашта душа е надникнато, болгарската.

Не е да има много таквиз филми. И смешно да ти стани, и харамийски да ся наежиш сущевременно. Викторе, победа значи туй на латинский, евала и бравос!

Дотук добре, което си я хубаво, хубаво си я, грях ми на душата друго да река, остави ма че съм ботур, аз на победа бузгун няма да са отплесна да викам, ибахса. Ама след туй не ми ся хареса квото ся зафана. Юруш, да пишем по личний тефтер големите слова. То не бяха едни долги дитирамби, едни хвалебствия, дето за банкянския валия не са биле.

Най-великий филм правен някога, най-красний и чуден на всички времена и во веки веков…

Бива ли такваз работа сига?! Не за друго, ама бачо Рангел ни гледа отгоре и ся подсмихва под мустак на лачените ни чепици пълни с перушина. То нашия кинематограф не ся е зафанал оня ден, бе побратими, та тъй да говорим урбулешката.

И Дилбер Танас е нашенски, и Караиван, дет го не повните отде я, и оня хайванин Петеля, че и Пурко барабар. Да ма прощаваш, бачо Гичо, ама още ляб има да ядеш актьорлушки, дорде ги стигнеш.

То восхита, восхита, ама сапикясайте се малко де! Отде ги добивате тез едромерни приказвания?

Величието не се ли добиваше кат помине малко време? Кажете бравос, майсторе, бравос! Па му стиснете ръката на майстора, Бог да го поживи!

Ама вий мислите, че много харно му праите, да го разнасяте така дорде байгъняса. То в цялата работа идеше да се рече, че ако ся качим на туй возвишение, понеж си мислим, че е недостижимо, сичките ша ни изтрепат. Или викате, то туй ни стига, ся можем умря спокойни. А тез кинаджии, да скрустят ръцете и толкоз ли, бря? Ами другити, дет сбират грошове и ся молят за коматя, тяхната обречена ли е?

Вий вечи ся произнесохте с голямата баданарка, па ся налайквахти кат попски чада на задушница. Стига врякали най най като онуй дите непорасло Гери Никол. Умереност ся иска за туй дело да стани като хората, ама тоз момент го пропущихте комай, дорде ся превознасяте.

Айде, сполай ви, па ма плюнете ако решите, ваша воля, рекох ви.

Ама туй много нашенска дамга е, да ся палим един от друг с гюрултия, а после да зяпаме небосвода и да викаме е що тъй ся стана, сал туй ли ни беше возвишението?

Но по важното е, че от Министерството на образованието са разпратили по регионалните инспекторати писма да се водят учениците 9-12 клас масово на филма. Така беше едно време с други филми, уловили същата историческа вълна. Пишете и за това

- 11-11-2017|Златко

Да, добра идея…

- 11-11-2017|Граматиков

Калояне, нещо малко правописа, а? „Немърлив“, викаш?

- 12-11-2017|Михаил Василев

Не съм гледал филма, но това е 100 процента поръчков материал и ми напомня познати времена. А това за учениците от 9-12 клас, също ми напомня за познати времена. С други суми нищо ново под българското слънце, което продължава да пече ориенталския ни манталитет. За съжаление!.

- 13-11-2017|някъде в Европа

Кога се очаква прожекция в торентите, постъпила ли е вече официална информация? Може и с корейски субтитри.

Патосен коментар, вариантите са два – колегите вече споменаха за поръчковото драскане, това е ясно, вторият вариант е по-логичен – какво да се очаква от човек с ЕГН 96…, трансформерите и супер-жената са също супер филми, най-вероятно

- 23-11-2017|Quod petis, hic est

Истината, знайно, е някъде по средата: както романът, така и филмът са две лица на една опосредствена посредственост. Казано кротко и кратко.

- 26-11-2017|проф. Боян Дуранкев

Жалък като филм. Поне е „политкоректен“, за да не ядоса началниците.

- 28-11-2017|Гост

Няма да коментирам филма, защото не знам за какво става въпрос, освен трейлъра. Но като говорите за поръчкови филми, не сте справедливи, защото всички филми са такива днес, политкоректни. Цялата култура днес е финансово стимулирана да се движи в определена посока, съвсем ясно е на всеки учител, всеки учен или режисьор, художник, писател, журналист, как ще му тръгне кариерата при едни или други теми. Има много начини за финансиране, но финансирането винаги ти подсказва как да подскочиш, за да лапнеш захарчето. В резултат на дългогодишно насочване, всяка друга гледна точка става неприемлива, за промитите ни мозъци. Но ако друг господар спонсорира нещо друго, незабавно става я хибридна война, я полъх от други времена. Е, грешката на ония времена е била, че не сме получавали захарче, а сега има много сериозни бонуси!

Всичкото мракобесие на света

Автор(и): Любослава Русева

Все си мислех, че лудостта ще бъда удържана в някакви граници, но не би! Нещо повече, кампанията срещу сексуалните посегателства придобива все по-зловещ характер, очевидно следвайки методите на най-мракобесните диктаторски режими.

Е, до разстрел за намигване още не се е стигнало, но обстоятелството, че Кевин Спейси ще бъде „изрязан“ от филма на Ридли Скот „Всички пари на света“, е достатъчно показателно за победния ход на тоталното извращение. Изумителното е, че филмът вече е завършен, а премиерата му е планирана за 22 декември, което налага сцените със Спейси да бъдат презаснети набързо с Кристофър Плъмър. Решението на Скот, както ни се даде да разберем, се подкрепя от всички останали членове на снимачния екип, а самият Плъмър с радост се съгласява да участва в заличаването на колегата си (все още жив!)…

Една интересна подробност: става дума за ролята на петролния магнат Джон Пол Гети, който бил известен със своята стиснатост. Когато неговият внук е отвлечен през 70-те години в Рим, той отказва да плати откупа с думите, че това не го интересува. Милиардерът не се трогва дори след като получава плик с отрязаното ухо на похитения си внук. С голяма неохота все пак се съгласява да го размени срещу 2,7 млн. долара едва седем месеца по-късно.

Тъжната ирония е, че историята се повтаря със самия Спейси, от чиято злочеста съдба колегите му не се трогват ни най-малко. Унищожаването на кариерата и на целия му живот въобще не ги вълнува, а може и тайничко да се „кефят“. Но дори да не говорим за безразличие или злорадство, а за страх да не извадят и техните кирливи ризи, същите тези пъзльовци и лицемери влизат в тон с разправата и даже я подстрекават. И голяма работа, ако след седем месеца публиката току-виж изтрезняла и разбрала, че ще плаща прескъпо за покушението срещу демокрацията и правовия ред, щом основен принцип като този, че всеки обвиняем има правото да се защити в съдебен процес, беше стъпкан показно и с някаква перверзна наслада!

Впрочем Ридли Скот не прави нещо по-различно от това, което навремето вършели придворните фотографи около Йосиф Висарионович:

Сталин позира в компанията на трима членове на партията, с които празнуват унищожаването на антисталинистката опозиция на Зиновиев. Малко по-късно от снимката изчезват двама от неговите съратници, сетне е премахнат и третият. Накрая остава единствено Сталин. През 1936 г. пък делегация от тогавашната Бурят-монголска автономна република посещава диктатора, а Ардан Маркизов, по това време нарком по земеделието, води на срещата малката си дъщеричка Геля. Тримата се фотографират заедно със Сталин, който е широко усмихнат и държи в ръцете си момиченцето – оттам и снимката е озаглавена „Приятел на децата“. Само половин година след като Геля става най-известното дете в Съветския съюз, баща ѝ разстрелян за шпионаж в полза на Япония и съответно е премахнат от фотографията…

„Някои от ретушираните снимки са доста груби дори по тогавашните стандарти“, пише в книгата си „Комисарят изчезва: Фалшифицирането на фотографии и изкуство в Сталинова Русия“ Дейвид Кинг. Авторът обяснява това с бързането да се премахнат обявените за врагове, така че от тях да не остане никаква следа, камо ли спомен. Ровейки се в руските библиотеки и архиви, за да търси стари снимки на Троцки, Бухарин и други репресирани или избити лидери на революцията, Кинг се изправя пред ужасяващия факт, че всички са замазани, изтрити с гума или направо изрязани от всяка снимка, на която някога са присъствали. „Няма човек – няма проблем!“ – така мисли сатрапът, пред когото всички треперят и гледат да му угодят от ужас да не им се случи същото.

Можеше ли в такъв случай Ридли Скот да постъпи другояче, за да не бъде обвинен на свой ред, че в биографията си има тъмни петна? И щеше ли свирепата тълпа да бойкотира филма му, ако той не го беше „цензурирал“ в спешен порядък? Какво изобщо ще се случва оттук нататък с филмите, в които участват провинилите се като Спейси – ще ги презаснемат всичките ли, или направо ще ги забранят?

Предвид чудовищните размери на масовата истерия, последствията от нея вече изглеждат непредвидими. И затова точно тук е мястото да припомня един възхитителен пример от историята на самия Холивуд, който показва как можеш да победиш силните на деня със силата на собствения си характер и със стремежа да запазиш себеуважение:

В края на 40-те и началото на 50-те години на миналия век в Америка се разгръща яростна кампания за охулване на редица интелектуалци с леви убеждения. Тя, както е известно, е инициирана от влиятелния сенатор Джоузеф Маккарти. Заподозрените в симпатии на комунистическите идеи са стотици, сред тях е и Долтън Тръмбо.

Наричат го най-издържливият от прочутата „холивудска десетка“, попаднала в черния списък на неблагонадеждните сценаристи. Тогава той е на 42 години и вече е сред най-скъпоплатените автори на филмови сценарии, носител е и на национална литературна награда. Въпреки че не е никакъв комунист, Тръмбо остро възразява срещу надигналото се безумие и изведнъж се оказва в абсурда на пълната изолация. Наклеветен от известната журналистка Хеда Хопър и допълнително натопен от популярните тогава актьори Джон Уейн и Едуард Дж. Робинсън, срещу него и останалите деветима сценаристи започва процес. Повечето се пречупват и си „признават“, само и само да продължат да работят, макар и в услуга на новата конюнктурна нагласа. Други удържат на натиска поне известно време, но в крайна сметка и те се отказват от приписаните им възгледи. Тръмбо не го прави – той предпочита да влезе в затвора, вместо да развее бялото знаме, защото не желае да се самопрезре.

Тъй като е изключен от гилдията на сценаристите и му е забранено да пише, този човек пак намира начин как да продължи да работи това, което умее най-добре. Още докато е в затвора, започва да пише първия от близо 30-те си сценария, които впоследствие успява да пласира под чужди имена. Едно от тях е на неговия приятел Йън Маклилън Хънтър, който дори получава награда „Оскар“ за сценария на филма „Римска ваканция“ (1953 г.) Вече на свобода, Тръмбо отново преодолява забраната, като си измисля и псевдоним – Робърт Рич. Пишейки сценария на „Храбецът“ във… ваната, той не си дава сметка, че ще бъде номиниран за пореден път и истината ще излезе наяве. На церемонията по връчването на „Оскар“ през 1957 г. „Робърт Рич“ няма как да излезе на подиума, за да получи отличието си. Мълвата, че Рич е всъщност Тръмбо, набира скорост. И точно заради това бордът на Американската академия за киноизкуство взема решение, че никой, признал себе си за комунист или отказал да свидетелства пред Комисията за антиамериканска дейност, няма право да получи „Оскар“.

Само две години по-късно обаче режисьорът Ото Преминджър обявява открито, че е гласувал пълно доверие на Долтън Тръмбо за написването на сценария на филма „Изход“. Много скоро неговият пример е последван и от Кърк Дъглас, който заявява, че не иска да бъде подлец и мръсник. В качеството си на изпълнителен продуцент на супер продукцията „Спартак“ (1960 г.), Дъглас посочва Тръмбо за сценарист и нарича случилото се с него „пълен позор“.

Тази история е ярко свидетелство за това, че ако държиш на призванието си, на дарбата си и изобщо на себе си, е напълно възможно да излезеш срещу течението. Както и че винаги ще се намерят свестни хора, които да подкрепят твоето несъгласие с някакво безумие, дори то да е увлякло хиляди или милиони и да се е превърнало в масова истерия. Тази история също така показва, че единствено ти можеш да избираш дали да влезеш с двата крака във всеобщия позор, или да откажеш да бъдеш подлец и мръсник. Никой друг (с изключение на някой кървав и налуден диктатор, когато пречупването би било обяснимо) не е в състояние да те лиши от този избор – това решаваш единствено ти.

Понеже в случая с Ридли Скот и останалите колеги на „заличения“ Кевин Спейси не говорим за смъртна заплаха, вероятно става дума за желание да запазят репутацията си неопетнена. И това е донякъде разбираемо, само че с изтриването на един човек от лентата, с премахването му от екрана, те по същество го убиват. С други думи, постигат точно обратния ефект за своята репутация, лепвайки ѝ грозното петно на моралното убийство. Защото каквито и безобразия да е вършил Спейси, за да си навлече бруталното остракиране, съобразяването с масовите настроения, със стръвта на обезумялата тълпа, предизвиква далеч по-голямо презрение. Поне у хората, които не приемат подобни методи за разправа и ги смятат за ненормални, тази страхлива конюнктурност поражда крайно отвращение и повик за съпротива. Сори, Скот, но ти действително постъпи скотски и именно така заслужи да бойкотираме филма ти – ето това, следователно, би трябвало да извикат онези холивудски фактори, у които е останала капчица разум.

Защо не го правят, а оглушително мълчат, е ясно: от заемането на непопулярна позиция рядко се печели – и преносно, и съвсем буквално. По същата причина и създателите на „Всички пари на света“ извършват своето покушение над човек, с когото до вчера са работили рамо до рамо и на чийто талант са разчитали да им донесе огромна печалба. Холивуд е безпощадна машина, която ще те изсмуче и сдъвче, след което ще те изплюе, щом станеш непотребен или опасен за нея. А ако решиш да възразиш, да защитиш или най-малкото плахо да се обадиш, че се извършва несправедливост, ти ще си следващият, теб ще нарочат и ще унищожат.

И да беше само Холивуд!

Пред очите ни се разгръща някакъв нов тоталитаризъм, в който вилнеят безброй диктаторчета без лица и имена. Те сочат с пръст и раздават присъди, пред тях се гънат личности с богати творчески биографии и на солидни обществени позиции, които вече не смеят да кажат и гък. Едни – защото и те не са безгрешни, други – защото е по-сигурно да замълчиш. Мълчи си, не си създавай неприятности, нищо че за такива случаи Мартин Нимьолер беше написал: „Когато нацистите дойдоха за комунистите, аз мълчах – не бях комунист. Когато затвориха социалдемократите, аз мълчах – не бях социалдемократ. Когато дойдоха за профсъюзите, аз мълчах – не членувах в профсъюз. Когато дойдоха за евреите, аз мълчах – не бях евреин. Когато дойдоха за мен, вече не бяха останали хора, които да ме защитят.“

Между другото, оригиналът се съхранява в Музея на Холокоста във Вашингтон. И само за сведение: холокост означава „пълно изгаряне“. До степен да бъдеш изтрит като с гумичка, изличен и изрязан. Все едно никога не те е имало – сбъднатата мечта на всеки мракобес! Който, впрочем, не би просъществувал и ден, ако я нямаше армията от винаги готови да се поставят в негова услуга подлеци.

Всичкото мракобесие на света.

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (12)

- 11-11-2017|Златко

Знам, че темата е спорна, знам и че разпалва духовете силно. И все пак избрах да публикувам не най-политически-коректния от всички текстове, които прочетох. Просто и аз не мога да приема, че сега навсякъде трябва да започне лов на хора, които някога някъде са използвали нечия слабост, уязвимост или каквото и да било. Не ги защитавам, но и не приемам този род унищожително единомислие. За мен Кевин Спейси НЕ Е чудовище. Просто не мога да приема това…

- 12-11-2017|Маги

Лесно е да НЕ приемаме критиката и „съсипването“ на нечия кариера, когато, слава Богу, не сме в ролята на жертвите на сексуалното посегателство… Лесно е пред мониторите на топло и удобно вкъщи. Малко хора си дават сметка какво „съсипване“ в житейски план предизвиква това. Перспективата тогава би била друга. Да, не е добре това да се превръща в лов на вещици. Но все пак от позцията на хората, които са понесли този психически тормоз, може би в крайна сметка, това е справедливост. Интересно дали щеше да има толкова разпалени защитници, ако говорехме за някой обикновен мъж, а не за хора от Холивуд…

И според мен много малко хора си дават сметка що за свят е това. Интересно защо никой не скочи да защитава Тръмп, когато той заяви, че парите му позволяват да пипа жените където си иска.

Трудно е да се приеме, че идолите имат друга страна. Но това не я изтрива от картинката.

- 21-11-2017|Todor Tuparov

Видов ден. Толкова е просто. Нали не са бъркали под полата на авторката…

- 23-11-2017|Гост

Изглежда никой няма думи за българското новородено мракобесие, което поиска главите на десет души, които повдигнаха капаците на очите ни заковани от освободителите, които освободиха България от българите и я съветизираха.

- 23-11-2017|Мария Павлова

Когато Бог е създал света, чрез любовта, Той е извлякъл съществуването ни от хаоса, подредил е според закона на любовта нашите съвършено функциониращи тела и всичко останало. Животът е порядък, в който всичко и всички взаимно отдават един на друг. В този порядък всеки е свободен само, защото редът, в който участва е без несъвършенства и се грижи за всичко и за твоето благоденствие. Много често хората разбират свободата като възвръщане на хаоса, в който никой не спазва порядъка и своите задължения и прави каквото му дойде на ум. И в борбата за свобода, унищожават самата свобода. Защото разбридат и разплитат общия организъм и неговото функциониране. Затова човечеството трябва да търси не хаоса, в който всеки прави каквото му хрумне, а „закона на свободата“. Защото всички сме свързани и криво разбрани права на един значат винаги унищожаване правата на друг. Нима записването в учебниците на изфабрикуваните полове не е унищожаване на изначалните мъж и жена? Нима либералното възпитание не е забрана за християнското възпитание? Затова по-полека, всички имаме права!

- 23-11-2017|Златко

Мария Павлова писа:

Нима записването в учебниците на изфабрикуваните полове не е унищожаване на изначалните мъж и жена? Нима либералното възпитание не е забрана за християнското възпитание?

Хм, по тази логика, като се замисли човек, то и дишането е забрана на не-дишането (или, да речем, притежаването на хриле). Нали така, уважаема? Всяко нещо, което НЕ Е нещо друго, е негова забрана, ако ви слуша човек…

- 24-11-2017|Гост

Точно затова, Златко, Христос е казал, отдавайте кесаревото на кесаря, а божието, Богу. Защото държавата е човешка организация, която има права да изисква до там, до където тя създава. Строиш пътища, искаш данъци. Правиш градски транспорт, късаш билети. Но държавата не създава човешката душа и няма ПРАВА над нея. Чиновникът не може да обещае здраве, благоденствие или вечен живот, които са пряко свързани с погледа на всеки човек и неговия начин на мислене. Мнозина днес казват, че за да се излекуваш телом или духом, за да си успешен, трябва да имаш определено мислене. Затова държавата няма право да определя мисленето на хората, защото не може да им обещае здраве, любов, успешно семейство, Живот. И тъй като от това зависи успеваемостта на всеки, то всеки има свободна воля. Всички групи до сега, които имаха определена вяра и поглед за живота, записаха това в книги, но не задължиха целия свят да ги чете и вярва. За пръв път в човешката история така наречените либерали си позволиха да запишат безумието си в учебниците на всички деца. Това, което записаха и узакониха насилствено, не доведе до увеличаване на любовта между хората или семейното щастие, но само до увеличаване броя на сексуалните престъпления, включително над невръстни. Днес родители правят секс с децата си и публикуват това в интернет, а други им дават хормони, докато ходят на училище. Днес се осъждат онези, които раждат деца, а се поощряват връстниците им да правят аборти. Затова политиците трябва да оставят човек да дава кесаревото на кесаря, а душата не е политическа собственост.

- 24-11-2017|Златко

Всичкото много хубаво, само едно не ми е ясно, уважаема: що щете на този сайт, който е ТОЧНО отрицание на всички премъдрости, дето ги пишете тук? Или и вие като петела, дето гонел кокошката, може би си викате, „е, ако не я настигна, то поне ще си направя тренировката…“

(Същият въпрос важи и за мен, разбира се: поради какъв точно гъдел сега се захващам с тази напълно безполезна и дори фрустрираща обмяна на приказки а ла „развален телефон“, да ме пита човек… Отдавна не бях го правил, май отново започвам да се вдетинявам по малко)…

- 24-11-2017|Гост

Не знаех, Златко, че истината не те интересува, а само безпрепятственото зарибяване на масите. Защото хората, които предпочитаме истината пред манипулацията, обичаме да я тестваме в реални условия и да имаме контрапункт. Защото тя няма нужда от кой знае каква подкрепа, понеже е силна сама по себе си. Но колко е либерално да разпространяваш теории, които не издържат на критика?

- 28-11-2017|Гост

Истината пред манипулацията – чудесно, всички сме изцяло „за“. Лично аз не обичам никакви -изми, хеле пък либерализми, но като стана дума за истина – с цялото дължимо уважение, къде са ви доказателствата за следното: „Днес се осъждат онези, които раждат деца, а се поощряват връстниците им да правят аборти“? Къде е това „днес“, кои са тези, които осъждат едните и поощряват другите? Целият католически свят е против аборта, а либералните католици по света със сигурност са повече от всички българи заедно, да не говорим за останалите морални хора с други вероизповедания или без такова… аз ли криво виждам или вие криво пишете? И това е само едно случайно взето изречение, целият ви текст е изтъкан от лозунги, не от факти… или под истина имате предвид не фактите, а вашата морална истина? Моята пък е, че и с либерализма, и без него никой не го е еня за няколкото странни личности, които разнообразяват медийното време, а милиардите хора по планетата са си все така консервативни по въпросите за пола и семейството, и много от тях са с либерални политически убеждения, които не знам защо на някои журналисти и на такива като вас им звучат сексуално. Спрете да живеете по телевизора и ще ви просветне пред очите, а дано и пред духовния взор. (Пиша „вие“ с малка буква, понеже имам предвид реално множествено число, т.е. не само последния писал.)

- 01-12-2017|Гост

В цитираното изречение имах предвид политиката, която реално се провежда в България от политици, заедно със съпътстващи медии и свързани лица. Защото днес туловищата на партиите са огромни и най-обикновени хора се оказват от някоя партия и папагалстват официалните ѝ политики. Въпросната политика изисква да се преследват морално и законово непълнолетни, които имат деца. При положение, че често родителите се обвързват трайно и семействата полагат грижи за децата. Какъв точно е мотива тук? Единственият нормален мотив би бил да кажем, че децата са малки за подобни връзки и трябва да се въздържат от тях. Но няма никаква реакция спрямо връстниците на тези деца, които имат също такива връзки, но успяват да се предпазят от нежелана бременност, а когато не успяват, правят аборти. Фактите – на фона на десетки аборти и безразборни връзки на 13-14 годишните, държавата преследва само и единствено онези, които поемат отговорност за поведението си. Изводът не се ли налага от само себе си? Поведението, което е по-укоримо от морална гледна точка, се насърчава, по училищата се раздават презервативи, говори се непрекъснато за ориентация, което означава и да я провериш в действие! Но когато биологичните естествени последствия от тези проверки се явят, отиваш на съд? Моля да ме осведомите, този тренд, откъде идва и как точно се нарича политиката, която стои зад това?

- 01-12-2017|Гост

Колкото до тематиката, вие сте избрали тематиката за сексуалните посегателства и публичния линч, който е наложен над прегрешилите хора. Нямам вина, че каузите на определени политици и общественици са все „полови“. Аз лично смятам, че хората са били по-щастливи, когато никой не е знаел какво се случва в спалнята им, а когато имат проблеми, ги разрешават в по-тесен кръг. Но днес политиците ни занимават с тези неща. Да речем, че не са либералите, кои точно са, ограмотете ме.

Изличава ли Гугъл паметта ни?

Автор(и): Клайв Томпсън

Дали Интернет опропастява способността ни да запомняме? Ако някога сте посягали към смартфона си по време на спор в нощен бар ([Що е то] „баща на еднократен хит и на предизвикателно танцуваща поп звезда?“ – Били Рей Сайръс, [разбира се][278]), то без съмнение сте изпитвали онзи натрапчив страх, че (мозъчната ви) памет бавно започва да пресъхва. Докато се появяват все по-дяволски мощни инструменти за търсене – от програмата на IBM „Watson“, която е в състояние да играе „Стани милионер“, до „предсказващото търсене“ на Google Now – тези безпокойства, нека бъдем откровени, само ще се увеличават все повече и повече.

Но какво все пак се случва? Всеки път, когато посягаме към мишката, за да потърсим съставките на [коктейла] Том Колинс или столицата на Арканзас – означава ли това, че губим силата да запомняме?

Краткият отговор е: Не. Машините не опропастяват паметта ни.

По-дългият отговор: Всъщност нещата са много, много по-объркани!

* * *

Онова, което наистина се случва е, че сме започнали да интегрираме машините в обхвата на една стара техника, която сме разработили преди хиляди години – „транзакционната ни памет“. Това е изкуството да съхраняваме информация в хората около нас. Днес сме започнали да третираме търсачките, Evernote и смартфоните по същия начин, по който отдавна се отнасяме към съпрузите, приятелите и колегите си. Те са онези удобни устройства, които винаги сме използвали, за да компенсираме слабичката си способност да помним подробности.

И, честно казано, мозъците ни винаги са били много слаби при запомнянето на подробности. Ние сме добри в запазването на същността на информацията, с която се сблъскваме. Но дребните, специфични факти? Не чак толкова. В едно изследване от 1990 г., много преди Interwebs[279] уж да е корозирал умовете ни, психологът Уолтър Кинч е провел експеримент, участниците в който трябвало да прочетат няколко изречения. 40 минути по-късно, когато отново били запитани, те са били, общо взето, в състояние да повторят изреченията дума по дума. Но четири дни по-късно те били безпомощни при възпроизвеждането на конкретното звучене на изреченията – и все пак много добре описвали значението им.

Изключението е, когато човек е обсебен от даден обект. Ако сте дълбоко заинтересувани от нещо – футбол, Гражданската война, Покемон – то обикновено сте страхотни при извличането и запомнянето на подробности. Ако сте експерт по дадена тема, вие сте в състояние лесно да запазвате нови фактоиди по нея. Но това функционира само при теми, към които се отнасяте истински страстно. Феновете на бейзбола могат лесно да ви засипят със статистики за любимите си играчи – а след това да забравят собствения си рожден ден.

Така че човечеството винаги е разчитало на устройства за копиране, за да запазва подробностите. Отдавна вече съхраняваме знанието в книги, хартия, самозалепващи се бележки.

Но когато стане дума за извличане на информация, и то по цял ден, бързо? Когато нещата стигнат до подробности, ние не разчитаме на документи толкова много, колкото може би си мислите. Не, тогава ние се осланяме на нещо много по-непосредствено: други хора.

Харвардският психолог Даниел Уегнър, заедно с колегите си Ралф Ербър и Пола Реймънд, е започнал за пръв път да изследва систематично „транзакционната памет“ още през 1980-те. Уегнър е забелязал, че семейните двойки често си разпределят задачите по запомняне на различни неща. Съпругът знае рождените дни на сватовете, а също къде стоят резервните електрически крушки. Съпругата пък знае номерата на банковите сметки и как да се програмира видеорекордера. (Или обратно). Ако попитате съпруга за номера на банковата му сметка, той ще свие рамене. Ако попитате съпругата за рождения ден на сватята, тя никога не може да си го спомни. Заедно, те знаят много неща. Поотделно, по-малко.

Уегнър предполага, че това разделение на труда се получава, защото ние разполагаме с много добра „метапамет“. Ние осъзнаваме умствените си сили и слабости, и сме добри при интуитивното разпознаване на умствените способности на другите. Прекарайте достатъчно дълго време с някой колега или партньор – и сигурно ще откриете, че докато самите вие сте ужасни при запомнянето на плана за фирмени срещи или настоящите събития в Европа, или как се отнася един километър към една миля, те са страхотни при такива неща. Те се отнасят страстно към тема Х; вие пък – към тема Y. Така че всяка от двете страни започва несъзнателно да предоставя задачата по запомнянето на определени неща на другата, при което ние третираме партньорите си като бележник или енциклопедия, а те пък вършат същото с нас, при други теми. В много отношения, отбелязва Уегнър, хората са далеч по-добри от бележници и енциклопедии, тъй като могат да бъдат допитвани толкова по-бързо: просто подвикнете неясно формулиран въпрос към колегата от съседната работна кабинка (къде държим това нещо, дето го използваме за онова нещо?) и ще получите отговора след секунди. Ние споделяме работата по запомнянето, твърди Уегнър, тъй като тя ни прави колективно по-умни.

Експериментите подкрепят теорията му. Група учени са изследвали възрастни двойки, които са били заедно в течение на десетилетия. Ако бъдат разделени и разпитвани индивидуално за събития, случили се преди десетилетия, понякога те се запъват върху детайлите. Но ако бъдат разпитани заедно, те са в състояние да си припомнят всичко. Как? Чрез „подсказване“ [cross-cuing] – подхвърляне на взаимни подсещания, докато взаимно се „включат“. Ето например как една от тези двойки си припомня медения си месец отпреди 40 години:

Жена: И ходихме на две представления, спомняш ли си как се казваха?

Мъж: Да, вярно. Едното беше мюзикъл, или може би и двете. Не си.. не… едното…

Ж: Джон Хенсън играеше в него.

М: Пустинна песен.

Ж: Пустинна песен, това беше, не можех да си спомня как се казваше, но да, Джон Хенсън играеше в него.

М: Да.

В определен смисъл двамата се гугълват взаимно. Други експерименти предоставят подобни резултати. При един от тях участниците са били тренирани да извършват сложна задача – сглобяване на портативно радио – и изпитвани една седмица по-късно. Онези, които били подготвяни в група и изпитвани в същата група, се представили далеч по-добре от хората, работили сами; заедно те успели да си припомнят много повече от отделните стъпки и правели по-малко грешки. През 2009 изследователите проследили работата на 209 студенти, участващи в курс по бизнес, които работели на малки групи по проект, продължаващ целия семестър. Групите, чиито членове разчитали най-много едни на други при извличането на информация, се представили по-добре от онези, които не ползвали транзакционна памет. Транзакционните групи не само запомняли по-добре: освен това те и анализирали проблемите по-дълбоко, като постигали по-задълбочено разбиране на подлежащите принципи.

Ние не помним добре когато сме в изолация – и това е нещо добро. „Казано най-просто, ние изглежда записваме поне също толкова много извън собствените си глави, колкото и вътре в тях“, пише Уегнър. „Двойките, които са в състояние да запомнят неща транзакционно, предлагат на участниците в процеса място за съхраняване и достъп до далеч по-голям набор от информации, отколкото инак биха били в състояние“. Това са, по чудесната фраза на самия Уегнър, „мисловните процеси на интимната диада“.

* * *

И, както се оказва, това е нещото, което ние вършим също и с Гугъл или Evernote и други дигитални инструменти. Ние ги третираме също като онези безумно много помнещи приятели, които винаги са ни под ръка. Нашата „интимна диада“ вече включва и силициев мозък.

Наскоро една от ученичките на Уегнър – изследователката от Колумбийския университет Бетси Спароу – е провела някои от първите експерименти, които документират тази тенденция. Тя е подала на участниците изречения, съдържащи случайно подбрани факти (като например „яйцето на щрауса е по-голямо от мозъка му“ или „Космическата совалка ‚Колумбия‘ се разпадна над Тексас при влизане в орбита през февруари 2003.“), а те ги въвеждали в компютър. При някои от фактите било казано изрично, че информацията няма да бъде записана. При други на екрана се изписвало, че фактът е записан в един от пет неспецифично наречени директории, като ФАКТИ, НОМЕРА, ТОЧКИ. Когато Спароу изпитвала студентите, онези от тях, на които било казано, че компютърът е записал информацията, си припомняли по-малко от онези, на които било казано, че тя няма да се записва. С други думи, ако предварително знаем, че някакъв дигитален инструмент ще запомни даден факт, е по-малко вероятно да го запомним сами.

Но ние обикновено знаем точно къде в машината да намерим отново информацията. Когато Спароу помолила студентите да си припомнят къде даден факт е бил записан или изтрит, те си припомняли по-добре когато фактът бил записван в конкретна директория. Както тя пише в списание Science, „увереността, че човек няма да има достъп до информацията в бъдеще усилва спомена за самата информация, докато увереността, че тя е била записана външно, усилва паметта за факта, че информацията може да бъде намерена.“ Всяка ситуация подсилва различен вид памет. Друг експеримент показва, че участниците са наистина добри при запомнянето на имената на директориите, съдържащи дадения факт, дори и ако тези имена са напълно неспецифични.

„По същия начин, по който научаваме чрез транзакционната памет кой какво точно знае в семействата и службите ни, ние научаваме и какво ‚знае‘ компютърът и кога трябва да се обръщаме към местата, на които сме записали информацията в компютърно-базираните ни памети“, пише Спароу.

Би могло да се каже, че това е именно нещото, от което се страхуваме най-много: умствените ни способности намаляват! Но, както обяснява Спароу, тази паника е погрешна. Ние сме съхранявали открай време в паметите на други хора огромна част от онова, което „знаем“. Но рядко си даваме сметка за това, тъй като просто предпочитаме погрешната идея за нашия „Аз“ като изолиран, картезиански мозък. Романистите особено много обичат да се превъзнасят относно величието на самотния ум; това е естествено, тъй като работата им изисква да седят сами в някоя стая по цели години. Но повечето от нас мислят и помнят по социален начин. Ние сме по-глупави и по-малко познавателно-гъвкави, ако около нас няма други хора – а днес вече и други машини.

Всъщност, в ролята на транзакционни партньори машините имат няколко предимства в сравнение с хората. Например, ако зададете въпрос на машина, вие може би ще получите много повече информация, отколкото сте очаквали. Ако аз се опитвам да си припомня името на онази пакистанска провинция, над която американските дрони са извършили най-много нападения и запитам някой колега, който се интересува от външна политика, той или тя ще ми каже просто „Уазиристан“. Но ако потърся информацията онлайн, ще попадна на страница от Уикипедия върху „Атаки на дрони в Пакистан“, където има много повече информация, като например статистики за конкретните цифри (увеличение от една до 122 в хода на една година), както и интересни репортажи за удивително противоположните мнения по този въпрос на жителите от провинцията. Разбира се, това означава също изразходване на време, но пък човек научава много повече.

А сега си представете, че някой колега се държи по начина на Интернет-търсачка и започне да ви изнася лекция върху Уазиристан. Най-вероятно ще го/я прекъснете доста бързо. „Ей, стига толкова, трябва да работя!“ Когато хората ни затрупват с непоискана информация, това е досадно. Но когато го правят машини, то е съблазнително. И за подобни срещи има множество възможности. Повечето от нас предполагат, че търсачките се използват единствено за отговаряне на въпроси, но някои изследвания показват, че до 40 процента от всички търсения са актове на припомняне. Ние просто се опитваме да си припомним подробностите за нещо, с което сме се срещали преди това.

Ако има някаква голяма опасност, свързана с използването на машините като транзакционна памет, тя се състои не в това, че ще станем по-глупави или по-малко способни да запомняме. Тя е в неразгадаемостта на тяхната механика. Транзакционната памет функционира най-добре когато имаме усещане за това как работят умовете на партньорите ви – къде те са силни, къде слаби, в какво се състоят предубежденията им. Аз съм в състояние да преценявам това при хората, които ме заобикалят. Но това е значително по-трудно при дигиталните инструменти, особено при Интернет-търсачките. Те се правят от фирми, търсещи печалба, които гледат на алгоритмите си като на перли в короната. А това ги прави по-различни от предишните форми на транзакционна машинна памет. Една обществена библиотека – или собственият ви бележник, или куп страници – не поддържат умишлени тайни за начините, по които функционират. А Интернет-търсачките поддържат много такива. Ние трябва да развиваме особена грамотност по отношение на тези инструменти, по същия начин, по който учим децата си да пишат и четат; онова, от което се нуждаем, е солидна доза скептицизъм по отношение на твърденията за „безпристрастност“ на фирмите за търсене като съдии на подходящата информация.

Нещо повече, транзакционната памет не е някаква карта-джокер в областта на знанието. Уважаеми студенти, съжалявам, но трябва да ви кажа, че ще ви се наложи да запомняте тонове знание. Това е така по причини от гражданско, културно и практическо естество: обществото се нуждае от споделени корпуси на знанието. А на индивидуално ниво все още е важно да се учи бавно и да се запаметяват дълбоко някои неща, не на последно място и защото творческата мисъл – онези моменти на Еврика! – идват от дълбоки и често несъзнателни преживявания, при които мозъкът ви предъвква неща, които е насъбрал преди това.

И все пак можете да престанете да се тревожите, че Айфонът измества паметта извън главата ви. Тя се е изместила там още преди много време – но въпреки това все още ви е под ръка.

КЛАЙВ ТОМПСЪН

Клайв Томпсън е дългогодишен сътрудник на New York Times Magazine и колумнист на списание Wired. Той е автор на Smarter Than You Think: How Technology Is Changing Our Minds for the Better.

В режим на оцеляване

Автор(и): Златко Ангелов

Пълно признание: Ако някой намери нещо субективно в това ревю (особено такова, което няма да се хареса на академичните естети), то се дължи на обстоятелството, че историята в романа „Хавра“ се случва в моя роден град, който напуснах на 36 години. Субективен момент е може би и това, че се зачетох в романа с големи очаквания, предизвикани от неудовлетвореността ми от първия роман на Захари Карабашлиев, „18% Сиво“, която бях изразил в рецензия, призоваваща автора да не хаби таланта си в лесни сюжети и двуизмерни характери. Отговорността на таланта, бе главната ми мисъл, е да се употреби според предназначението си. А то е не само да разказва истории по увлекателен начин, а, отстранен от историята, която разказва, да внушава чрез нея важните истини за човешкото състояние, до които много хора не могат да достигнат сами. Вярата, която изразих тогава, че Карабашлиев ще употреби таланта си според това предназначение, я виждам сбъдната в „Хавра“.

Освен талант, се иска смелост и вяра в себе си да озаглавиш романа си с дума, която е непозната поне на половината от евентуалните ти читатели. „Хавра“, както е пояснено в самото печатно издание, има шест значения, едно от които се отнася до ябълката на раздора в романа: запуснатия парцел земя, притежаван от семейството на главния герой. Но това значение се превръща в метафора на България – тя е хавра. И по този начин фокусът на посланието се измества от провала на главния герой да промени нещо (мнимата му свобода) към резултата от десетилетия лошо стопанисване на държавата.

Иска се смелост да построиш солидна структура от две сюжетни линии, разделени с повече от сто години време, без да отегчиш читателя, без да разводниш или замъглиш посланието на едната или и двете истории.

Романът е написан с неистова любов към Варна и с основателно отвращение от онова, в което се е превърнала днес България. В този роман няма положителни герои, освен може би Тото, излезлия в пенсия легионер. Погледнат като тълкуване на националния характер, това е роман за оцеляването. Така и ще остане в литературните летописи на България: като роман за историческата способност на българите да оцеляват в периоди на криза и хаос. А в съвременната история на България почти няма други, ако не се насилим да смятаме комунистическото духовно мъртвило за период на спокойствие и ред.

Има някакъв величав контраст в него между днешните българи, които само оцеляват, и другия главен герой в романа, героичния американски журналист с ирландска кръв Макгеън, който живее и побеждава. В дневниците на Вера Елегина нейният любим никога не се отчайва, никога не отстъпва, винаги жертва собственото си благополучие, а заедно с това и щастието на любимата си жена и децата си. На същото е готов и Никола Марков в съвременността, но от това не излиза нищо освен неговото изтрезняване. А то е равно на оцеляване.

В контекста на това сравнение, в репортажите на Макгеън от България през 1876 и руско-турската война от 1877-78 българите от преди Освобождението изглеждат много по-достойни за уважение от българите, с които си има работа неговият съвременен еквивалент Ник. Историческата парабола, търсена или случайно появила се в хода на писането, е достатъчно структурно оправдание двете линии в романа да съществуват паралелно, въпреки че на пръв поглед не се докосват освен през името Вера: руската дворянка Вера Елегина и българската лекарка Вера Стоименова.

Ако гледаме на дефиницията за роман в традиционния смисъл, като семейна история, „Хавра“ не се покрива с нея. Книгата има един главен герой, който е в конфликт с всички: с баща си, с майка си, със сестра си, с бившата си съпруга, с гаджето си, със следователите, с руските мафиоти в Лос Анджелис, с цялата система, доминирана от организацията МАК. Целият сюжет обслужва него. Интересен ли е? Оригинален ли е? Има ли в характера му дълбоки значения за нас, българите?

Дори и да е вторият главен герой, Макгеън също „обслужва“ образа на Никола, понеже действията му водят до огромни политически промени за каквито Ник дори не мечтае. Миналото време е много по-красиво и вълнуващо от сегашното. И в него има морална логика. В днешното моралът практически не участва в действието.

В днешното време движеща сила на сюжета е интригата. Какво ще стане с намеренията на Ник да се пребори с МАК? Завръзката е проста: Ник е барман в Лос Анджелис, баща му е умрял неочаквано и той се връща с голямо нежелание в България, „за смъртта на баща ми“. Но когато каца на летището във Варна, баща му е вече погребан. И това му носи облекчение, понеже от дете той и баща му не са се разбирали. Неочаквано обаче се появяват улики, че бащата не е изгорял пиян в къщата на хаврата, която семейството притежава, а е бил изгорен. И то, защото земята на тази хавра e термоустойчива, разбира постепенно Ник, достатъчна причина хората от МАК да са готови да платят баснословна сума, за да я купят. Ник постепенно се самонавива да се бори срещу тях, сюжетът претърпява много извивки, в лабиринта, водещ към изхода, се включват хора от различни професии и социални слоеве – на някои интересите съвпадат с тези на Ник, на други – не. И при цялото си напрегнато състояние, Ник намира време да удовлетвори почти любовното желание на Вера Стоименова, 85-годишна пенсионирана лекарка, да ѝ чете от ръкописа на руска дворянка, живяла през 19 век.

Най-силното качество на това паралелно действие е неговата непредсказуемост. Съвременната история е криминална и звучи като в криминален роман. Написана е вкусно, богато и със съвършен усет за съвременния български език, както се говори във варненско: спелингът дори е фонетичен. На някои описанията на Варна или на обстановка или на природа може да се сторят прекалени, но те са изпипани до край и създават физическо усещане за миризмите, звуците, светлините, болката, цветовете. Те доставят на читателя онзи кеф от хубавото, класическо четиво, който се изгуби сред твърде умозрително съчинените модерни или пост-модерни книги, в които авторите пишат, за да покажат колко са умни и изобретателни.

Историческият наратив е синхронен с времето, в което е писан дневника на Вера и елегантно предава журналистическия стил на Макгеън в неговите писма, цитирани от Елегина. На места направо ми се струваше, че текстът е преписан (преведен) от автентични документи, дотолкова руски или английски ми звучеше.

В тези два стила – първия ироничен, втория трагичен – Карабашлиев е успял да постигне „умирането на автора“, така любимо на пост-структуралистите. Те сякаш са оставени да се леят сами, с всички възможни езикови внушения.

Но авторът на този роман присъства в своя главен герой. Дали това е важно за обективното звучене на романовото действие? Дълго се колебах, докато се спра на отговор, който ми изглежда достоверен и необходим. Зачетох романа с желание, някъде към стотната страница започна да ми доскучава и си казах, че е прекален, отрупан с подробности, героят е еднопланов и предвидим. Повече ми харесваше съвременната история и все още не разбирах накъде ще ме отведе историята от 19 век, освен че ще се стигне до баташкото клане и руско-турската война. С това знание романа ще бъде четен от всеки българин, тъй като името Макгеън е всъщност български спелинг на английското произношение на името McGahan. Всички образовани българи знаят кой е той и какъв е неговият принос за предизвикването на онази война. Но през първата трета на романа очаквах – имайки предвид Зак от „18% Сиво“ и неговата предвидимост – че и този път добрият герой, като в добрите уестърни, ще срази на финала онези, които са решили да го унищожат. Но след това, предизвикано от самата тъкан на словото и сюжета, вниманието ми бе въвлечено в действието, романът ми стана много интересен и някак бавно в мен започнаха да проникват всичките му невидими от пръв поглед качества. Романът надделя и ме изпълни с удовлетворението, което човек може да изпита само от голямата литература.

Парадоксът тук е, че Ник не се развива като характер и в този смисъл е двуизмерен. Той е пич по начало, по замисъл – още при първата среща с него се усеща, че в един момент авторът ще спомене как още от ученическите си години той знае как да се бие или да се измъква от безнадеждни ситуации, да побеждава, да сваля, дори да пише проза. Готов е да поема рискове, да издържа на удари, да се влюби в жена, която го превъзхожда, да бъде бит до безсъзнание, с една дума е много куул. Но се развиват обстоятелства, при които този куул пич постепенно бива изоставен от онези, които биха му помогнали да спечели срещу могъщата групировка, от гаджето, което той с цената на физическа и психическа болка пази от следствието (Лира изчезва безследно), от прокурори и следователи, от своя ментор, който се оказва, че е консултант на МАК, да не говорим, че е изоставен от закона и морала в България – от всички и всичко, освен от американската правосъдна система. Но тя не играе в България, място на нецивилизовани нрави и мръсни сделки. Постепенно цялата негова дързост и нахаканост, очевидно усвоени в Америка, се сменят с плахост и страх.

За голямо мое удовлетворение Ник не успява да победи, но успява да оцелее. И това го превръща в трагичен характер. Всяко друго решение би било банално, би унищожило романа. И ето го отговорът на горния въпрос: излиза, че такъв вътрешно, в собственото му въображение, героичен характер е идеалът на Карабашлиев за литературен герой – той за втори път си служи с него, за да разкаже увлекателна история – но чувството на писателя, че служи на истината, не му позволява да го обезсмисли с хепиенд. Хепиендът е банален. Животът през 21 век – особено в България – не го допуска. Тази диалектика прави героя достоверен, въпреки че в живота такива хора едва ли се срещат. По този начин, освен това, цялата негероична действителност на съвременна България лъсва като на длан. И този роман ще остане като свидетелство за безпомощността на доброто и силните характери в тази нация да се преборят с освирепелите от своята безнаказаност мошеници.

Оцеляването на човек като Ник не може да му бъде цел. Но е изход. В „Хавра“ се случват две романтични истории. В едната Карабашлиев показва, че преди сто години романтизмът във вид на саможертва е бил възможен: героят му, макар и сам, побеждава, но не оцелява. Другата той я започва с илюзията, че романтичният герой и днес може да спечели, но познаването на днешната българска действителност му попречва да я завърши като уестърн, където интелигентното добро по правило тържествува. Ник се опитва да привлече съучастници, обаче се натъква на една общност, където всеки живее сам за себе си, а солидарността от ученическите години е носталгичен спомен. В една по-здравословна среда Ник би бил лидер. Завърнал се в България, той става за подигравка на местното простолюдие и не намира поддръжници за една не само справедлива, но закриляна от закона кауза. И какво излиза? Че щастието се намира навън – в Швеция, където сестра му ражда хубаво бебе, което ще бъде гледано от баба си, изпратена там от самия Ник, за да я запази. Или в Америка, където ФБР си гледа работата. И че единствено живее добре и пълноценно онзи, който е приложил своите способности в Чуждестранния Легион, натрупал е пари и с опита и приятелствата си от отминали битки – солидарност, предизвикана от срещите със смъртта – трупа още пари. Но може да го прави, само защото е постигнал целта си: да оцелее.

За мен, въпросът, който звучи брутално в края на този роман, написан едновременно с любов и омерзение, е: легионерът в пенсия ли е спасението на България? Успелият циник Тото, който води безупречен живот на саможивец в своя палат и е в състояние да спаси всеки, който му е симпатичен, ли е героят на нашето време?

„Хавра“ поставя и друг въпрос: за отношението между история и литература. Иван Вазов написва своя голям роман, за да даде тласък и надежда на тази нация да съществува и придобива значимост. Поколенията след това сякаш са удушавали постепенно романтичния идеал на големия ни писател. И литературата ни се е съобразявала с това като е понижавала градуса на ентусиазма, замествайки го с пожелателна романтика, заета от господстващата идеология. Карабашлиев пише във време, когато получената на заем свобода е на път да превърне общността в анархия, и се връща към онова Вазово начало, за да ни припомни историческия факт, че един чуждестранен журналист за първи път е осветил за света този народ, тънещ в мрака на неизвестността. Какво е станало с него обаче, когато е излязъл на осветената арена? Вместо с видимостта си да е станал по-значим и по-морален, този народ е погубил спойката, мечтите и надеждите на хората за благоденствие. И се е примирил със своята беззащитност.

С финалните сцени и в двете сюжетни линии, авторът на „Хавра“ ни изоставя в тъгата, която се съдържа във всяко напразно усилие. Сякаш самият той е престанал да вярва в своя идеал за герой, способен на всичко.

Златко Ангелов (1946) е автор на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012), сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013) и книга за Америка „Моята Америка“ (Ерго, 2015). Негова публицистика и литературна критика четете в дигиталното издание „Неизбежна проза„, както и на личния му блог www.antipropaganda.net.

Коментари (1)

- 25-11-2017|анатоли кирилов

Я опитайте пак, г-н Ангелов. Или – по-добре – don’t, please. Не знам точния адрес на новото Ви място/пребиваване/ към момента, но се досещам, че, както обикновено, е залутано между claim and able. Все едно, „Либерален преглед“ умее да съчувства на всеки.

Демократичното изключване (и неговото преодоляване)

Автор(и): Чарлз Тейлър

I

Откъде идва желанието за изключване? Можем да го формулираме така: демокрацията е включваща, защото е управление на всички хора; но е изключваща, защото е управление на всички хора. Изключването е страничен продукт от нещо друго: необходимостта на самоуправляващите се общества от висока степен на вътрешно единство. Демократичните държави се нуждаят от нещо като обща идентичност. Ще разберем защо, когато обмислим какво включва самоуправлението, какво се крие в базисното ниво на легитимация на тези държави, какво значи те да се основават на народния суверенитет. А за да може народът да бъде суверен, той трябва да образува цялост и да има индивидуалност. Революциите, които възвестяват режима на народния суверенитет, пренасят управляващата власт от краля към „нацията“ или „народа“. В хода на този пренос, те изобретяват и нов тип колективно действащо лице. Тези термини са съществували и преди, но това, което обозначават днес, този нов тип действащо лице, е нещо безпрецедентно, поне в непосредствения контекст на Европа на ранната модерна. Така понятието „народ“ може със сигурност да бъде отнесено към съвкупността от поданици на едно кралство или към всички слоеве на обществото, непринадлежащи към елита, но преди повратния момент то не е обозначавало цялост, която може да решава и действа заедно, на която може да бъде приписана воля. Защо тази нова цялост се нуждае от силна сплотеност? Не се ли изчерпва идеята за народен суверенитет с идеята за воля на мнозинството, повече или по-малко ограничена от зачитането на свободата и правата? Но правилото за вземане на решение за управление може да се използва от тела от всякакъв тип, дори от такива с хлабави вътрешни връзки. Представете си, че по време на публична лекция някои хора решават, че им е твърде горещо и молят прозорците да се отворят, докато други се противят. Подобна ситуация може лесно да се реши с вдигане на ръка и присъстващите ще приемат това като легитимно. И все пак тази аудитория е съвършено разнороден сбор от индивиди, непознати един за друг, без взаимен интерес, просто случайно събрани заедно от даденото събитие.

Този пример показва от какво – в противовес – се нуждаят демократичните общества. Интуитивно веднага е ясно, че те трябва да бъдат обвързани по-силно, отколкото е това случайно групиране. Но как можем да разберем тази необходимост? Единият начин да я разберем е да направим още една крачка напред в логиката на народния суверенитет. Тя не само препоръчва определен клас от процедури за вземане на решение- такива, основаващи се в крайна сметка на мнозинството (с някои ограничения) – но също така предлага и определени причини за това. При режима на народния суверенитет ние сме свободни по начин, по който при абсолютната монархия или наследствената аристокрация, например, не сме. Сега нека погледнем на това от гледната точка на индивида. Да кажем, че мнозинството е срещу мен по някакъв важен въпрос. Принуден съм да съблюдавам правило, на което се противопоставям. Моята воля не е изпълнена. Защо да се считам за свободен? Има ли значение, че не съм зачетен от мнозинството мои съграждани, а не от решенията на монарха? Защо това трябва да е решаващо? Можем дори да си представим, че един евентуален монарх, чакащ да нанесе решителния удар, за да възвърне властта си, може и да се солидаризира с мен по този въпрос срещу мнозинството. Няма ли да съм по-свободен след една контрареволюция? Та нали тогава волята ми по този въпрос би се изпълнила. Можем да признаем, че въпроси от този тип, не са просто теоретични. Те рядко се поставят от името на индивидите, но редовно се повдигат от суб-групите, например от националните малцинства, които се преживяват като потиснати. И вероятно никакъв отговор не може да ги задоволи. Каквото и да казваме, те не могат да гледат на себе си като на част от този по-широк суверенен народ. И поради това те гледат на неговото управление над тях като нелегитимно, и то според самата логика на самия народен суверенитет.

Тук виждаме вътрешната връзка между народния суверенитет и идеята за народа като колективно действащо лице по-ясно отколкото при спомената по-горе лекционна аудитория. Това колективно действащо лице е нещо, в което можеш да бъдеш включен без наистина да принадлежиш към него, което не се отнася за члена на една аудитория. Можем да разберем природата на тази принадлежност ако се запитаме какъв отговор можем да дадем на онези, които са се оказали срещу мнозинството, и са изкушени от споменатия преди малко аргумент. Разбира се, някои крайни философски индивидуалисти вярват, че валиден отговор няма, че позоваването на някакъв по-голям колектив е просто и само мистификация, която да накара опозиционните гласоподаватели доброволно да се подчинят Без да решаваме този краен философски въпрос обаче, можем да попитаме: коя е отличителната черта на нашите „въобразени общности“, по силата на която хората често с готовност приемат, че са свободни при демократичния режим, дори когато волята им по важни въпроси не се зачита? Отговорът, който приемат, звучи горе-долу така: ти, както и всички ние, си свободен по силата на факта, че управляваме сами себе си съвместно, а не сме управлявани от някакво корпоративно тяло, което не го е грижа за нас. Твоята свобода се състои в това, че имаш суверенно гарантиран глас, че можеш да бъдеш чут и да участваш във вземането на решение. Ти се радваш на тази свобода по силата на закона, който дава права на всички ни, тъй че ние съвместно се ползваме от нея. Твоята свобода се реализира и бива защитавана от този закон при това независимо дали печелиш или губиш при вземането на някое конкретно решение. Този закон определя една общност, общността на онези, чиято съвместна свобода той реализира/защитава. Той определя едно колективно действащо лице, един народ, който действайки заедно, според закона запазва свободата си. Такъв е отговорът, валиден или не, който хората в демократичните общества са приели. Можем веднага да видим, че това предполага приемането на принадлежност много по-силна от тази на хората в лекционната зала. Това е едно постоянстващо колективно действащо лице, членството, в което води до нещо много важно, до вид свобода. Доколкото това благо е от решаващо значение за тяхната идентичност, те силно се идентифицират с това действащо лице и следователно се чувстват свързани със съ-участващите в него. Само позоваването на такъв тип членство може да отговори на предизвикателството, пред което бе изправен въображаемият индивид, разсъждаващ дали да подкрепи преврата на монарха (или на генерала) в името на своята свобода. Решаващият момент тук е, че който и в крайна сметка да е прав философски, само доколкото хората приемат някакъв подобен отговор, легитимационният принцип на народния суверенитет може да послужи за съхраняването на тяхното съгласие. Принципът е ефективен само посредством подобно позоваване на силно колективно действащо лице. Ако идентифицирането с него бъде отхвърлено, правилата на това управление изглеждат нелегитимни за отхвърлилите го, както личи от безбройните случаи на недоволни национални малцинства. Управление на народа – добре, но ние не можем да приемем управлението на това множество, защото не сме част от техния народ. Това е вътрешната връзка между демокрацията и силното общо действащо лице. Тя следва логиката на легитимационния принцип, който е в основата на демократичните режими. Те не успяват самостоятелно да генерират тази идентичност. Последният пример ни насочва към една важна модулация в позоваването на народния суверенитет. Във варианта, който току що предложих, позоваването се отнасяше към това, което наричаме „републиканска свобода“. Това е свободата вдъхновена от античните републики, към която призовават Американската и Френската революции. Но много скоро след това, този призив започва да приема националистична форма. Опитите да бъдат разпространени принципите на Френската революция със силата на френското оръжие предизвикат съпротива в Германия, Италия и на други места, чувството на несъпричастност, усещането, че не си причастен, че не си представляван от този суверенен народ, в чието име е извършена и защитавана Революцията. Много кръгове започнаха да приемат, че суверенният народ, за да притежава единството нужно за едно колективно действащо лице, трябва отнапред вече да притежава културно, историческо или (най-вече в Европа) езиково единство. И така зад гърба на политическата нация, трябва да застане съществуващата отпреди културна (понякога етническа) нация. В този смисъл национализмът се ражда като (благоприятна или пагубна) последица от демокрацията. В началото на 19 век в Европа, когато народите са воювали за еманципиране от многонационалните деспотични империи, обединени в Свещен съюз, между двете сякаш няма противопоставяне. За Мазини, например, те са абсолютно покриващи се цели.[280] Едва по-късно някои форми на национализъм отхвърлят верността си към човешките права и демокрацията в името на самоутвърждаването.

Но още преди този етап национализмът модулира по нов начин народния суверенитет. Ето го отговорът на горното възражение: нещо същностно за твоята идентичност е в тясна връзка с общите ни закони, нещо което днес се отнася не само към републиканската свобода, но и е от порядъка на културната идентичност. Онова, което се защитава и осъществява в националната държава не е само твоята свобода като човешко същество – тази държава гарантира също така и изразяването на общата културна идентичност. Поради това можем да говорим за „републикански“ и за „национален“ вариант на апела към народен суверенитет, макар че на практика двата твърде често са неотделими и остават неразграничими в реториката и във въображението на демократичните общества. (Всъщност дори първите „републикански“ пред-националистични революции, Американската и Френската, виждат как се развива един изхождащ от тях национализъм. Целта на тези революции е универсалното благо на свободата, независимо какви са неизказаните изключения, които революционерите приемат и дори почитат. Но тяхната патриотична вярност е вярност към определен исторически проект за осъществяване на свободата – в Америка и във Франция. И тъкмо универсализмът стана основа на ожесточена национална гордост в „последна, най-добра надежда за човечеството“, в републиката, която беше носител на „правата на човека“. Затова свободата, поне във френския случай, се превърна в завоевателен проект, който на други места доведе до фатални резултати, до реакционния национализъм, за който споменах.) И така, налице е нов тип колективно действащо лице, с което членовете му се идентифицират за осъществяването/опората на свободата си, и/или като с мястото на своето национално/културно изразяване. Разбира се, и в пред-модерните общества хората също често са се идентифицирали с режима, със свещените крале или с йерархичните редове. Често са били поданици със собствена воля. Но в демократичната епоха ние се идентифицираме като свободни агенти. Затова и представата за народна воля ще играе важна роля в легитимиращата идея.[281] Това означава, че модерната демократична държава е приела общи цели или отправни точки, приела е отличителните черти, чрез които може да предяви претенцията, че е опората на свободата и мястото на изразяване на своите граждани, независимо дали тези претенции са действително обосновани или не, това е начинът, по който гражданите трябва да си „въобразяват“ държавата, за да бъде тя легитимна.

Така за модерната държава се появява един въпрос, който няма аналог сред повечето пред-модерни форми: на кого/за какво е тази държава? Чия свобода? Чие изразяване? Въпросът изглежда безсмислен, когато го отнесем към, да кажем, Австрийската или Османската империи, освен ако на въпроса „За кого?“ не отговорим с: „за Хабсбургската или османската династия“. А това едва ли ще ни каже нещо за техните легитимиращи идеи. Тъкмо в този смисъл модерната държава притежава онова, което бих искал да нарека политическа идентичност, дефинирана като общоприетия отговор на въпроса „за какво/за кого?“. Тя се различава от идентичностите на своите членове, от многото и различни отправни точки, определящи какво е важно в живота при всеки един от членовете ѝ. Разбира се, ако членовете ѝ трябва да се идентифицират силно с държавата, би било добре да има някакво припокриване; но като правило идентичностите на хората и съставящите я групи са по-богати и сложни, а често и твърде различни една от друга.[282] Днешните конституционни борби в Канада предоставят добър пример за политическата идентичност като източник на раздор. Никой в Квебек не се съмнява, че на собствения му въпрос „за какво?“, парафразирайки текста на поправката от Мийч Лейк, трябва да се отговори приблизително така: „за да поощрим и запазим отличителния характер на Квебек“. Спорният пункт тук беше дали Канада би приела тази цел като част от собствения си отговор на въпроса. В Квебек отхвърлянето на поправката на Мийч беше изтълкувана като отрицателен отговор на този въпрос и това доведе до неимоверен подем на движението за независимост. Дали това само по себе си е достатъчно, за да подтикне към решителни действия все още не е ясно, докато пиша тези редове.[283] Но тясната връзка между народният суверенитет, силната сплотеност и политическата идентичност може да бъде демонстрирана и по друг начин: предполага се да управлява народът; това означава, че членовете на този „народ“ съставляват цялост, вземаща решения, тяло, което взема съвместни решения. Нещо повече, предполага се, че решенията се вземат чрез консенсус, или поне с мнозинство от агенти, считани за равни и автономни. Не е „демократично“ някои граждани да са под контрола на други. Това може да улесни вземането на решение, но не е демократично легитимно. В допълнение, формирането на обединение за вземане на решение от типа, за който се претендира, не е достатъчна гаранция, че вотът регистрира цялостно оформените мнения на всички членове. Тези обединения трябва не само да решават заедно, но и да се съвещават заедно. Една демократична държава постоянно се изправя пред нови въпроси и освен това се стреми да формира консенсус около въпросите, които трябва да реши, а не просто да отразява резултата от разпределението на разпръснати мнения. Съвместното решение, пораждащо се от съвместното съвещаване обаче, не изисква просто всеки да гласува според мнението си. Необходимо е също така и мнението на всеки човек да е било оформено или да бъде преформулирано в светлината на дискусията, тоест в обмена с другите. Това по необходимост предполага някаква степен на сплотеност До известна степен членовете трябва да се познават, да се изслушват и да се разбират. Ако не се познават или не могат действително да се разбират, то как биха могли да се ангажират със съвещателно разискване? Това е въпрос, който засяга самите условия за легитимност на демократичните държави. Ако, например, една суб-група от нацията реши, че не я слушат или че другите са неспособни да разберат гледната ѝ точка, тя незабавно ще счете себе си за изключена от съвещателното разискване. Народният суверенитет изисква да живеем при закони, които произлизат от подобно съвещаване. Никой от изключените не може участва в решенията, които се пораждат и следователно те губят легитимността си за него. Суб-група, която не е чута в някакъв смисъл е изключена от „нацията“, но освен това тя вече не е обвързана с волята на тази нация. За да функционира тя легитимно, народът трябва да е така конституиран, че неговите членове да са в състояние да се слушат и да го правят ефективно; или поне трябва да е достатъчно близо до това условие, за да парира възможните предизвикателства от страна на суб-групите към нейната демократична легитимност. На практика обикновено се изисква повече от това. Днес не ни е достатъчно да сме способни да се слушаме. Нашите държави се стремят към трайност, затова ни е необходима гаранция, че и занапред ще сме способни да се слушаме. Това изисква определена реципрочна обвързаност. На практика една нация може да си осигури стабилна легитимност само ако членовете ѝ са силно обвързани посредством своята обща вярност към политическата общност. Нещо повече, именно споделеното съзнание за тази обвързаност, което създава доверие у различните суб-групи, че наистина ще бъдат чути, въпреки възможните причини за подозрение, криещи се в различията между тези суб-групи. С други думи, модерната демократична държава се нуждае от „народ“ със силна колективна идентичност. Демокрацията ни задължава да показваме много повече солидарност и обвързаност помежду си в нашия съвместен политически проект, отколкото са изисквали йерархичните и авторитарни общества от миналото. В добрите стари времена на Австро-Унгарската империя, полският селянин в Галиция може напълно да забрави за унгарския земевладелец, пражкия буржоа или виенския работник, без това ни най-малко да застраши стабилността на държавата. Точно обратното. Това състояние на нещата става неудържимо, щом в оборот влязат идеите за народно управление. Това е моментът, в който суб-групите, които не искат, или не могат, да се обвържат помежду си, започват да искат свои собствени държави. Това е ерата на национализма, на упадъка на империите. Обсъждах политическата необходимост от силна обща идентичност за модерните демократични държави в термините на оформяне на народ, на съвещателно обединение. Но то е видимо и по ред други начини. Мислителите в традицията на гражданския хуманитаризъм, от Аристотел до Арент отбелязват, че свободните общества изискват по-високо ниво на обвързаност и участие, отколкото деспотичните и авторитарни общества. Гражданите, така да се каже, трябва да направят за себе си онова, което иначе управниците правят за тях. Но това ще се случи само ако тези граждани чувстват силна връзка на идентификация със своята политическа общност, и съответно с онези, които споделят същото с тях. В друга перспектива, поради причината, че тези общества се нуждаят от силна обвързаност, за да вършат общата работа, и тъй като би било нетърпимо едни да носят бремето на участието, а други само се радват на облагите, свободните общества изискват висока степен на взаимно доверие. С други думи, те са крайно уязвими; ако някои граждани подозират, че другите не поемат отговорностите си – например, че не си плащат данъците, или че мамят за социални осигуровки, или че като работодатели печелят от добрия трудов пазар без да поемат част от социалната му цена. Този тип недоверие създава пределно напрежение и заплашва да разплете кълбото от обичайни обвързаности, от които се нуждае функционирането на демократичното общество. Постоянната и постоянно обновяваща се взаимна обвързаност е същностната основа за обновяване на това доверие. Отношението между нация и държава често се разглежда едностранчиво, тъй сякаш все нацията е тази, която се стреми да се сдобие с държава. Но съществува и обратният процес. За да останат жизнени държавите понякога се стремят да създадат чувство на обща принадлежност. Това е важна тема в историята на Канада, например. За да създаде държава в епохата на демокрацията, едно общество е принудено да се заеме с трудната и никога несвършваща задача – да определи колективната си идентичност.

ІІ

Така че потребност от обща идентичност има. Как това поражда изключване? По много възможни начини, които виждаме илюстрирани в различни обстоятелства.

1. Най-трагичното от тези обстоятелства е и най-очевидното: когато група, която не може да бъде асимилирана от господстващата солидарност бива брутално изтласкана – това, което днес наричаме „етническо прочистване“. Но има и други случаи, когато не се стига до такива крайни средства, при които обаче изключването действа по абсолютно същия начин срещу онези, чието различие заплашва доминиращата идентичност. Може да изглежда логическа ловкост, но класифицирам принудителното включване като тип изключване. Така например, унгарското национално движение през деветнадесети век се опитва насилствено да асимилира словаците и румънците; турците неохотно признаха съществуването на кюрдско малцинство по източната им граница. За малцинствата това може и да не изглежда като изключване, но в един ясен смисъл е тъкмо такова. В действителност той гласи следното: такива каквито сте или за каквито се считате, нямате място тук, затова ще ви променим. Или изключването се превръща в юридическо увъртане, както в ЮАР по времето на апартейда, където на милиони чернокожи беше отказано гражданство, с оправданието, че те всъщност били граждани на „отечества“ чужди на държавата.

Всички тези форми на изключване са мотивирани от заплахата, която представляват „другите“ за доминиращата политическа идентичност. Но тази заплаха е зависима от факта, че народният суверенитет е властващият легитимационен принцип на нашето време. Трудно се поддържа „ясно“ йерархично общество, в което групите са подредени по ранг, а някои, както е в милетската система на Османската империя, явно са белязани като низшестоящи или подчинени.

Ето го обяснението на парадокса, че преди завоевателите щастливо са съжителствали с много поданици, твърде различни от тях. Колкото повече, толкова по- добре. Ранните мюсюлмански завоеватели от империята на Умаядите[284] не са оказвали натиск върху християнските поданици да променят вярата си, даже не са правили меки опити да я разколебават. В границите на това неравно разположение, ранните империи много често са се славели с „мултикултурна“ толерантност и съ-съществуване. До нас са достигнали прочутите примери, като този за управлението на моголския император Акбар[285], който изглежда поразително просветен и хуманен в сравнение с това, което става днес в същата част на света, пък и не само там. Не случайно двадесети век е векът на етническо прочистване. Ако се ограничим до Европа, то започва с Балканските войни, продължили чак до края на Първата световна война, достига епични размери през Втората световна война и все още продължава и до днес. Демократичната епоха поставя нови препятствия пред съвместното съществуване, защото открива нов набор от въпроси, които могат само да разделят хората, въпросите, засягащи политическата идентичност на държавата. В много части на индийския суб-континент, например, индуси и мюсюлмани са съжителствали в разбирателство, даже в определена степен на синкретизъм, за да поведат по-късно ожесточени битки. Какво се е случило? Често даваното обяснение е свързано с британския опит да се разделя и владее или дори британската мания по преброяване на населението, което за първи път превръща в проблем това кой къде е мнозинство. Тези фактори може и да са важни, но със сигурност, това което ги прави жизнеспособни е ситуацията около тях, в която политическата идентичност се превръща в проблем. С разрастването на движението за отхвърляне на чуждата, мултинационална империя и за установяване на демократична държава, възниква въпросът за политическата ѝ идентичност. Просто тази на мнозинството ли ще бъде? Към хиндуиски радж ли да поеме? Мюсюлманите искат да се презастраховат. Предложенията на Ганди и Неру за пан-индийска идентичност не задоволява Джинах[286]. Подозрението расте, настоява за гаранции, и в крайна сметка за разделение. Всяка от страните е мобилизирана да вижда другата като заплаха за политическата идентичност. Понякога с помощта на механизми, които още не сме разбрали този страх се превръща в опасност за живота; ответната реакция е зверство, което среща същото насреща си, спирала, която ни е ужасяващо позната. Сега вече преброяването на населението може да придобие зловещо значение, но само защото в ерата на демокрацията да бъдеш мнозинството е с решаваща важност.

2. Съществува и феноменът, който понякога можем да видим в имигрантските общества с исторически висока степен на етническо единство. Усетът за обща връзка и обвързаност толкова дълго е бил рамкиран от общия език, история, култура, произход и т.н., че е трудно да се приспособи към ситуация, в която гражданското тяло включва много хора от друг произход. Хората чувстват определен дискомфорт в новата ситуация, а това може да се отрази по много начини. В единия случай, хомогенното общество неохотно дава гражданство на „аутсайдери“. Германия е най- познатият пример за това, със своето трето поколение „гастарбайтери“, които могат да говорят свободно единствено немски език и единственият им познат дом да се намира във Франкфурт, но които все още пребивават като чужденци. Но има и по-фини и по-амбивалентни начини, по които този дискомфорт може да се изяви. Чужденците може автоматично да придобиват гражданство след определен период на изчакване. Може дори да има официална политика за интеграцията им, широко подкрепена от населението на „кореняците“. Но те така са свикнали да действат политически само помежду си, че им е трудно да се приспособят. Вероятно е по-добре да се каже, че те все още не са съвсем наясно как да се приспособят, нови рефлексии се изработват трудно. Например, те все още обсъждат политическите въпроси помежду си, в своите си електронни медии и вестници, така сякаш имигрантите не са страна в дебата. Обсъждат, например, как да извлекат най-голяма полза от новодошлите за обществото си или как да предотвратят евентуални отрицателни последствия, но за новодошлите се говори като за „тях“, така сякаш не са потенциални партньори в дебата.

Сигурно сте се досетили, че примерът, за който си мисля, е моят роден Квебек. Не смятам да преувеличавам феномена. Той се променя и аз имам големи надежди, че ще продължи да се подобрява.Отнема време да се научат рефлексите към включване, но те биват научавани. Нещо повече, проблемът при крайните националисти донякъде е по-сериозен; но това не е универсален феномен. При националистите е по-зле, защото те хранят една мечта, мечтата за независимост, която очевидно никой, който не е от „Quebecois de souche“[287], не споделя, поради разбираеми психологическо-исторически причини. Съвсем естествено е тази част от квебекския идеологически спектър да има по-големи трудности с отварянето си към чужденците, както показа катастрофалната реч на бившия ни премиер след последния проведен референдум. Този пример илюстрира какъв точно е залогът тук. Не искам да твърдя, че демокрацията неизменно води до изключване. Това би било мнение, породено от отчаяние, а ситуацията далеч не е отчайваща. Искам да кажа, както посочва и горният лозунг, че в модерната демокрация съществува импулс към включване, което се изразява в това, че управлението трябва да е на всички хора. Но моята позиция е, че успоредно с това има и устойчиво изкушение към изключване, произтичащо от факта, че демокрациите работят добре, когато хората се познават, имат си доверие и усещане за взаимна обвързаност.

Присъединяването на нови хора към страната или към активното гражданство представлява предизвикателство. Същинското съдържанието на взаимното разбирателство, основите на взаимното доверие и формата на взаимната обвързаност трябва да бъдат предефинирани, преоткрити. Това не е лесно и изкушението да се върнем към старите начини и да отхвърлим проблема е разбираемо; дали чрез пряко изключване от гражданството (Германия), или чрез обезсмъртяването на опозицията „ние и те“ като начин на говорене, мислене, правене на политика. А изкушението се усилва, защото в периода на преход се налага традиционното общество да се откаже от някои преимущества, идващи от предишната по-тясна сплотеност. Квебек ясно илюстрира това. По време на последните агонизиращи опити на правителството да намали бързо растящия бюджетен дефицит, премиерът организира „срещи на високо равнище“ а хората, вземащи решенията в сферата на бизнеса, труда и други сегменти на обществото. Не само поради факта, че като че ли си струваше да се опита, но и заради атмосферата на консенсус или поне на равностоен стремеж към съгласие – всичко това отразява изключително силно-споения характер на квебекското общество, такова каквото е по традиция. Измежду хората, вземащи решения, квебекчаните-“кореняци“ все още са свръхпредставени – нещо твърде естествено за този етап на развитие. Подобна операция обаче може и да не се повтори толкова лесно след двадесет години. Толкова за обществата, които исторически са се сложили като етнически хомогенни. Но аналогични феномени има и в смесените общества. Помислете за историята на САЩ, за това как една подир друга имигрантските вълни се възприемат от мнозина по-отдавнашни американци като заплаха за демокрацията и за американския начин на живот. Такава е преди всичко участта на ирландците през 40-те години на 19 век. След това имигрантите от Южна и Източна Европа са гледани подозрително през последните десетилетия на века. И разбира се, когато едно традиционно население – чернокожите – получава граждански права за първи път след Гражданската война, чак до момента на създаване на съвременното законодателство за граждански права, то всъщност бива изключено от процеса на гласуване чрез мнозинствата на Стария Юг,.

Причина за това е слепия предразсъдък. Но той не е всичко. Всъщност, ранните ирландски и по-късните европейски имигранти не са могли да се впишат веднага в американска политическа култура на белия англо-саксонски протестант. Новите емигранти често формират „избирателен резерв“ за нуждите на шефове и административните апарати в градовете; а това предизвиква негодувание и противопоставяне от страна на прогресистите и на другите, загрижени за гражданска демокрация, така, както те я разбират. И в този случай, преходът е направляван успешно, възниква нова демокрация, в която се установява относително високо ниво на взаимно разбирателство, доверие и обвързаност (уви, все още с трагичното разделение между бели и чернокожи) – макар да се спори за цената му – избледняването на ранните идеали на гражданската република и триумфът на „процедурната република“, както се изразява Майкъл Сандъл.[288] Но известно време изкушението към изключване много силно и отчасти е мотивирано от ангажимента към самата демокрация.

3. Случаите, които разгледах се характеризират с пристигане отвън или с встъпване в активно гражданство на новодошли, които не споделят етническата и езикова култура, или в други случаи политическата култура. Но изключването може да действа и по друга ос. Просто поради значението на сплотеността и на общото разбиране на политическата култура, демокрациите понякога се опитват да натикат гражданите си в един калъп. Якобинската традиция на Френската република е добре познат пример за това. От самото начало стратегията е хората да бъдат прекроени по строг и безкомпромисен начин. Общото разбиране е постигнато, предполага се завинаги, чрез ясна дефиниция на това за какво служи политиката и какво предполага гражданството, а двете заедно определят на какво трябва да са верни гражданите. После този комплекс бива енергично защитаван от прииждащите, идеологическите врагове, лентяите, а когато настъпи моментът – и имигрантите. Изключването тук действа не срещу определени хора, предварително дефинирани като „външни“, а на първо място срещу други начини на съществуване. Тази формула забранява други жизнени форми на модерното гражданство; тя порицава като непатриотичен онзи начин на живот, който не подчинява на гражданството другите аспекти на идентичността. Във френския случай, например, радикалните републиканци възприемат определено решение на проблема за религията в публичния живот – решението е тя да бъде изтласкана. Неимоверно трудно им е дори да си представят, че може да има и други начини да се запази неутралността и обхвата на Френската държава. Оттук идва прекомерната реакция срещу това мюсюлманските момичета да ходят забулени в училище.

Силата на тази формула обаче е, че съумява за дълъг период от време да предотврати или поне да минимизира други видове изключвания, например изключването на новопристигналите. Французите, а и не само те, все още се изненадват, когато научават от Жерар Ноариел[289], че всеки четвърти французин има баба или дядо, родени извън страната. Франция през този век е била емигрантска страна без да мисли себе си като такава. Политиката на асимилация удря на камък с последните вълни жителите на Магреб[290], но е работила с пълна сила спрямо италианците, поляците и чехите, дошли между двете войни. На тези хора никога не им е предлаган избор и са станали неразличими от „les Francais de souche“[291].

Твърди се, че друго измерение на този тип вътрешно изключване е действало по линия на пола; и то не само в якобинските общества, но и във всички либерални демокрации, където без изключение жените получават право на глас по-късно от мъжете. Аргументът е, че стилът на политиката, формите и тонът на публичния дебат и пр., са установени от политическо общество съставено изключително от мъже и трябва тепърва да се модифицира, за да бъде възможно включването на жените. Ако се вгледаме в поведението на някоя от въпросните законодателни институции, които понякога наподобяват шумно мъжко училище по време на голямо междучасие, ще стане ясно, че има нещо вярно в горното твърдение. Културата на политиката не би могла напълно да включи жените, без донякъде да се промени, дори и да не сме сигурни как точно.

ІІІ

Надявам се да е станало отчасти ясно какво имам предвид, когато говоря за динамика на изключването в демокрацията. Можем да я опишем като изкушение към изключване, отвъд това, което хората могат да изпитват поради близки симпатии или исторически предразсъдъци; изкушение, породено от изискването на самото демократично управление за висока степен на взаимно разбирателство, доверие и обвързаност. Това може да затрудни интегрирането на външни хора и да ни изкуши да прокараме ограничителна линия около автентичната общност. Но може също така да ни изкуши и към това, което нарекох „вътрешно изключване“, създаването на обща идентичност около твърдо установена формула на политика или гражданство, която отказва да приеме всякакви алтернативи и императивно изисква подчинение на останалите аспекти от идентичност на гражданите. Ясно е, че тези две форми не са взаимно изключващи се. Обществата, основани на вътрешно изключване, също могат да отхвърлят „външните“, както, уви, добре показва примерът на Националния фронт; докато обществата, чието главно историческо предизвикателство е интеграцията на „външните“ могат да прибягнат към вътрешно изключване в опита си да създадат някакво единство сред цялото разнообразие.

Настоящата драма на англофонска Канада (тази Канада извън Квебек) илюстрира това много добре. Отчасти заради усещането за фрагментация, което имат някои канадци пред лицето на бързо нарастващото разнообразие на канадското население, отчасти защото усещането за фрагментация по-скоро се усилва, отколкото намалява от утвърждаването на различието в Квебек; отчасти заради вековната тревога на канадците за националната им идентичност за разлика от сякаш традиционната сигурност на САЩ по този въпрос, през последните 10 години нагласите спрямо евентуално приобщаване на квебекското различие в англофонска Канада трайно са се втвърдили. Трагедията на Канада е, че в момента, в който става все по-належащо да се направи нещо за статута на Квебек, във федерацията, политически става все по-невъзможно да се направи нещо смислено. Симптоматично е, че има нарастващо втвърдяване около политическата формула, видимо например в настояването всички провинции да бъдат третирани еднакво, като това еднакво отнасяне се подвежда под принципа за гражданско равенство. Този тип еднаквост, всъщност е много чужд на нашата история. Много е съмнително дали федерацията въобще би сработила, ако бяхме действали така в миналото. Но се появява сега, защото според много хора това е единственият начин да бъде възвърнато доверието и общото разбирателство между различните райони, някои от който имат зъб едни на други. Това втвърдяване ще затрудни не само приобщаването на Квебек, но и осигуряването на пространство за групите от коренното население, които се нуждаят от нови форми на самоуправление.

Очевидното за нашата епоха е: първо, че предизвикателството на новопристигащите се генерализира и мултиплицира във всички демократични общества. Обсегът и размерът на международната миграция превръща всички общества във все по-“мултикултурни“; докато, второ, якобинският отговор на това предизвикателство – твърда асимилация според формула, включваща доста интензивно вътрешно изключване, става все по-несъстоятелен. Не е лесно да се обясни този последен пункт, но той ми изглежда неоспорим факт. Протекло е неуловимо превключване в умствената настройка на нашата цивилизация, вероятно, съвпадащо по време с 60-те години на 20 век. Идеята, че човек е длъжен да подтисне различието си, за да се вмести в доминантната форма, дефинирана като установения ред в едно общество, е била значително подкопана. Феминистите, културните малцинства, хомосексуалистите, религиозните групи, всички изискват господстващата формула да бъде видоизменена, за да ги приобщи, а не обратното. В същото време, вероятно свързана с тази първа промяна, но със сигурност със собствени корени, се е появила друга, е също толкова недоловима и трудна за формулиране промяна. Но мигрантите вече не чувстват императива за асимилация по същия начин. Тук не бива погрешно да идентифицираме превключването. Повечето мигранти искат да бъдат същностно асимилирани от обществата, в които са влезли и да бъдат приети като пълноправни членове. Но днес те често искат да го правят по свой начин и със собствено темпо, като при този процес си запазват правото да променят обществото, при все че се асимилират в него.

Случаят с испаноговорящите в САЩ е много красноречив в това отношение. Не че те не искат до станат англоезични американци. Те виждат явни преимущества в това и не възнамеряват да се лишат от тях. Но често изискват образованието и обществени услуги да са на испански език, защото искат да направят процеса максимално безболезнен за себе си и защото приветстват запазването на оригиналната култура, която иначе може да изпадне от процеса на асимилиране. А това очевидно е твърде вероятно. Те всички накрая ще научат английски език, но и ще променят съществуващото усещане за това какво значи да си „американец“, както се е случило и с ранните вълни от емигранти. Разликата спрямо по-ранните вълни е, че испаноговорящите днес сякаш действат с усещането за евентуалната си роля в съ-определянето на културата, вместо – както при по-ранните имигранти това да се явява ретроспективно. Разликата между предишния почти тотален успех на Франция при асимилирането на източноевропейците и другите (На някой да му е хрумвало, че Ив Монтан е италианец?), и днешните огромни затруднения с жителите на Магреб, макар да отразява влиянието на редица други фактори (като например по-силното културно-религиозно различие и колапса в осигуряването на пълна заетост), според мен не може да не отразява новата нагласа сред мигрантите. Предишното чувство на чиста благодарност към новите страни, предлагащи убежище и възможности, чувство, което сякаш превръща всеки опит за възстановяване на различието в неоправдан и неуместен, днес е заменено с нещо, което е по-трудно за определяне. Човек почти се изкушава да каже, напомняйки за старата доктрина, която е в сърцевината на много религии, че земята е дадена на всички човеци заедно. Дадено пространство не принадлежи без уговорки на народа, който е роден на него, т.е не е нещо, което хората имат право да „дават“, защото не е тяхно. Новодошлият не-морално е задължен да приеме наложените му условия в замяна на навлизането си.

От тази промяна се пораждат две нови черти. Първо, идеята, която приписах на испаноговорящите в САЩ, е широкоразпространена, а именно идеята, че културата, към която се присъединяват е в процес на непрестанна еволюция и поради това те имат шанса да съ-участват в определянето на бъдещето ѝ. Това, вместо простичката еднопосочна асимилация, все повече и повече се превръща в разбирането (често без да го изказваме), което лежи зад акта на миграция. Второ, налице е интензификация на отдавна установен феномен, който сега ни изглежда абсолютно нормален – имигрантските групи все още функционират морално, културно и политически като „диаспора“ в отношение с родната си страна. Това се случва отдавна, помислите за, например, „Полония“ във всички страни на изгнание. Но колкото и на това да се гледа подозрително и неодобрително в „приемащото мигрантите общество“ или където толерирането на този феномен зависи от състраданието към каузата на родната страна (в този смисъл поляците са късметлии), макар че в миналото хората мрачно мърмореха срещу „двойната вярност“, днес вярвам, че подобно поведение започва да се възприема като нормално. Разбира се, все още съществуват негови крайни варианти, които предизвикват силно противопоставяне както, например, в случаите когато терористите използват страните, които ги приемат, като база за своите операции. Но противопоставянето идва от това, че тези прояви шокират доминиращата политическа етика, а не заради силната свързаност с родната страна. Все по-нормално и неоспорвано става някой да мисли за себе си и да бъде мислен като канадец с добро положение, бидейки силно въвлечен в съдбата на своята родна страна.

ІV

Заключението от разискването до тук може да се изрази така: демокрациите са в постоянна дилема. Нуждаят се от силна сплотеност около политическа идентичност и точно това предизвиква силното изкушение за изключване на онези, които не могат или не искат с лекота да се напаснат към идентичността, с която мнозинството се чувства удобно или вярва, че само тя ги обединява. И все пак изключването, освен че е дълбоко морално осъдително, е насочено и срещу легитимационната идея на народния суверенитет, която се изразява в осъществяването на управление на всички хора. Нуждата народът да се формулира като колективен агент е срещу изискването за включеност на всички, които легитимно претендират за гражданство. Това е източникът на страдание, но какъв е лекът? Той е много по- труден за намиране. Но аз вярвам, че първата важна стъпка е да разпознаем дилемата. Защото това ни позволява да забележим, че много често можем да се справим с нея само като се борим за творческото предефиниране на нашата политическа идентичност. Дилемата, в крайна сметка, се появява поради причината, че някои, считани за святи исторически дефиниции, не могат да приобщят всички, които имат морални претенции за гражданството. Но въпреки това твърде често реакцията е първоначалната идентичност да се представи като още по-абсолютна и неоспорима, като че ли някак същностно принадлежаща на определен народ с неговата територия и история, който да бъде организиран в рамките на тази и никоя друга идентичност.

Този апел към произхода може да се появи и както в „републикански“, така и в „национален“ регистър. В първия случай особените черти на нашата републиканска конституция се представят абсолютни и неприкосновени, каквито и да са доказателствата, че те спъват търсенето на нова обща основа. Така че има някакъв якобински фундаментализъм, който във Франция излиза на повърхността като реакция на определени искания за приобщаване на нарастващото мюсюлманско малцинство. Носенето на забрадки от тийнейджърите-мюсюлмани в училище се осъжда принципа на „laïicité“ [светскост, нерелигиозност], както е залегнал във френската републиканска традиция. Основният принцип за неутралност на държавата, необходим в модерната демокрация на разнообразието метафизично се слива с конкретен исторически начин на осъществяването му, а последният се представя като също толкова неподлежащ на обсъждане колкото е и принципът.

Като паническа реакция това е разбираемо, макар и катастрофално. Изправен пред нещо непознато и смущаващо, човек се насочва към стародавните източници на обща идентичност. Но реакцията е улеснена от убеждението, че тази първа конституция е била замислена да реши въпросите на политическата идентичност веднъж завинаги, че тя по някакъв начин отнапред отстранява нуждата от не-легитимно изключване. Това означава да отречем, че възможността за дилемата е в самата демокрация. Тя не би могла магически да се реши веднъж завинаги чрез някакво идеално конституционно устройство. Дори то да е удовлетворявало населението по време на основаването си (а какво време има конституцията въобще?), с времето промените в личностната идентичност чрез миграциите и моралната или културна промяна, могат да превърнат установената политическа идентичност в неистинна за хората, които трябва да живеят според нея. Този тип фундаментализъм прави опит да отрече историята.

Това ще ни е по-познато като се обърнем към източниците от националния регистър; деструктивните му следствия са по-непосредствено видими. Идеята е, че определена територия принадлежи по право на исторически определена, етническа, културна, езикова или религиозна идентичност, независимо от това какви други хора са живели на тази територия, дори и да са там от векове. Така унгарските националисти проявиха претенции към земите на Короната на Св. Стефан през 19 век, както Партията на Bharatya Janata усеща, че може и трябва да наложи днес идентичността на „Хиндутия“ върху неимоверното разнообразие на днешна Индия. Дори още по-страховити примери за изковаването на този тип претенция видяхме напоследък на територията на бивша Югославия.

Рефлексът на много хора в либералните общества към този тип неща е да обвиняват „национализма“, а не демокрацията. Да започнем с това, че „национализъм“ има много значения. Първоначалната идея, например, в Хердерова форма, е освобождаваща и съзвучна с демокрацията. Не трябва да се насилваме към изкуствена хомогенност, за да живеем в мир. Можем да признаваме различни „национални“ (Volk) идентичности, дори да им дадем политически израз, защото всеки в този акт на признаване приема, че не е универсален, че трябва да съ-съществува с други, които са еднакво легитимни. Хердеровият национализъм е универсалистка идея, всички Volker заслужават равно зачитане. Това може да се използва (и е било използвано от Хердер) за защита на славянските народи от немско нашествие, както и за защита на немската култура от хегемонистичните претенции на французите. Не е нужно да приемаш френския като универсален език, за да се живееш свободно с гарантирани права. Политическата идентичност, в която живееш също може да те изрази. Това изискване позволява безпогрешно демократично оправдание.

Това ни тласка към идеята, която според мен, е ключът, с който креативно да се обърнем към дилемата на изключването, идеята за споделено пространство на идентичността. Политическите идентичности трябва да бъдат изработени, договорени, креативно приети от народите, които трябва или искат да живеят под общ политически покрив (а това съ-съществуване винаги се основава на някаква смесица между необходимост и избор). Още повече, че тези решения не са замислени като вечни, а трябва да бъдат откривани/изобретявани наново от следващите поколения. Гелнер дефинира идеята на национализма, която създава горчиви беди, така: „политическият принцип, който поддържа схващането, че политическият и национален съюз трябва да са сходни“[292]. Според тази идея, проблемът как да се споделя пространство на идентичност може да бъде решен, като се даде на всяка нация отделна територия, на която да изгради своя суверенна държава. Утопичната, дори абсурдна природа на това предложение веднага се набива на очи. Дори и да дадем на всяка от хилядите групи, които претендират за статут на „нация“, по парче земя, във всяка от тези държави с размер на носна кърпичка пак ще останат национални малцинства – толкова са смесени народите по света. Утопичната схема може да бъде осъществена само чрез масово етническо прочистване. Ясно е, че тази идея може да „проработи“, само като превърне едни нации в по-равни от други. Едните ще получат собствени държави, а останалите ще живеят в тяхната сянка като малцинства, ако въобще и това им бъде позволено. Тази идея на национализма може да бъде приложена, само ако отрече собствената си универсалистка етническа основа. Това е онази изопачена идея, която оправдава претенцията за монополен контрол на „своята“ територия чрез историческите национални идентичности. В най-лошия случай това приключва с югославския сценарии. В най- добрия случай, както с Parti Quebecois и с по-либералното крило на BJP (Bharatya Janata Party), правата на малцинствата трябва да бъдат гарантирани, но идеята за споделяне на пространство на идентичност, за действително договаряне на компромисна политическа идентичност с тях, ревностно се отхвърля.

Точно както и при републиканските форми на конституционализъм, за които вече стана дума, нереалистичната идея за окончателно решение на проблема за демократично съжителство не позволява на хората да видят реалните решения в тази плоскост, ефективни за почти всички демократични държави. Надеждата е отново да „арестуваме“ историята, за да поправим първите моменти от живота на нашия народ, като заселването му на определена територия. А съответно, онова, което се предлага като решение на демократичната дилема може само да я изостри и това да доведе до тежък конфликт. Но вярата, че проблемът тук е „национализмът“, може да произведе друго утопично решение: политическа идентичност основана изключително на „републикански“ елементи, безотносителна към национални или културни идентичности. Изправени пред необходимостта да обединим толкова много и различни култури, произходи, политически опити и идентичности в едно, е разбираемо изкушението общото разбирателство да бъде дефинирано в термините на „либерализма“, а не толкова през отнасяния към гражданите идентичностите. Трябва да се фокусираме изцяло върху личните права и върху демократичните и законови процедури, не толкова върху исторически-културните отправни точки или идеите за добър живот, през които гражданите дефинират собствените си идентичности. На кратко, изкушението се заключва в стремежа към онова, което Сандъл нарича „процедурна република“. Вече сме ставали свидетели на това в рамките на Канадския случай. По-рано стана дума, че в англофонска Канада е имало тенденция, пред лицето на нарастващото културно разнообразие, определени аспекти от политическата култура да се превърнат в централни за националната идентичност. Основният елемент, избран за тази цел, което не е изненадващо, беше Хартата на правата, представена в Конституцията чрез поправка от 1982 г. Основната идея е, че независимо от различията, които ни разделят като канадци, бихме могли да споделяме една схема на права и определени процедури по отстояването им.

Какво трябва да поддържа процедурната република? Няколко неща – някои, от които са тенденции в нашата философска традиция. Говорил съм за това другаде[293], но мисля, че можем да разберем едновременно отлива от етиката на добрия живот към етика на нещо друго, уж по-малко проблематично и улесняващо достигането до крайно съгласие. Това отчасти обяснява популярността и на утилитаризма, и произхождащите от Кант деонтологични теории. И двете успяват да се абстрахират от въпросите за това какъв живот е по-ценен, по-достоен за възхита и по-хуманен, за да отстъпят назад към неща, които им изглеждат по-солидна основа. В единия случай ние калкулираме изборите, независимо от предполагаемото качество на целите, които се преследват. В другия случай можем да се абстрахираме от облагите и да се съсредоточим върху правата на агента. Актът на абстракция тук извлича полза от три важни съображения. Най-напред, в ерата на скептицизъм (най-малкото надвиснал, ако не актуален) относно моралните възгледи, абстракцията отстъпва от терена, на който аргументите изглеждат в огромна степен зависими от нашите интерпретации, твърде съдържателни и неспособни да доведат до универсално съгласие; макар евентуално всички да можем да се съгласим, че е по.добре хората да бъдат оставени да имат, каквото те искат, или да се уважава свободата им на избор. Второ, отказът да бъде приет определен възглед за добрия живот оставя на индивидите да направят своя избор, което съвпада с антипатернализма на модерната епоха. Трето, изправени пред грандиозните различия във възгледите в модерното общество, утилитаризмът и кантианската деонотология изглежда обещават път за решаване на проблемите, пред които се изправяме без да е нужно „да се женим“ за нечий възглед и да отричаме другите.

Първите две съображения се базират на философски аргументи- за това какво може и какво не може да бъде познато и доказано, както и за природата на свободата. Те са били обсъждани и дебатирани много и често са били отхвърляни от различни философи. Но третият аргумент е политически. Независимо от това кой накрая излиза прав в битката между процедурната етика и етиката на добрия живот, на политическа основа разумно можем да бъдем убедени, че най-добрата политическа формула за демократично управление на комплексно общество е някакъв тип неутрален либерализъм. И това е мястото, до което най-често стига аргументът днес. Преходът от Ролс І към Ролс ІІ е чист пример за това. Неговата теория на справедливостта днес се представя като „политическа, а не като метафизическа“. Този преход вероятно отчасти идва от трудностите, на които чисто философските аргументи се натъкват. Но също така той съответства на универсалното разбиране, че многообразието е по-важно и съдбоносно измерение на съвременното общество. Това е следствие, както вече казах, отчасти от реално нарастващото многообразие сред населението, заради, да кажем, интернационалната миграция; и отчасти от набиращото сила изискване за това вековното различие да бъде приемано на сериозно, нещо което например издигат феминистите.

Въпросът сега би могъл да бъде: какви концепции за свобода, равенство, справедливост, за основа на социално съжителство са приемливи (а не абстрактно истинни) за модерното демократично общество? Как могат хората да живеят заедно в различие, при гаранция, че това ще се случва в демократичен режим, в условията на равенство и справедливост? Процедурната република веднага стартира с голямо предимство. Ако в твоето разбиране за гражданските роли и права, ти се абстрахираш от всякакви представи за добър живот, тогава ти избягваш нуждата да подкрепяш едни възгледи за сметка на други. Още повече, намираш непосредствен общ терен, на който всички могат да се съберат. Уважавай ме, отдай ми права просто по силата на това, че съм гражданин, а не по силата на характера ми, на външния ми вид или пък целите, които прегръщам, без да говориш за половата ми идентичност, за расовата или сексуалната ми ориентация и т.н. Днес никой здравомислещ човек няма да отрече, че това е важно измерение на всяко либерално общество. Правото да гласуваме например, наистина ни е дадено безусловно; или при условието на една база от граждански права, но всъщност по начин, който е сляп за различията от спектъра, за който стана дума току що. Въпросът, който трябва да зададем, е дали това е единствената база на съвместното ни живеене в демократична държава, дали този е валидният подход за всички контексти, дали нашия либерализъм достига съвършенството в това, че все повече може да се отнасяме към хората по начини, които се абстрахират от това, за което едни се борят, а други – не.

Сега веднага се вижда, че каквито и други причини да има да се отнасяме към хората по този начин, това в крайна сметка улеснява заедността ни и провокира усета ни, че сме част от общо начинание. Единственото, което е общо за всички нас, е, че ние правим избори, че предпочитаме едни неща пред други, че искаме да ни подпомагат и да не ни пречат в преследването на целите, които израстват от нашите предпочитания. Така че, начинанието, което обещава на някаква безпристрастна основа да подпомогне плановете на всички изглежда идеалната обща почва. Всъщност на някои хора им е трудно да си представят какво друго би могло да бъде. Но връщането към процедурализма не е решение на демократичната дилема. Напротив, то много често допринася за активирането ѝ. Можем да видим това по два начина.

Първо, условието за жизнеспособната политическа идентичност е хората да могат действително да се свързват с нея, да намират себе си отразени в нея. Но в някои случаи запазването на историческата културна идентичност е толкова важно за определена група, че премълчаването на всичко споменато за нея в отговора ни на въпроса „В името на какво?“, не може да направи друго, освен да отчужди тази група. Защитата и подкрепата на „отделното общество“ не може да не се впише в общата идентичност на Квебек, като политическа единица, независимо дали в канадската федерация или извън нея. Отхвърлянето на всичко споменато за това в каноничните дефиниции на канадската идентичност може само да повиши усещането на мнозина квебекчани, че не са част от Федерацията. Това не е решение на главоблъсканицата за обща канадска политическа идентичност; по- скоро е източник на най- голямата съвременна заплаха за нея

Второ, процедурализмът предполага, че можем непротиворечиво да различим неутралните процедури от същностните цели. Но всъщност е много трудно да бъде изнамерена процедура, която да е неутрална от гледна точка на всички един. Проблемът на процедурите, на хартата на правата или на разпределителните принципи е, че тяхното намерение е да не навлизат на трудния терен на същностните различия в начина на живот. Но няма начин това да бъде гарантирано в практиката. Случаят с мюсюлманските момичета, носещи забрадки в училищата на Франция, е красноречив в тази посока.“Laicite“ вероятно е неутрален принцип, който не привилегирова една религия или един светоглед спрямо друг. На тази основа забрадките са били отхвърлени, но други френски момичета носят шалове около вратовете си и това не се забранява. В „светското“ общество, това често се смята просто за „украшение“. Предположението е валидно, но религиозната „невидимост“на кръста представя Франция като пост-християнско общество, наследник на векове християнска култура. Как може някой да очаква да се убедят мюсюлманите, че съчетаването на подобни правила е неутрално? Тук е погрешно да вярваме, че изобщо може да има решение, чиято неутралност е гарантирана поради произхода му от принцип или процедура. Това поражда илюзията, че няма нужда да договаряме мястото на тези символи и следователно да излагаме съвременните същностни разлики на религиозната лоялност на публичния площад. Но никоя процедура не освобождава от нуждата да споделяне пространство на идентичност.

Нещо подобно може да се каже и за американския случай. Онова, което се счита за процедурен ход, неутрален спрямо всички страни, а именно – разделението между държавата и църквата – това разделение се оказва открито за различни интерпретации; някои от тези интерпретации, според важните актьори в обществото, съвсем не изглеждат неутрални. Диспутът за присъствието на молитвите в училище е такъв случай. Някой може да каже, че настояването за процедурно решение – в този случай конституционното решение в полза на победителя е онова, което ще изостри до крайност разделението; което и действително се е случило. Още повече, в противовес на политическото решение, основаващо се на преговори и компромиси между съперничещи си искания, позоваването на конституцията не предоставя възможност на хората от едната страна да видят същностното за другата от страните. По- лошо, чрез обявяването на техните искания за неконституционни, програмата на губещите се оказва нелегитимна по начин, който дълбоко засяга американското общество. Не само не можем да ви дадем това, което искате, но сте примитивни и не-американци, за да си позволявате въобще да го искате. Накратко, аз настоявам, че съвременната американска Kulturkampf[294] по-скоро бива разпалвана, отколкото помирявана от недодяланото прибягване до политиката на юридическото решение на базата на конституцията

V

Моят аргумент тук беше, че пълното разбиране на дилемата за демократичното изключване показва, че няма алтернатива на това, което наричам споделено пространство на идентичност. Това означава договаряне на общоприемлива, макар и компромисна споделена политическа идентичност между различните индивидуални или групови идентичности, които искат/трябва да живеят в държавата. Някои неща, разбира се, не бива да подлежат на договаряне – основните принципи на републиканската конституция: като самата демокрация и човешките права. Но тази твърдост трябва да е съпроводена с признание, че тези принципи биха могли да бъдат реализирани по много различни начини, и освен това никога не могат да бъдат приложени неутрално, без по някакъв начин да се конфронтират със същностни религиозни и етнокултурни различия в обществото. Историческите идентичности не могат просто да бъдат абстрахирани и заскобени. Нито пък техните стремежи към монопол могат да бъдат приети. Не може да има изключителни претенции за дадена територия по силата на историческото право. Какво означава това на практика? Няма място да навлизам в подробности за това тук (пфу!). Но пък и няма много неща, които могат да се кажат като генерално обобщение. Решенията трябва да бъдат съотнесени към определени ситуации. Но някои от политическите механизми на това споделяне са вече известни, например множеството видове федерализми, както и формите на специален статус на малцинствата, такива каквито виждаме в Шотландия и Каталуния днес. Но още много други модалности предстои да бъдат създадени за все по-разнообразните демократични общества на 21 век.

Междувременно ще помогне, вярвам, ако можем да схванем по-ясно и чисто природата на демократичната дилема, докато нереалните и аисторически решения владеят нашия разум и въображение и все още спъват усилията ни да се справяме с конфликтите, които избуяват от тях. Ако тази статия допринесе поне отчасти за тази цел, писането си е заслужавало.

Първоначална публикация в „Критика и хуманизъм“,

2003/ книжка 16, брой 2

Чарлз Маргрейв Тейлър (1931) е канадски философ от Монреал, Квебек, заслужил професор в университета Макгил и най-известен с приноса си в областта на политическата философия. Носител е на множество високо престижни награди като Kyoto Prize, the Templeton Prize, the Berggruen Prize for Philosophy, както и John W. Kluge Prize, и се радва на огромен престиж сред професионалните философски среди.

Коментари (1)

- 24-11-2017|Valpet

Отчаян опит за „научна“ апология на национализма, същността и силата на който си остава фанатичната митология. Тази последната май не съществува за автора Чарлз Тейлър. Всичките тези явления на „включвания“ и „изключвания“, за които говори авторът, са просто едни исторически инерции – отгласи от фанатичните национализми на 19 век. Без вяра в митологията, няма национализъм. Но точно тази вяра, днес изглежда жалка карикатура на своята предшественица от миналото.

Германци, повече или по-малко

Автор(и): Тимъти Гартън Аш

Deutschland Schafft Sich Ab: Wie wir unser Land aufs Spiel setzen

(Германия отменя себе си: Как поставяме страната си в опасност)

Автор: Тило Сарацин. Издателство: Мюнхен, DVA, 463 стр., €22.99

Подобно на нервна студентка, обединена Германия отпразнува двадесетата си годишнина в съзерцание на собственото си изчезване. Публикувана през лятото на 2010, Германия отменя себе си се изкачи и остана на първо място в листата на бестселърите през цялата есен – включително и по времето на двадесетата годишнина от германското обединение на 3 октомври – с 1,2 милиона екземпляри, доставени на книжарниците към края на годината. Авторът, Тило Сарацин, е бивш служител на финансовото министерство и финансов сенатор (тоест финансов министър) на Берлин. Доскоро той беше един от директорите на Бундесбанката – пост, от който беше принуден да подаде оставка след полемиките, които породи книгата му. По времето, в което се пише тази статия [2012 г.], той все още е член на Германската социалдемократическа партия, макар и да са предприети стъпки за изключването му.

Сарацин тръгва от две добре познати наблюдения – че местното германско население на страната има много ниски нива на раждаемост и че в страната има голям брой зле интегрирани мюсюлмански имигранти с (понастоящем) по-високи нива на раждаемост – за да изгради от тях кошмарен сценарий, в който докъм 2100-та година един все по-намаляващ брой от около двадесет милиона „истински германски германци“ ще бъдат доминирани и бутани насам-натам от потомците на турски и други мюсюлмански имигранти, които строят джамии и „училища за Корана“, докато „църквите, замъците и музеите“ на страната изпадат в немара.

Освалд Шпенглер, ти трябваше да живееш в този час! Der Untergang des Abendlandes![295] Finis Germaniae! Хората, които Тацит е описал около 100-та година о. н. е. в неговата Germania, всички онези мъжествени Хермановци, бродещи из тевтонската гора, и отвръщащи очи от четенето на Гьоте и Шилер, само за да сътворят заедно с плодовити руси моми множество сърцати, култивирани малки Срацини, няма да съществуват повече. Германия (100-2100), почивай в мир! Тоест, освен ако тя успее да се стегне и вземе лекарството, предписвано от Д-р Сарацин.

1.

Загрижеността около факта, че местното население на Германия, заедно с онези на няколко други западноевропейски страни, има много ниски нива на раждаемост, не е нищо ново. Преди около тридесет години един британски аспирант, преподаващ в западногермански университет, сподели със студентите си статия от списание, според която, ако тогавашните нива на раждаемост биха се задържали – в сравнение с онези от 1960-те – то евентуално нямало да останат никакви германци. Той запита студентите си какво мислят за това. След дълго мълчание един от тях каза „Find’ich gut!“ („Намирам това добре!“). Забележката отразяваше по великолепен, насмешливо-експресивен начин тогавашното (днес вече изчезващо) западногерманско настроение на себе-отхвърляне, свързано с наследството от ужасите на нацизма.

Сарацин не намира нищо хубаво в тази перспектива. Той е ужасен от статистическите прогнози, които действително внушават, че германското население ще намалее до 24 милиона към 2100 г. – но само ако се задържат сегашните нива на раждане и без да се взема предвид по-нататъшната имиграция.[296] Той е ужасен дори още повече от това, че Германия, вместо да привлича по-високо квалифицирани имигранти, е получила голям брой зле образовани мюсюлмани, мнозина от които – така смята той – отказват да се интегрират и вместо това седят без работа в бедни квартали като Нойкьолн в Берлин, преживявайки благодарение на прекалено щедрата германска социална държава. Той описва западногерманския внос на т. нар. „гости-работници“ (Gastarbeiter) от средата на 1950-те до ранните 1970, като „гигантска грешка“. (В същото време не си дава труда да се запита как точно Западна Германия – изправена пред сериозен недостиг на работна ръка, в резултат на икономическия си бум, който е усилен още повече след отрязването на притока на хора от Изтока чрез издигането на Берлинската стена – би могла да привлече високо образовани имигранти за места, изискващи тежък физически труд из нейните фабрики).

Сарацин няма нищо против множеството имигранти от германски произход (т. нар. Aussiedler [Изселници]) от Източна Европа, нито срещу азиатците и източноевропейците, които, по негово мнение, по правило се интегрират, справят се сравнително добре в училище и допринасят за обществото. Проблемът е в онези, които не го правят. И те, според него, са понастоящем онези предимно мюсюлмански семейства и наследници на гастарбайтерите, живеещи в бедните квартали на Берлин и други градове.

Сега, ако Сарацин би оставил нещата дотук, всичко това би се оказало просто [поредното] отчетливо консервативно, но напълно разумно предизвикателство. Поставена на четири страници в края на книгата му, неговата програмна алтернатива срещу шпенглеровия кошмарен сценарий съдържа определен брой политически предписания, с повечето от които (при едно изключение) либерално-консервативните или консервативно-либерални европейци биха могли да се съгласят с готовност, (По-късно ще се върна към единственото изключение).

Имиграционната политика, твърди той, трябва да бъде по-строга и избирателна. Трябва да бъдат въведени целодневни, универсални детски градини и училища, с безплатен обяд за всяко дете. Голямо внимание трябва да се обръща на преподаването на немски език и математика на имигрантските деца.

Към това бих прибавил единствено: а също и на преподаването на история, гражданско учение и умения, които биха им позволили да намерят работа. Тук, в пределно скицирана форма, се открива рецепта за по-активни политики на онова, което може да се нарече гражданска национална интеграция от вида, който много западноевропейски страни вече възприемат – политики, които аз също считам за отдавна наложителни.

За нещастие Сарацин не спира дотук. Той твърди в увода, че е загрижен най-вече за постигането на „яснота и точност“. Но Германия отменя себе си представлява всъщност огромен казан с несмилаем гулаш, в който са примесени множество статистически таблици и номерирани списъци от вида, който можете да намерите в някой вътрешен доклад на германското финансово министерство, плюс история и философия на аматьорско ниво, фрагменти от автобиография и усукани декламации относно исляма и упадъка на Запада. Служителят на финансовото министерство си играе на Освалд Шпенглер.

Да вземем за пример неговата обсебеност от хиджаба [традиционната мюсюлманска забрадка на жените]. „Милиони жени тук сред нас“, пише той, „са принудени чрез социалния натиск на тяхната религия и култура да се придържат към правила на обличане, които ги принизяват като автономни индивиди…“ Милиони? Дори и при неговата (завишена) преценка, че сред 15-те милиона души „с имигрантски произход“ в Германия – при общо население от 82 милиона – би могло да има 6 милиона мюсюлмани, то това предпоставя, че почти всички жени-мюсюлманки в Германия трябва да носят хиджаб. Но по-нататък в книгата си той казва, че само 33 процента от германските мюсюлманки носят хиджаб. Математика? Точност?

И как може да бъде сигурен, че носенето на хиджаб е винаги резултат от социален натиск? Никога ли не е срещал, както са го правили повечето от нас, млади и добре образовани европейски мюсюлманки, които носят забрадките си като израз на съзнателен, отчетлив избор? Не, той все пак настоява, че знае по-добре:

Носенето на забрадка никога не е израз единствено на религиозност… Забрадката означава в същото време и приемането на подчинеността на жената пред мъжа, тоест отхвърлянето на еманципацията на жените в западния [abendländlischen] модел.“

Доказателства?[297]

Д-р Сарацин е също толкова компетентен при обясняването на субективното „значение“ за носенето на забрадка при някоя германска мюсюлманка, колкото и тя е компетентна да обясни значението на факта, че Д-р Сарацин носи мустаци. И, между другото, в 1950-те години от неговото детство, които от време на време се появяват в текста му като един вид златен век, множество консервативни жени-християнки – да не говорим за монахините – редовно са носели забрадки на обществени места. Дали те също са предавали Abendland-а?

До каква степен невъздържани, алиберални и неточни са възгледите му по тези въпроси може да се види в един коментар, който е направил по време на интервю за германското издание на Lettre Internationale през 2009, с което започва и целия фурор:

Не е нужно да уважавам когото и да било, който живее от тази държава, отхвърля тази държава, не допринася както трябва за образованието на децата си и постоянно произвежда нови момичета със забрадки. Това е вярно за 70 процента от турското и 90 процента от арабското население на Берлин.

Точност?[298]

На моменти ние долавяме ядния тон на свадлив стар мъж, който вече не разбира света около себе си. След като си е припомнил някои щастливи часове от собственото детство, прекарани в четене до насита, свит на кълбо в голямо кресло под портрета на Гьоте, той се впуска в размишления от вида „често се питам, къде ли бих бил днес“, ако вместо това бил прекарал времето си с някоя компютърна игра като World of Warcraft.

Той прави валидното и важно (ако и едва ли оригинално) наблюдение, че безразборно-щедрите европейски социални помощи са насърчили сред много семейства от имигрантски произход появата на една култура на зависимост – и намеква за обвързаната с намиране на работа интеграция, която може да се наблюдава при имиграцията в Съединените щати.[299] Но всичко това той комбинира със странното старание да докаже, че човек може да живее перфектно добре въз основа само на германските социални помощи. Това води до появата на абзац, чиято непреднамерена смехотворност е останала недостатъчно добре отбелязана от германските рецензенти. Той разказва как е накарал един от служителите си във финансовия отдел на берлинското кметство да покаже в подробности как човек би могъл да се изхранва в продължение на три дни за по €4.25 дневно, (сумата, която е била предоставяна за разходи за храна през 2008). Препечатвайки в книгата си съответното меню, той го описва като предоставящо по четири яденета дневно и „много балансирано и разнообразно“. Едно от четирите яденета е „чаша чай + 3 бисквити“. Вечерята пък се състои от „Половин кисела краставичка, 130 грама салам на резенчета, 200 грама картофена салата“. Кой би могъл да си желае нещо повече?

Дори още по-изящно, Сарацин разказва как той и жена му се изхранвали в течение на няколко дни „без каквото и да е специално усилие“ по тази рецепта. О, ако бих имал перото на Чарлз Дикенс, за да увековеча тази сцена! Господин докторът финансов сенатор (заплата за 2008 – 138,000 евро годишно) и добрата му стопанка сядат, във вероятно не съвсем скромното си обиталище, за да опитат насладите на бедняшкия живот. Внимателно претеглят картофената салата. Отрязват точно салама. Преполовяват краставичката. И, докато се наслаждават на това изобилно ядене, промивано с чаша чиста берлинска чешмяна вода, те разговарят за книги, история, упадъка на Запада. На заден план тихо звучи шубертов квинтет, откъм грамофона под портрета на Гьоте. А след това, преситен, Д-р Сарацин се обляга назад и казва, „Виждаш ли, скъпа, бедняците живеят истински добре!“

По-малко развлекателни са твърденията му относно генетическото наследство на интелигентност сред различните етнически групи. В тази германска версия на „Камбанната крива„[300], Сарацин заявява, че интелигентността е нещо от 50 до 80 процента наследено. След това разяснява на четири страници и с доста подробности, как изследванията върху интелигентността показват, че евреите са с 15 процента по-интелигентни от хората около тях. Това било вярно в Германия от началото на двадесети век, твърди той, „и до ден-днешен едно отношение със същата величина се открива сред евреите от северна Америка.“ Сред историческите причини за това се открива например, че „равинът е имал по-високи шансове да се възпроизведе (Fortpflanzungs-chancen), тъй като е можел да се ожени за дъщерята на богатия еврейски бизнесмен.“ Нацистите, обяснява той, отричали тестовете по интелигентност като еврейско откритие, предназначено да привилегирова един определен вид еврейска интелигентност. След което коментира: „За германските Herrenmenschen [хора от господарска порода] един тест за интелигентност, при който евреите получават 115, но германските Herrenmenschen средно само по 100, е бил неприемлив.“

Така че, ясно, германците са направили голяма грешка като са се избавили от своите евреи. „Турците завладяват Германия така, както косоварите завладяват Косово: чрез по-високи нива на раждаемост“, казва Сарацин пред Lettre Internationale в интервюто си от 2009, след което добавя: „Всичко това щеше да ми харесва, ако те бяха източноевропейски евреи с IQ от средно 15 процента повече в сравнение с останалото германско население.“ Д-р Сарацин е голям филосемит.

Този вид групово наследяване на интелигентността е не само културно, но и генетически обусловено. „Всички евреи споделят един специфичен ген“, казва той за Welt am Sonntag. „Баските имат специфични гени, които ги различават от другите.“[301] По-късно се дистанцира от тази забележка. При по-новите издания на бестселъра си той е добавил и нов предговор, в който се казва, че природата и културата [nature and nurture] си взаимодействат по комплексни начини и че „никъде в книгата си не съм твърдял, че определени групи са – по етнически причини – ‚по-глупави‘ от други.“[302]

Освен това Сарацин е направил мълчешком определен брой дребни поправки. Например там, където преди това е писал „от демографска гледна точка, огромната плодовитост на мюсюлманските имигранти е заплаха за културното и цивилизационно равновесие на една застаряваща Европа“, сега е добавил „в дългосрочен план“. Дали това прави твърдението му по-точно? Едно цялостно изследване на плодовитостта сред имигрантите в Германия, от Надя Милевски, подсказва, че нивата на раждаемост вече са намалели при второто поколение и тенденцията е към [спадане до нивото на] местните норми, а следователно именно в дългосрочен план е малко вероятно те да бъдат толкова „огромни“.[303]

Пред Frankfurter Allgemeine Zeitung той е казал, че е отстранил друг абзац, защото някои журналисти го били криворазбрали като твърдение, че мюсюлманите били по-глупави. „Това е очевидна глупост“, пояснява той.[304] За съжаление това е вид криворазбиране, което самият Сарацин насърчава чрез постоянните си заявления, в които се размива разграничението между културно и генетическо наследство.

Главата, посветена на демографията, е озаглавена „Повече деца от умните, преди да е станало прекалено късно“. Политическите му предписания в края на книгата – представени под формата на алтернатива срещу шпенглеровия сценарий за 2100 – предвиждат „мерки“ за увеличаване броя на ражданията от страна на „жени със средни и високи стандарти на образование“. Тези „мерки“ не са уточнени, но той ги описва като „особено спорни“, което ни кара да се питаме какви ли все пак биха могли да бъдат. Данъчни намаления и новосъздаден Bundesmutterkreuz (Почетен кръст на федералната майка[305]) за русата докторантка Д-р Сабине Народоспасителка? [Sabine Volksretterin] А дали няма да има и допълнителни „мерки“ за разубеждаване на високата раждаемост сред глупавите, изостанали жени с хиджаби? Мисля, че това трябва да ни се каже.

2.

Този казан с недосварен гулаш, с неговата смесица от ядивни и несмилаеми съставки, се превърна в най-големия политически бестселър в западната част на Германия за последния четвърт век – и пръв за двадесетте години на обединена Германия.[306] Както и при успеха на шпенглеровия Залезът на Запада в годините след Първата световна война, онова, с което си имаме работа тук, е не само издателски, но и културен, и политически феномен.

Двадесетата годишнина на германското обединение беше белязана от обичайния рунд на недоволна интроспекция относно това дали Оситата (източногерманците) и веситата (западногерманците) наистина стават един народ, но дори и на германците изглежда вече започва да им писва от това. Така че, вместо това и оситата, и веситата изглежда са хванали книгата на Сарацин и са започнали заедно да реват срещу тези проклети мюсюлмански имигранти.[307] За разнообразие те реваха също и против разпуснатите гърци, ирландци, португалци, италианци и т. н., които искали от пестеливите, здраво работещи германци, да платят за спасяването на Еврозоната. Ако бихме били нелюбезни, то сигурно бихме могли да кажем, че вътрешното обединение на германците върви добре, благодарение на тези два набора от козли на отпущението. Няма нищо по-добро от общите врагове, когато става дума за обединяване на хората.

Фактът, че това е германска книга, която се занимава с въпроси като относителната интелигентност на евреите, с неизбежност ще пробуди стари страхове и асоциации. Докато я четях аз посетих една изложба (предполага се, че е първата в историята на Федералната република), посветена на Хитлер – сдържано и критично изложение, представяно от Германския исторически музей в Берлин. Неволни тръпки полазиха по гърба ми когато стигнах до нацистки плакат, на който се показва как хора от „низшите раси“ ще задминат здравите арийци като част от населението след няколко десетилетия, поради високите си нива на раждаемост – или, за да го кажем по друг начин, поради „огромната им плодовитост“.

И въпреки това аз категорично се съгласявам с Юрген Хабермас, че нацизмът е погрешната база за дискусия, когато става дума за „дебата Сарацин“. Хабермас твърди, че това е завръщане не към 1930-те, а по-скоро към 1990-те, когато Германия имаше първите си големи полемики за имиграцията.[308] Но най-важното сравнение си остава не историческо, а съвременно. „Дебатът Сарацин“ е германската версия на една дискусия, която се случва по същото това време във всяка друга западноевропейска страна, в която има голямо мюсюлманско малцинство. Сравнителните изследвания по общественото мнение показват, че британците, италианците и испанците изказват по-негативни мнения относно въздействието на имиграцията в сравнение с германците.[309] В Холандия, всеобхватната анти-ислям (не просто анти-ислямистка) реторика на Геерт Вилдерс помогна на партията му да спечели повече от 15 процента от гласовете на изборите от 2010, което ѝ даде мощни лостове за въздействие върху правителството.

В Германия не е имало нищо подобно.[310] Там не само подстрекателската, но дори и откровената дискусия по тези въпроси е ограничавана от онзи вид нервни табута, които Сарацин и поддръжниците му атакуват като „политическа коректност“ – а самите табута се основават на заплахата от съдебно преследване заради слово на омразата. (Едно прокурорско разследване по възможни обвинения в подстрекателство беше започнато след интервюто на Сарацин за Lettre Internationale, но за щастие беше прекратено скоро след това).

Вместо открито обръщане към реалните страхове на хората, една от характерните германски реакции е so was sagt man nicht! – „така не се говори“. Но колкото повече хората не казват подобни неща, толкова повече те си ги мислят. Така че натискът на неизговореното се увеличаваше, подобно на пара в термична тенджера – докато, с публикуването на книгата на Сарацин през лятото на 2010, капакът изхвърча. Сега пък се подхвана крясъкът endlich sagt das einer! (Най-после някой да го каже.“) В деня, в който канцлерката Ангела Меркел провеждаше добронамерена „интеграционна среща“ между водачи на различни малцинствени общности и германски политици, таблоидният вестник Bild публикува цяла страница с извадки от онова, което те описват като „хиляди“ писма от фенове на Сарацин, така че „участниците в срещата да могат да прочетат какво мислят германците“.[311]

3.

Някои хора, които уважавам, казват: е, Сарацин може и да е прекалено провокиращ, но пък поне предизвика сериозен дебат по изключително важен въпрос.[312] Разбирам защо го казват, но за самия мен вярно изглежда точно обратното. Именно защото става дума за сериозен въпрос е силно вредно, че дискусията по него се започва чрез някаква недоварена каша от евгеника и културен песимизъм.

Всички западноевропейски общества се борят с наследството на множеството грешки, които са направили в областта на имиграцията и интеграцията. Тези грешки включват глупостта да се третират хората с имигрантски произход, дори и при второто или трето поколение, като временни „гости“, както и неприемливия морален и културен релативизъм на политиките, които минаваха за „мултикултурализъм“ през последните десетилетия.[313] Всичко това е описано и анализирано във великолепното изследване на холандския учен Пол Шефер Имигрантите, което се появи на немски език през 2007, но тази книга очевидно никога не е имала и най-малък шанс да се превърне в бестселър, тъй като тя беше добре осведомена, точна, нюансирана, скромна и чувствителна към разглежданата тема.[314]

Сарацин резюмира рецептата си за по-добра интеграция като „очаквайте повече, предлагайте по-малко“. Моята е „очаквайте повече, предлагайте повече“. Но това „повече“, което трябва да предлагаме, не трябва да бъде безразборни социални помощи или държавно-финансирани мултикултуралистки дрънкулки, а добро образование, професионална подготовка, истински равноправни шансове на пазара на труда, плюс доброжелателно, отворено, свободно общество, уверено в собствените си ценности, като свобода на словото, толерантност и равни права за жените. Онова „повече“, което свободната страна има право да очаква от хората, желаещи да живеят в нея, е обобщено в едно изказване на Мустафа Кери, великият мюфтия на Босна-Херцеговина. Неговото просто послание към имигрантите гласи така: първо, зачитайте законите на страната; второ, учете езика; трето, вършете нещо полезно за обществото, в което живеете.

Онова, което в края на краищата е най-депресивно в книгата на Сарацин, е нейната липса на вяра в самото нещо, което тя твърди, че цени над всичко друго: образование, култура, всичко онова, което се обобщава от непреводимата германска дума Bildung[315]. Сарацин цитира Еразъм: „Хората не са родени, а оформени [образовани, gebildet].“ Но защо тогава самият той не го вярва? Германската култура е, в края на краищата, една от най-богатите в историята на човечеството. Именно тази култура е приела един имигрант от Швейцария на име Сарацин (името идва от названието на мюсюлманските пирати от средновековието) и е превърнала неговото чуждо ядро, чрез няколко поколения на Bildung, в днешния изконно-германски финансов служител и аматьор-философ Тило Сарацин. Именно тази култура, това Bildung, е нещото, което ни е дало последния водач на германската зелена партия, Джем Йоздемир, една християндемократична министърка на Долна Саксония на име Айгюл Йозкан, плюс много други турски германци или германски турци от най-различни професии.

Такива образовани мъже и жени от имигрантски произход също ще се смесват с други, създавайки деца и внуци, които ще имат дори още по-сложни идентичности. Тази силно желателна смесица ще подкопае от само себе си опростенческите, черно-бели демографски прогнози за това, че след сто години щяло да има повече „турци“, отколкото „германци“. Смях се на глас когато, след като най-после си бях пробил път до мястото, където се провеждаше едно от четенията на книгата, заварих Сарацин да благодари на редакторката си за това, че значително е подобрила четивността на неговата германска проза. Името на дамата? Дита Ахмади. (Ужасявам се при мисълта как ли точно е изглеждала прозата на Сарацин преди да бъде подобрена от Ахмади).

Тази Германия, ако остане вярна на най-доброто в собствената си култура, трябва да бъде привлекателно място за високо образовани имигранти. В момента тя изглежда не е такава. Индийските специалисти по информационни технологии предпочитат да отиват в Калифорния, и то не само заради английския език. Процъфтяващата германска икономика може да се изправи пред недостиг от около 400,000 квалифицирани работници, според Германските търговски камари, но през всяка от годините 2005–2009 тя е изпитвала нето-загуба на най-високо квалифицираните си хора.[316] Иронично, но някои от добре образованите хора, които напускат страната, са второ или трето поколение германски турци/турски германци, връщащи се („обратно“?), за да започнат интересна работа в процъфтяващата турска икономика.[317]

Самият Сарацин очевидно желае високо квалифицирани имигранти – особено източноевропейски евреи, както и други гении по рождение – които да идват и остават. Но книгата му, както и популярната атмосфера, която тя възбуди, едва ли ще направят от Германия по-привлекателно място за образованите имигранти. В този смисъл човек би могъл да каже, че Сарацин е болестта, за която би желал да бъде лекарство.

Германия ще се промени, разбира се. Според една научна демографска прогноза, към 2050 всеки един на около четирима германци вероятно ще бъде от „имигрантски произход“.[318] Но ако остане вярна на най-добрите си традиции, освен това Германия ще си остане Германия. Тя няма да отмени себе си, а ще се поднови. Това е нещото, което нациите вършат. Те се променят и заедно с това си остават същите. Ако са мъдри, те се променят, за да си останат същите.

Нациите могат да вършат това, тъй като са направени не от гени, а от култура, история и география, с помощта на митове, ценности, споделени начини на живот и мислене. Така например, за Германия е някак дълбоко характерно това, че тя изпива странна потребност, то време на време, да съзерцава собственото си изличаване, описано в надута проза. В този смисъл предполагам, че може да се каже, че Сарацин все пак е допринесъл с нещо за оцеляването на Германия, в края на краищата.

2012 г.

Тимъти Гартън Аш (род. 1955) е британски историк и автор на осем книги по „история на настоящето“, проследяващи развитието на Европа през последния четвърт век. Той е професор по европейски студии в Оксфордския университет и старши сътрудник към института Хувър в Станфордския университет. Негови есета се появяват редовно в New York Review of Books. Професор Гартън Аш пише седмична колонка за The Guardian. Той също пише за New York Times, Washington Post, Prospect magazine и Wall Street Journal.

Коментари (6)

- 26-11-2017|проф. Боян Дуранкев

Вече е достъпна и на български: Сарацин, Тило, Германия се самоунищожава. Издателство „Св. Георги Победоносец“, С., 2016.

- 26-11-2017|проф. Боян Дуранкев

ТГА изпада в „политкоректност“, но за отминали времена. Едва ли би обяснил възхода на „Алтернатива за Германия“ само с критика на дребно на Сарацин. Мигрантите са вече главен политически въпрос за Германия, а не мана небесна.

- 26-11-2017|проф. Боян Дуранкев

Неудобни истини за миграцията: www.project-syndicate.org/commentary/imm…rt-skidelsky-2017-11

- 27-11-2017|Valpet

Проф. Боян Дуранкев е донякъде прав в първата част от твърдението си, че „Мигрантите са вече главен политически въпрос за Германия“. (Разбира се „главен“ е малко пресилено.) Но във втората част, а именно „а не мана небесна“, той като уважаван икономист, би могъл да бъде и по-аргументиран по въпроса: Дали мигрантите не са икономическо решение за нуждата от работна сила в Германия?

- 28-11-2017|Гост

Наистина културата е онова, което прави от човека Човек, а не само гените. Макар да няма нищо случайно и със сигурност гените също са слово и също в тях е инвестиран промисъл. И не е нужно като казваме, че има такъв, да имаме предвид висши и низши родове, а просто различни. Това е съвсем естествено, всеки висш организъм има стволови клетки, които са нещо като изходна база, но после имаме мозъчни, епителни, мускулни и т.н. Т.е., специализирането на клетките да изпълняват различни функции е задължително за всеки висш организъм. Затова е непонятно желанието на хората да се върнат към първичния бульон на някакво изкуствено унифициране, където разликите се считат за опасни и сякаш на хората им се поставя задача незабавно да се съвкупят различните раси, за да добием една боя и един вид. Но исках да кажа за културата, точно защото тя определя качеството на битието, не знам как това се връзва с разпалената защита на исляма, който е дал най-ниско качество на живот в тези общества, особено ако си жена или дете. Хиджабът е най-малкият проблем, ако си красиво момиченце, което бащата има правото да продаде на някой дърт козел. И когато след това се превърнеш в жена, същият да те побийва и насилва според настроението си. В тази култура думата любов не се споменава нито един път и никой не учи никой на любов, което е силата на нашето общество. Не е случайно, че християнска Европа и мюсюлманският свят имат различни плодове. И няма нищо по-правилно хората с лоши резултати да се замислят първо за културата си и да я променят, тя е семето, което се сее, за да се роди качеството на живота, от вътрешното следва външното. И няма нищо по тъпо от това, човек да яде плодовете на чуждия труд, като продължава да сее тръни и бодили. Както искаме да направим с мигрантите. Наистина някои от тях успяват, но то не е без промяна на културата, което всички могат да си го правят и в родните си държави. След като осъзнаят, че ако живеят по-зле от нас, те просто жънат онова, което са посяли. Занеси културата там, а не премествай държавите им тук, за да правиш държави в държавите ни. Но човек има и правото да греши и да живее зле! От милозливост ние не може да накараме тръните, които сеят някои народи, да им раждат плодове.

- 03-12-2017|Valpet

Приемам с разбиране написаното от Гост. Но моят въпрос към проф.Дуранкев все пак остава: Ако стремежът към печалба е глобална икономическа необходимост, продиктувана от обективни интереси, тогава и демографските миграции са неизбежни в следствие на неравномерното разпределение на капиталите и трудовите ресурси върху планетата. Разбира се, всякакви морално-политически съображения и настроения могат да се противопоставят на движението на капиталите и работната сила, но дали е възможно да ги спрат? И какво става, ако не могат?

„Това не е този тип свобода, Тръмп!“:

Карикатурите за Доналд Тръмп и свободата

Автор(и): Илияна Бенина, Никола Бенин

Изследването на карикатурите за Доналд Тръмп и свободата дава един от възможните отговори на въпроса, който научният форум разисква, и той е, че днес свободата символно не е издигната на копието на Дон Кихот де Ла Манча и за нея не се воюва по правилата на рицарския кодекс на честта. На много места по света човекът е ограничен да я употребява и така да има свое автентично битие. Когато обаче политическата демагогия и нарушаването на изконните демократични ценности на едно общество нараства, когато пространството бива стеснено за изява на свободната воля, тогава рефлексивното мислене на активните граждани се повишава. Изпитан начин за изразяването на честното мислене е прибягването до старото оръжие на хумора, сатирата и карикатурата, за да се осмее и дискредитира прекрачването на културно наложените норми на живеене. Иначе казано, в съвремие, когато се пречупват крилете на свободата, остроумието и смехът политат на нейно място.

Думата „карикатура“ произлиза от италианското caricare, което означава „преувеличавам“, „натоварвам“. Тя е жанр предимно в изобразителното изкуство, но може да се срещне и в публицистиката. Карикатурата е породена от стремежа да се осмее даден човек или да се дискредитират негативни обществени явления и нравствени недостатъци. Изкривеният пародиен естетически образ в нея се изгражда посредством преекспонирането на същностни черти на индивиди, обекти и типове поведенчески практики. Талантливо направената карикатура се откроява, когато преувеличаването стига до крайност, но обектът остава разпознаваем. Целта ѝ е посредством гротеската, иронията и пародията да се провокира общественото съзнание и да се предизвикат реакции на нетърпимост срещу всичко, което е антихуманно, недемократично, грозно и пошло.[319] Изследователите на естетическото проявление на карикатурата в днешния български печат, Евдокия Борисова, Ваня Цанкова и Цветан Цанков, пишат: „Затова тя, още в зората на раждането на модерната журналистика, се превръща в неин ключов жанров формат, а в различните демократични или авторитарни епохи тя е последователно експлоатирана и като информационна, и като интерпретативна журналистическа форма, но и като нагледно средство за агитация и пропаганда, като политическа реклама и антиреклама. Истинската политическа карикатура обаче никога не върви с властимащите, тя не е призвана да отразява официалната политика, а обратно“ [3]. И още: според Никола Мавродинов: „Престъпниците, които обществото наказва със смеха си, не са наказани от законите… Карикатуристът е орган на обществения морал, на обществените неписани закони“ [4].

Сергей Айнутдинов разграничава шест вида карикатури: шарж и портрет, „strip“ (разголване), изошега, философска, социално-битова и политическа [5].

Политическата карикатура като жанр обединява в себе си три дискурса – политическия, художествения и на медиите, които определят нейната специфична визия и особеностите на посланията. Изследвайки карикатурата като жанр в политическия дискурс, Евгения Артемова пише, че в дискурса на масмедиите журналистът изпълнява ролята на посредник между професионалните политици и масовата аудитория.[320]

В нашето изследване ние ще се съсредоточим върху политическите карикатури за Доналд Тръмп и неговото отношение към свободата.

Карикатурата на Дарин Бел (Darrin Bell)[321], озаглавена „Това не е този тип свобода, Тръмп!“ (It‘s not that kind of liberty, Trump!), е публикувана на 9-ти октомври 2016 година по време на предизборната кампания за президент в САЩ.

Бързата остроумна реакция на Бел е в резултат на излъчения от „Вашингтон Пост“ (Washington Post) предния ден, на 8-ми октомври, скандален клип, в който Доналд Тръмп безгрижно разказва, как използвайки цинични думи се опитвал да свали омъжена жена. След това добавя как пробвал да целува и опипва жените, дори и те да не искали. Относно създаването на оригиналния карикатурен образ, посредством използването на аналогията, ще припомним думите на Пламен Шуликов, че „към групата на поетите и философите, практикуващи „по-важните“ според великия грък (Аристотел – бел. наша, И.Б., Н.Б.) изкуства, той приобщава и остроумците, свързващи едно с друго неща, които на пръв поглед нямат нищо общо помежду си. Тъкмо „суровата“ склонност към систематизиране чрез аналогии, проявена най-релефно в удивителния остроумнически дар, е същинският познавателен ембрион. В неговия състав, разбира се, съседството има статут на близост по сходство, т.е. на сравнение или метафора“ [9].

Гротесковият вид на образите на Доналд Тръмп и на Статуята на свободата, създаден на основата на сходства с опипваните от кандидат-президента жени, внушава моралното послание, че в САЩ трябва да се прави разлика между свободното, в смисъл на вулгарно, без задръжки, поведение и поведението на човек, дарен със свободата още по сътворение и институционално защитен от Декларацията за независимостта, написана от Томас Джеферсън и подписана във Филаделфия през 1776 година. Затова и заглавието на карикатурата обяснява недвусмислено – „Това не е този тип свобода, Тръмп“. Свободата вдъхновява човека с възторг и устременост да бъде творец на велики дела и така да участва в общия културен градеж. Докато циничната употреба на свободата от Доналд Тръмп, освен че го дискредитира като мъж и политик, нарушава правата и свободите на жените.

Пред погледа ни е сладострастният израз на лицето на кандидат-президента с похотливия му жест на ръцете, прегърнал Статуята на свободата, както и нейният възмутен и гневен вид. Изразните средства на тази остроумна вербална карикатурна композиция разчитат както на гротесково телесното и пародийното, така и на словесното предупреждение. Статуята на свободата категорично заявява: „Дори не си помисляй за това“ (Don’t even think about it). За разлика от заглавието на карикатурата тези думи се схващат в тяхната многозначност. Едното значение е буквално – Доналд Тръмп дори и не трябва да си помисля да упражнява сексуален тормоз върху жените и другото – преносно, че кандидат-президентът дори и в мислите си не трябва да се гаври със свободата.

В тази карикатура се откроява още една особеност, която е същностна черта на карикатурата като вид изобразително изкуство. Това е симбиозата на визуален знак и слово, на невербалното и вербалното изображение. В лингвистиката това двуединство се обозначава с термина „креолизован текст“. Неговото определение е обусловено от прехода към новата научна парадигма в езикознанието на границата на XX—XXI век при изследването на езика в цялото многообразие на неговите връзки с другите семиотически системи. Бернацкая отбелязва: „Този синтезиращ оборот в диалектическата спирала на историята на науката за езика е бил предопределено неизбежен. Той е свързан с обръщането на лингвистиката към проблема на комуникацията в пълен обем, което предполага синтез на езиковите средства за общуване с неезиковите, изследване на тяхната организация в единен процес и на текста като негов резултат“ [9].

Друга карикатура, в която авторовото пародиране е представено чрез креолизован текст, е „Аз знаех, че ме желаеш“ от Майкъл де Адер (Michael de Adder). Тя е публикувана на 9-ти ноември 2016 година, т.е. на следващия ден от изборите за президент в САЩ, в Twitter / @ygreck #ElectionNight #Trump #TrumpPence16.[322] Отново срещаме познатия мотив за дръзко флиртуване на Доналд Тръмп със Статуята на свободата.

Нескритите сексуални желания на президента са заредени с мощен символен потенциал. Те символизират нахалство, безпардонност, мачовска агресивност и велико самочувствие. Сладострастната целувката не е израз на безпределна любов към свобода – най-емблематичния символ на страната на неограничените възможности. Целувката е преди всичко доказване на похотливите набези на Тръмп, знак на еротични стремления, показ на власт над жената.

Пренасянето посредством средствата на метафората на поведенчески практики от личния живот върху обществения и политическия живот идва да обозначи една от най-безизходните, но най-бързо наложилите се представи за похитената свобода. Затова думите на Доналд Тръмп „Аз знаех, че ме искаш“ (I knew you wanted me) се четат и възприемат в тяхното преносно значение. Новоизбраният президент възприема Статуята на свободата като поредна жена, към която има еротични желания. Думите „Аз знаех, че ме искаш“ освен за сексуални претенции сигнализират и за емблематичния нарцисизъм, безпардонност и обидна нападателност на Тръмп. В прякото си значение тези думи огласяват и още нещо – с присъщото си извънмерно самочувствие и самодоволство президентът заявява, че знае, че САЩ, чиито символ е Статуята на свободата, го искат да се настани в Белия дом. Мъченическото изражение и изписаното отвращение на лицето на паметника предава обаче ясното послание, че Тръмп е нежеланият президент.

В карикатурата „Добро утро Америка“ (Good morning, America) на Адам Зиглис (Adam Zyglis)[323], също публикувана на 9-ти ноември 2016 година, наративът за ухажването на Статуята на свободата от Доналд Тръмп прераства в обладаване на свободата. След символичната първа брачна нощ новоизбраният президент със самодоволство чете вестник, който огласява неговата победа, а свободата му е обърнала гръб – недвусмислен знак, че е неискан. Рисунката отново залага на еротичното начало, което идва да обозначи неморалното случване в политическия свят, с неговите противоборства и отхвърляне на традиционните ценности на демокрацията. Голото тяло на Тръмп и разголената фигура на Статуята на свободата са привлечени, за да засилят усещането за снизяването на универсалното и институционалното статукво до интимно-разкрепостеното и сексуалното поведение. Оттук първият поздрав на президента „Добро утро Америка“, произнесен в леглото, звучи нагло и цинично, а не сърдечно и добронамерено. В контекста на общия концептуален замисъл на карикатурата думите „Добро утро Америка“, произнесени от карикатуриста, имат ироничен смисъл и той е, ето с какъв президент се събуждаш Америка.

В карикатурата свободата се е „спотаила“ в ужаса, без всякакви оптимистични перспективи в новия ден за САЩ. Тревогата и отвращението придобиват статус на постоянно пленничество. Тоталната невъзможност за спасение и изход е оставила своя траен отпечатък и окончателно е формирала регистъра на негативните преживявания. Няма да пропуснем да кажем, че карикатуристът Адам Зиглис умело и находчиво борави с детайла при изграждането на образите и пресъздаването на обстановката. Изпъкналите очи на Статуята на свободата изразяват ужас, а Декларацията за независимостта е принизена и подпряна на леглото. Доналд Тръмп е окарикатурен, освен с характерологичния му жълтеникав перчем, със самодоволното презрително изражение на лицето и с дебел златен ланец, на който е закачена буквата „Т“ – символът на Тръмп. Буквата „Т“ наподобява на счупен кръст, което означава, че светостта и смирението са подменени с нескритото демонстриране на богатство, надменност и самодостатъчност.

Ще завършим изследването на хумористичния поглед на карикатуристи за отношението на Доналд Тръмп към свободата с карикатурата „Тръмп!!“ (Trump!!), поместена на 9-ти ноември 2016 година в канадското електронно списание за карикатура Ygreck.[324]

Поредното остроумно заглавие „Тръмп!!“ (Trump!!) е заредено с две послания, носени от двата удивителни знака. Първото послание акцентира върху жаждата за величието и блясъка на новоизбрания президент, а второто – съдържа учудване или иначе казано, това ли трябва да е президентът на САЩ?! Още нещо: ако в предишните карикатури Статуята на свободата е ухажвана, похитена и обладана, то тук е обезличена и подменена с емблематичните карикатурни символи на Доналд Тръмп – характерологичния жълтеникав перчем, червения нос и любимата червена шапка, на която пише: „Направи Америка велика отново“ (Make America great again). Оттук изводът се налага ясно и убедително – символът на Америка вече не е Статуята на свободата, а Доналд Тръмп.

Ето и налагащото се обобщение. Основната тема в карикатурите в медиите на САЩ и Канада на следващия ден след победата на Доналд Тръмп в президентските избори е за дискредитираната свобода. Новоизбраният 45-ти президент се възприема, в резултат от предизборните му речи, като заплаха за ограничаването и премахването на традиционните права и свободи на американците, узаконени с Декларацията за независимостта и конституцията. В карикатурите свободата е цинично ухажвана, похитена и подменена. И това е техният херменевтичен залог – да ни накарат да бъдем съпричастни, граждански активни и да отстояваме неприкосновеността на свободата.

Литература

[1] Мутафов 1920: Мутафов Чавдар. Карикатурата. – Везни, № 2, с. 315–316. [2] Trahair 2007: Trahair, Lisa. The Comedy of Philosophy: Sense and Nonsense in Early Cinematic Slapstick. Albany: State University of New York Press. p. 137.

[3] Борисова, Цанкова, Цанков 2011: Борисова, Евдокия, Цанкова, Ваня, Цанков, Цветан. Карикатурата и българското политическо злободневие. Теми и персонажи от днешния ден. – В: Изследване на медиите. Студии, статии, есета. Шумен: УИ „Епископ Константин Преславски“, с. 164.

[4] Мавродинов 1933: Мавродинов, Никола. Карикатурата. – Стара планина. № 6, февруари, с. 4–5.;

[5] Айнутдинов 2008: Айнутдинов, Сергей. Типология и функции карикатуры в прессе. – Вестник Челябинского государственного университета. № 21.

[6] Артемова 2002: Артемова, Евгения. Карикатурата като жанр в политическия искурс. Дисертация. Волгоград: Волгоградский государственный педагогический университет, с. 69.

[7] Leclercq, Roisson 2010: Leclercq, Nicole; Roisson, Laurent. Capturing the essence of performance: the challenges of intangible heritage, 25-29 August 2008. Capter l‘essence du spectacle: un enjeu de taille pour le patrimoine immatériel, Glasgow, 25-29 Août 2008. Brussels; New York: P.I.E. Peter Lang. p. 284.

[8] България 20 век: Алманах: 1999. Алманах. Ред. Понойотов, Ф. София: Изд. къща „Труд“, с. 833.

[9] Шулеков 2011: Шулеков, Пламен. Иронии на медийния контекст. „Тотален ироничен код“ на 30-те? – В: Изследване на медиите. Студии, статии, есета. Шумен: УИ „Епископ Константин Преславски“, с. 144–145.

[10] Бернацкая 2000: Бернацкая Ада. К проблеме «креолизации» текста: история и современное состояние / А. А. Бернацкая. Речевое общение: специализир. вестн. Краснояр. гос. университет; под ред. А. П. Сковородникова. — Вып. 3 (11)

Ст. преп. д-р Илияна Бенина

Русенски универаситет „Ангел Кънчев“

Гл. ас. д-р Никола Бенин

Русенски университет „Ангел Кънчев“

Д-р Никола Бенин е главен асистент в Катедрата по български език, литература и изкуство (БЕЛИ) към Русенския университет „Ангел Кънчев“.

Историята в BG, видяна през примера на „История.BG“

Автор(и): Димитър В. Атанасов

Дискусията вече беше открита [на сайта „Маргиналия“, бел. ред.]. Струва ми се, че „История.BG“ е тема, чрез която може да бъде видяно много повече от едно предаване, платено основно от данъкоплатеца, осъществявайки по този начин своеобразна ревизия на ефективността, с която се харчи обществения ресурс. Дебатът за присъствието на предаването в ефира би могло да бъде мислено откъм неговата идеологическа рамка, участници, начин на водене, състав на формата, техническа и артистична реализация, но и много повече. То би могло да послужи като индикатор за състоянието на гилдията професионални историци в България, за заряда на историческото образование у нас, за начините за създаване на исторически разказ и различните работилници, въвлечени в процеса, за опубличностяването на знанието. И отново, но вече през тази призма – за службата на историческия наратив за обществена консумация съобразно вложените в него средства.

Няма съмнение, че културният продукт, каквото самоопределение опитва да поддържа „История.BG“, не се подчинява докрай на пазарните принципи и не е предназначен непременно за осъществяване на печалба. Твърдение, което никак не означава, че средствата, събрани от обществото, следва да бъдат прахосвани. Виждам функцията на предаването като генератор на добавена стойност, която трудно би могла да бъде сметната в обективни единици. Измеренията му са по-скоро в областта на така липсващото критическо мислене, което би могло да бъде създавано и успешно тренирано върху обезопасения терен на миналото – проект, който се отразява дълбинно, без да може да бъде изчислено до дъно влиянието му.

Идеологията

Начевам с най-дълбоката зона на темата – идейната рамка и нейното приложение. Изглежда, че първият въпрос тук е кой би могъл да създаде идеология на предаване, свързано с публична показ на миналото в обществено значим и разбираем вид. По всичко личи, че групата от потенциални идеолози практически се изчерпва с тази на професионалните историци. С особен акцент върху проявените в медийна среда, сиреч университетските преподаватели, за които публичността на знанието е всекидневна задача, а ефективността им – кауза, свързана с подготовката на бъдещите колеги в гилдията.

Потенциални идеолози няма. Средата на научното изследване не е произвела такива. Първата причина за това е контролираната публичност през епохата на зрелия и късния социализъм – време, когато до поява в масовите медии имаха достъп само определени лица, приети от цензурната система за подходящи, смяташе се, че техните разкази пред камера няма да се изплъзнат от контрол, умело маскиращи национализма като „специализирано познание“, отговарящо на определението за наука.

Навикнали на режисирана публичност и на научна среда, в която значим дял от задачите за производство на знание са продиктувани, съгласувани и осъществени в полза на политическото клише, формирали се като специалисти в една медийно несвободна среда, настоящите академични историци се оказват безпомощни в излаза си извън аудитория. Ако не е трибуната на „История.BG“, словото на мнозина от тях би останало затворено между четирите стени, където те говорят ex cathedra.

Публичността на историята по времето на социализма

Слабата осъзнатост на ролята в комуникационната верига на познанието, очакването друг да осъществява просветителската работа от телевизионния екран, и идеологическата следа, водеща към социализма и дирижираната публичност, водят до няколко ключови следствия. Първо – разказаната история изглежда ужасно овехтяла. Миналото изглежда остаряло, неактуално, затворено в рамките на времето си – илюзия, породена от факта, че за мнозина от участниците в предаването популяризацията се свежда до преразказ на учебниците, по които те някога са били обучавани на школско ниво. Ето защо от камерите на „История.BG“ често пъти се повтаря един стабилизиран в съзнанието на говорителите наратив, проектиран някога с цел обосновка на идеята за прогресивно движение на обществата от една обществено-икономическа формация в друга по силата на класовия конфликт, подправен от екипа около Людмила Живкова с твърдолинеен национализъм като представа за „връщане към корените“ и реабилитация на престижното „някога“, когато са отлети основите на историографията от учени като Васил Златарски, Петър Мутафчиев и други.

Историческият разказ по времето на социализма се мислеше като борба на различни твърдения с право само едно от тях да бъде истинно. Смяташе се, че историческата наука е призвана да реши вътрешните си конфликти, а с това да допринесе за прехода от класово общество, базирано на непримиримостта между съставящите го класи (социалистическо) към безкласово, лишено от вътрешни сблъсъци, в което интересите биха били общи (комунистическо). Ненапразно в една своя статия, опитваща да инвентаризира познанието относно създаването на българската държава през 681 г., младият тогава аспирант Петър Ангелов в пълно съзвучие с идеологическото клише заявява, че нашата наука е решила голяма част от проблемите, свързани с това събитие.

Причастността на историята към „Истината“ (изписана с главна буква и членна форма) води до осмислянето на разказа за миналото като „свещена крава“. Ненапразно зрители на „История.BG“ споделят, че често пъти в студиото се озовават гости, които сякаш нямат никакви несъгласия помежду си, обладават и възпроизвеждат едно и също знание, използвайки един и същ речник. Добавям – този на техните школски учебници. Всяка намеса в канонизирания наратив се гледа с лошо око. Изглежда, че според мнозина гости на предаването алтернативните тълкувания имат място само като куриоз, като интелектуално упражнение, но ако подобни експерименти бъдат избегнати – още по-добре. Диалогичните сблъсъци на екран са рядкост – факт, който прави продуктът силно да наподобява модуса на партийните събрания тъкмо от времето на 70-те и 80-те, когато на оратора трябваше само да се ръкопляска (бурно).

Контролирани изглеждат и въпросите, зададени от публиката – една не особено сръчна интеракция, която по-радикално бих назовал дори „фалшива“ или „имитативна“. Присъстващите на живо зрители са въвличани рядко, набързо, почти сприхаво, сякаш за да бъде регистриран като приключен един неприятен ангажимент. Режим на взаимодействие, който възпроизвежда не реда на академичната лекция (навярно авторитетен първообраз на замисъла), а този на партийния форум – говори малка група привилегировани, в края всекиму се полагат овации, а съучастието на публиката е сведена до минимум, тъй като всеобщият контрол не е дотам всеобщ, че да предотврати всички опити за политическа провокация.

Променената геометрия на правенето (на познание)

Това – в епохата на комуникациите и на всеобщото участие, в която всеки се чувства свободен, доизгражда, до- и пренастройва формално и идейно, приспособявайки с лични усилия всеки „голям разказ“ към своите потреби и разбирания. Полагането на зрителя като пасивен наблюдател е специфика, отпращаща отново към образци от миналото, свързани с привилегированата позиция на говорещия, снабден не с условия на равнопоставеност, а с властова супремация като източник на особени права.

Във века на „умните“ устройства, побрани в джоб, които позволяват избор на телевизионно съдържание от стотици канали и достъп до интернет, а с това и активно взаимодействие между потребител и източник, подход като този може да бъде тълкуван: едно – като стратегия за съхранение на привилегировани позиции, като опит за съхранение на вертикалното измерение в един все по-хоризонтализиращ се свят; две – като силова линия, водеща към целенасочено изграждане на зависимости чрез поддържането на авторитети и практики, свързани с отдаването на почит към тях; и три – като способ за ненарочно задържане на отживели стандарти на общуване и комуникация на науката, водещ до изграждане на трайно безразличие към историята и културното наследство от страна на масовата публика.

Този проблем не се решава с курсове по компютърна грамотност, зачисляване на компютърна техника, или с монтиране на мултимедийни проектори във всяка аудитория. Справянето допира до степента на несвобода, култивирана преднамерено като особена ценност на терена на историческата гилдия, която се възпроизвежда не в талантливи и автономни, а напротив – в старателни изпълнители, лишени от собствена воля, които с охота приемат както обилното цитиране на „бащите-основатели“ като висша форма на академична легитимация с надежда, че конвейерът някога ще подреди и тях до авторитетните им портрети.

Метаразказът, предложен от гостите, трябва да оцелее на всяка цена. Чрез удържането на монопола върху него гостите – люде с научни титли – уплътняват претенциите си за експертност и принос в живота на обществото. Ето защо в „История.BG“ не виждаме материали, заснети извън стерилната среда на студиото. Светът наоколо отдавна е надживял учебникарския наратив от 70-те и 80-те, ето защо всеки кадър вън от режисираното пространство и всяко упование на спонтанността и свободата навън биха произвели въпроси относно адекватността на предлаганото знание и начините, по които то се показва. Не биха били малко и онези, които биха се запитали каква е ефективността на разходите, с които обществото чрез държавата се ангажира с развитието на държавните университети и академии. Не на последно място, основателно би бил зададен и въпросът за уместността тъкмо на този академичен елит.

Опитите за деконструкция на историографското клише липсват. В настоящия вид на проекта те ще продължават да нямат място – концептуално, а и от гледна точка на твърде хилавото и малобройно представяне на алтернативните историци в гилдията на професионално създаващите исторически разказ. Още по-незабележими са наистина дръзващите да бъдат смислена опозиция на разказаното, чиято давност, както вече бе маркирано, е поне 30-40 години – време, в което историческата наука е постигнала забележими резултати.

И повече – оказва се, че пред камерата учени, които в текстовете си изглежда, че изобщо не споделят общи позиции, се поддържат, подкрепят и допълват, сякаш истината в действителност е една, а функцията на историка не е да договаря ценностни нагласи – всякога динамична величина, в която е вплетено настоящето като жива и жизнено важна материя – а да демонстрира престижни останки, и да прави дисекции, подобно на патоанатом.

Влиятелните останки на национализма

Пример тук е изданието от 30.10.2017 г., озаглавено „Големият български възрожденски дух“. Още тази формулировка насочва към национал-комунистическата идеология на късния социализъм, „държавата на духа“ и спиритуалните уклони на Людмила Живкова, според която големината на българската култура е такава, че в близко бъдеще светът ще общува на български език, а българският принос в цивилизацията ще бъде признат за номер едно. Казаното звучи тъкмо като учебник от последните две десетилетия на социализма у нас – на стоковия дефицит е противопоставен един невидим слой на културата, едно „духовно“ измерение, предназначено да продължи революционното опиянение на масите, трансформирайки го в национално ангажирана позиция като опит за удържане на режима и социалния ред. Съждение, което отново прави връзка с разказа за историята, представен като арогантно монологичен, с цел укрепване на олигополни и монополни позиции в обществото отстрана на инак невидимата и неангажирана по силата на пасивността си историческа гилдия.

По присъщ на онази епоха начин е отдаден дан и на националното – „българското“, бидейки не дотам видимо, се задълбочава езотерично в „духа“, ето защо то е всякога „голямо“. Този начин на мислене, прочее, е характерен изобщо за гранд наративното разказване – прицелено в идеята за създаване на общност, то улавя най-гръмките победи и най-разтърсващите страдания. Похват, чиято актуалност през втората половина на 19 век трудно би била оспорена, доколкото модернизацията в Югоизточна Европа включва етническата нация като задължителен атрибут на обществата. Подобна тълкувателна призма тежко би могла да бъде осмислена и доведена до оперативен порядък в полза на „общото благо“ в началото на двадесет и първото столетие, когато нацията в нейната националистическа редакция е подложена основателно на все по-силен натиск от моделите на гражданско съжителство и общност на равнището на ценностите.

Съвършено очаквано е, оставайки все в рамката на опита за анализ на представянето на историята за масова употреба на екрана на „История.BG“, едната посока на разгръщане на разказа да бъде приближението до регистрите на класическия национализъм. Примери са многобройните участия на проф. Иван Тютюнджиев, комуто прекрасно подхожда поетическото определение на Вазов за Раковски от едноименната ода „от българска слава останки диреше навред“. В този ключ биха могли да бъдат мислени и включванията на доц. Георги Николов, за когото „българщината“ придобива приоритета, зададен от неговия учител акад. Васил Гюзелев – активен участник в кръга от академични лица около Людмила Живкова. Същата посока обикновено се задава от акад. Георги Марков, превърнал се в медиен рупор на твърдолинейния националистически разказ за миналото, според който „българското“ някога и днес трябва да бъде мислено като заплашено, а всички съседи и Велики сили – като агресивни унищожители, действащи нерядко в заговор срещу „родното“, което всеки българин е призван да брани.

Няма съмнение, че реториката от времената на Студената война трудно би могла да бъде приета като адекватен начин за популярно поднасяне на историята и изграждане на ценностни ориентации чрез предлагане на възгледна полифония. В своя публикация, появила се на бял свят преди вече близо шест години, вдъхновен от по-ранен текст на Иван Илчев (който също не е встрани от гилдията), се одързостих да нарека тази стратегия за разказване „историческа чалга“. Понятие, от което и днес не бих се отрекъл. С пълното съзнание за емоционалния му заряд и съдържащите се смислови акценти, които биха могли да поведат и в нежелана посока.

Публичният образ на историята между поп-фолка и психотерапията

В условията на икономически неуспех и криза на справедливостта тъкмо визии за обществото, базирани на миналото му величие, се вкореняват особено лесно. Логична изглежда свръхпредствавеността на Васил Левски на фона на разминаването между идеала „за чиста и свята република“ и ежедневните данни за непочтеност на най-високо политическо ниво, приватизирано правосъдие, и все по-отчетлива апатия по отношение на възможната промяна. В този контекст величавото минало изглежда като терен за бягство, като хетеротопичен рай, в който личността съжителства не с лицата от новините, оценени като ценностно нищожни, а с моралните великани от миналото. На нуждата на масовия човек от бягство от реалността биват предложени гръмките победи на Аспаруха, Крума и Симеона, проникновения ум на Иван-Александра, величавата саможертва на Шишмана, епохалното дело на Паисия, мечтанията на Раковски, безкомпромисното свободолюбие на Левски. Срещу зависимите политици днес бива изправен ръстът на автономния Стамболов. На страхливите обществени лидери бива отговорено с храбростта на Списаревски.

Ето защо националистическото разказване на историята се приема с радост от масовия зрител – то запълва видими психологически дефицити. В този ред на мисли национализмът би могъл да бъде разглеждан като своеобразна форма на масова психотерапия. Въпросът тук, разбира се, е до каква степен този подход сработва, какви са резултатите му, и дали не е възможно с класическите средства на просвещенския проект да бъде постигнато онова ниво на критическо мислене, което би съдействало за вземане на мерки и преодоляване на усещането за многопосочен провал. Не чрез легитимиране на ескапистките нагласи, а посредством рационално осмисляне и конструиране на картината на реалността посредством мисловния експеримент, базиран на миналото и осъществен на неговия предварително обезопасен терен.

Тази идеологическа линия се възпроизвежда на екран по няколко начина. Първият е съвсем очевиден – определят се рамки на изложението, канят се гости, подбират се подходящи текстове за четене зад кадър. Вторият е свързан с профила на представяното минало въобще – обект на разказване са биографии на личности, смятани за национални герои; паметни битки и сражения, мислени като опори на етнонационалната идентичност; „духовни“ процеси, отразени като дълбинен и подчертано български исторически патент. Липсват емисии, посветени на каузи вън от тези, вкоренени в идеята за нацията като етнически колектив. Привидните изключения като серията, посветена на т. нар. Възродителен процес, са приятни по заглавие, но не и от гледна точка на реализацията си. Първо – сред поканените гости обикновено надделяват представителите на статуквото. Второ – гледните точки на някои от участниците са срамни дори и за най-пропагандните сегменти на публичността. Трето – разказът в такива случаи е ужасно некохерентен и невъзможен за проследяване от непрофесионална публика. Факт, който поставя под въпрос изобщо екранното присъствие на предаването и смисъла от него.

Деконструктивните опити

Усилията за динамизиране на разказа и надмогване на късно-социалистическите нагласи са спорадично явление, което остава практически неуловимо на фона на доминиращото гранд-наративно разказване със силен тоталитарен привкус, но без маркс-ленинска идеология.

Първата причина за това е практическата липса на професионалисти с такъв профил в институциите, гледани като традиционни производители на историческо знание. У нас все още личният състав на Историческия факултет на Софийския университет, на този на университета във Велико Търново, и на Института за исторически изследвания при БАН, се гледат като представителни списъци. Като каталози на специалисти, които задават мярата в областта си. Като личности, на които по силата на тези позиции никой не дължи дори елементарно, рационалистично съмнение. Както в литературата има текстове, които програмират понятията за добро и лошо четиво, поради което остават вън от класификациите, така и на личния състав на тези институции се гледа като на неоспорими авторитети, които никой няма право да оценява като повече или по-малко причастни към професионалните правила, защото те са, които ги разписват.

Деконструкцията на екрана на „История.BG“ дава видимост към още един аспект на българската академична реалност – дори онези, от чиито писания личи различен мисловен почерк, лесно влизат в клишето, когато бъдат поставени лице в лице с представители на статуквото, и си позволяват хилави подмятания, които остават неразгърнати в смисловата им пълнота, поради което алтернативният им заряд не повлиява на зрителската аудитория.

Такъв е примерът с участието на проф. д.ф.н. Николай Аретов във вече многократно цитираното издание на предаването, посветено на „големият дух“ на Възраждането. Ако съдим по публикуваните текстове, изследователят би следвало да бъде настроен ревизионистки и лишен от национализъм. Изправен пред камерата, той нито веднъж не дръзна да подчертае непримиримостта на националистическите тълкувания и тези на съвременните, граждански-базирани идентичности. Неговата различност беше различима единствено от тесен колегиален кръг, който дори не вписва всички, които се занимават професионално с хуманитаристика.

Обстоятелство, което отново насочва към темата за външните агенти в научното изследване и влиянията, които науката търпи от паранаучни и политически източници, мотивирайки съзнателно снишаване, известно раболепие, дори примирение с оглед институционално добруване и запазване на принудителни заедности, в които всеки прави услуга на другия, очаквайки да му бъде отвърнато със същото, докато зад гърба му не пропуска да го уязви. Основно в тъмни коридори и кьошета, където твърди следи не остават и свидетели няма.

Тоталният непрофесионализъм

Дотук бяха изложени факти, които подлежат на интерпретация. „История.BG“, гледано през оптиката на дотук изложеното, би могло да изглежда далеч по-привлекателно. Съществува и още един фактологически ред, който не оставя поле за алтернативни прочити. Подбрал съм няколко нарочни примера – с пълното съзнание, че те биха могли да бъдат умножени до предълъг списък, плод до един на непрофесионализъм.

Първият: в изданието на предаването, посветено на братята Асен и Петър, проф. Милияна Каймакамова заяви, че бъдещите управляващи се явили пред народа, представили своето политическо предложение, а масите приели. Факт, който тя нарече „обществен договор“. Изказването мигом беше репликирано от също така гостуващата проф. Лиляна Симеонова, насочвайки към противоречието между Средните векове и Просвещението като контексти, и между концепциите за поданици и граждани като идейна рамка. Стреснат от появилото се напрежение, водещият пресече врязването на Симеонова, запазвайки авторитета на гост, който с нищо не беше заслужил такъв огромен жест.

Ако автор на подобно съждение беше гимназиален ученик, бихме могли да предположим, че става въпрос за опит за креативно смесване на познавателните пластове с цел оригинално тълкуване. Предвид факта, че става въпрос за професор с десетилетен стаж като университетски преподавател в Историческия факултет на Софийския университет, единственото легитимно питане е колцина още са били принудени да слушат „открития“ от подобен ранг и колко бъдещи историци са интелектуално заблудени или направо опропастени от подобно ниво на мислене.

Вторият: серията, посветена на „големият дух“ на Българското възраждане, въвлече като гост проф. д.ф.н. Румяна Дамянова – дама, която за час екранно време не успя да произведе нито едно информиращо изречение. За сметка на това още в началото на предаването водещият успя, без да го желае, да я вкара в капан, правейки неподготвеността ѝ видима по безспорен начин. Към нея беше отправен въпросът дали вторият предговор на „История славянобългарска“ се появява в първия препис на Софроний, а от отговарящата се очакваше по-скоро да потвърди (или отрече) едносрично, а не да разгръща доводна логика.

Коментарът към водещия е очевиден – за историк подобна формулировка е обидна, доколкото няма начин текст, появил се в пореден препис, да бъде смятан за част от протографа на дадено съчинение. Ако въпросният предговор беше включен за първи път от Софроний в състава на Паисиевата история, то няма по-логично от това да бъде сметнато, че негов автор не е хилендарският монах, а неговият пръв преписвач. Отговорът на изследователя беше смайващ: макар и с голяма неохота, професорката потвърди заявлението на Георги Ангелов. Факт, който иде да рече, че у специалиста по литературата на Възраждането липсва енциклопедично известната данна, че от т. нар. Хилендарска чернова първите няколко страници не са запазени, ето защо текстът в тях се възстановява по въпросния първи препис. Това наблюдение се потвърждава от всички факсимилни издания на текста. Като стана дума за енциклопедии – въпросната дама е издател на „Енциклопедия на Българското възраждане“ (издадена през 2014 г. от издателството на БАН). Последното – като рационална бележка и призив към критично ползване, отправен към любознателните потребители на изданието.

Зрителският профил на предаването

Всичко дотук казано поставя с по особен начин питането за зрителския профил на „История.BG“. Ако предаването е толкоз проблемно, кой, прочее, го гледа? Да видим – първо – как продуктът разбира себе си. Според нормите на късния социализъм – времето, когато са изковани носещите елементи на концепцията му – историята няма конкретен адресат. Миналото трябва да влезе във всеки дом, а за тази цел определени учени получиха специално поръчение. Например, около честването на 1300-годишния юбилей на българската държава, основно медийно лице беше проф. Николай Генчев. От една страна, той минаваше за алтернативен, за непокорен и труден за контролиране от страна на официалните власти. От друга гледна точка, видимо между него и политическата машина се беше установил – гласно или не – договор, според който нему беше разрешено зад четирите стени на аудиторията да говори всичко онова, което му се прииска, но в писанията си да се придържа към по-приемлива линия. Наблюдение, което намира опора в първоначално цензурираната му книга за Васил Левски, в чиято съдба се намесва държавната репресия не поради опасения относно съдържанието ѝ, а като следствие от шумна неформална самореклама на автора. Това – на фона на спомени на негови студенти, според които лекциите на професора са били несравнимо по-богати на смисъл, неудържими в политическото клише, провокативни, насочващи към различни интерпретации.

Подобно на проф. Генчев, от когото се очакваше да изпълни ролята на „Робинята Изаура“ и да събере всички българи пред екрана, нямайки предвид една или друга група специално, така и „История.BG“ изглежда като предаване, стихийно в своя рецептивен план. Докато преди повече от три десетилетия медийната среда беше оскъдна, монологична и лишена от интерактивност, поради което градовете наистина опустяваха по време на телевизионните лекции на Генчев, то в условията на медийна пренаситеност този модел едва ли би довел до интерес, сравним с този към утвърдените марки в областта на комуникирането на историческо знание.

Бъдещето?

По всичко личи, че разговорът за предстоящите развития на формата „История.BG“ ще бъде продължителен и сериозен. На първо място, зад него би следвало да застанат идеолози, компетентни в осмислянето на историческите образи за масова употреба. Не, не става дума за автори на учебници – те са същите представители на статуквото, възпроизвеждащо букварите на късния социализъм. Става дума за хора с професионална подготовка, склонни да поемат отговорности и рискове, а не – да пласират медийно приятели и познати, очаквайки от тях друга услуга. По всичко личи, че историческото предаване на БНТ не се получава по желания начин. Най-вече поради липса на кадри в споменатите престижни списъци.

Историята се получава там, където е отнета от ръцете на историците. Например – в поредицата „Отворени досиета“, където осъществители замисъла са хора, чиито имена няма да намерим в състава на историческите факултети. Такива, които не са обучени от рано да цитират учителите си, а разполагат в пълнота със свободата и съвестта си. Да, основният проблем на „История.BG“ се дължи на зависимостите, на отнетите свободи, на рекрутирането на изначално несвободни хора, каквито гилдията на историците рекрутира не по изключение, а по правило.

Идеологията на предаването следва да бъде осъществена с адекватни гости. Навярно професионални историци. Не само алтернативно мислещи, каквито безспорно има, но без толкова голям медиен излаз. Важно е не кой е канен в сутрешния блок, а на чия страна е научния принос. За тази преценка е нужна елементарна разумност. И старание за вникване в публикуваните биографии на учените. Цитираните като негативни примери по-горе с малки изключения са слабо продуктивни и видимо неприемливи дори за среден научен стандарт.

Част от идейната рамка трябва да бъде прецизното позициониране на предаването. Няма начин целокупният български народ да бъде изкушен с едно-единствено средство.

„История.BG“ следва да заложи на ревизионистки идеи. На ясна показ как е работила историческата наука някога, кому това е било полезно, а кой е начинът, към който следва да се стремим днес. Или съвкупността от начини, зададени от споделената ценностна посока. Страхът от навлизане в непозволена територия следва да бъде преодолян. Професионалният статус се доказва не с присъствие на сайт и ведомост за заплати, а чрез ясно заявена позиция, формулирана теза и предложена адекватна аргументация – в съгласие със стойностите, които смятаме за фундамент на обществото. Нетолерантните нямат място в тази сметка. Сред тях са националистите, от чиито речи популярният зрител често пъти прави изводи, полагащи всичко „чуждо“ като „второкачествено“ и „лошо“, сиреч заслужаващо единствено репресии.

Пример тук е клишето за „турското робство“, възпроизведено не един път от проф. Пламен Павлов на екран, което насочва не към усещане за несвобода, вдъхновено от революциите през късния XVIII и XIX век, а към актуален враг, срещу когото можем легитимно да скърцаме със зъби, превръщайки се в смалени, зависими от разказвача личности, лесно употребими за каузите на нечии политики. В това число – и за удържането на стратегии за потвърждаването на собствения академичен авторитет.

Предаването следва да преодолее уплахата си от откритото пространство и да излезе на улицата. Там, където обратната връзка е спонтанна, жива, автентична (не всяка и не винаги – за да не бъда обвинен в социален романтизъм). На терен казаното може да бъде показано, а стерилната, почти болнична среда на студиото да се разнообрази с онзи аспект, който дава връзката между „някога“ и „сега“, обяснявайки въобще ползата от историята. Заснетото отвън би преборило и друг проблем на „История.BG“ – визуалната монотонност. Залогът върху взаимодействието с публиката и възможността за личен принос в ставащото на екран ще мотивира тъкмо онази част от интелигентните телевизионни зрители, към които би следвало да се ориентира предаване като обсъжданото.

Неизбежно изглежда проектът да бъде преосмислен и откъм националистически заряд на нивото на подбора на генерален обхват. Ритъмът на разказване в духа на нацията е безвъзвратна отживелица. „История.BG“ не следва да бъде предаване за историята на България и големите събития, засегнали българското общество, а миналото, гледано от българските учени, което би послужило на българското общество за целите на неговото развитие. За „общото благо“. Без ограничения във времето и пространството.

Струва ми се, че се налага и „революция“ в сферата на воденето му: човекът със слушалка и връзка с апаратната трябва да преодолее уплахата си от истински дебат и от сблъсък на гледни точки. Смисълът на историята не е да се достигне до консенсусна гледна точка, приемлива от всички на цената на по-голям или по-малък компромис, а напротив – да предложи колкото може повече ракурси към даден проблем, за да предизвика критически рефлекс и да задвижи индивидуалното мислене у зрителя. Цел, осъществима единствено през сблъсъка на разнокалибрени тези и оригинални доводни логики.

От историка се очаква да заяви мнение по историческата част. По гилдийната дълбочина. По идеологията. Дръзвам да споделя и впечатления относно визуалната реализация на продукта – с пълното съзнание, че вън от професионалното си поле се придвижвам по тънък лед.

Често пъти продукцията представя гости и изглежда като „говорещи глави“ – наблюдение, което също го дистанцира радикално от тенденциите в съвременното демонстриране на история в медиите. Камерата се движи бавно, бавно до отегчителност е и движението на вариото при приближение и отдалечаване на заснетото, сякаш срещу обектива се разиграва пленум на БКП от 1973 г. Самите кадри са скучни – факт, който може да се обясни със свръхакцента върху студийната част и с обстоятелството, че на подобен род разказване, предложено от такъв формат историци, не подхожда друго заснемане. Пределно обезопасената реторика на екран намира отражение в операторския стил, който е напълно лишен от рискови ходове. Снимките на детайли с пределно отворена бленда са рядкост. Почти напълно липсва по-крайно агресивна крупност. Няма резки преходи и визуални ефекти, без каквито не минава нито една съвременна продукция, пък била тя посветена дори и на аграрна тематика. Движението на крана е копирано от американските сериали от края на 70-те – плавно, с известно изтегляне по елипса, всякога заиграващо с крупността като по учебник от преди 40 години. Скучно за гледане. Визия без динамика, пасваща на паметниковия наратив за историята, изкован по времето на Людмилието.

Камера от ръка също не присъства. Всичкият визуален материал се заснема от статив или кран – решение, което допълва усещането за отдалеченост между говорещи и публика (на живо или през екрана), отново отпращащо към фигурата на привилегированото говорене с фиксирани роли на субекти и обекти на познанието. Включването на оператор, заснемащ от ръка, би добавило ефект на „естественост“ и „топлота“ на визията, разчупвайки клишето, според което историята е „сериозна“ работа и пространство, населено с „навъсени“, „брадати и мустакати типове с пищови“.

Особено видим провал представляват визуалните покрития на прочитания значим текст от глас зад кадър. Най-представеният жанр тук е снимковият колаж, а фотографиите често пъти са с разделителна способност, неприемлива за Full HD излъчване, каквото предлага БНТ. Дали причината е немарливост, липса на креативност, или желание за придържане към очакванията на публиката за визия върху говореното – това едва ли има голямо значение. Факт е, че и тук личи непълно използване на технологичните възможности. Ако дотук бяха откроени проблеми, които следва да се отдадат на стеченията сред професионалните историци у нас, то техническата страна лежи изцяло на специалистите по правене на телевизия. Прочее, пренастройката на предаването би трябвало да бъде многостранна.

Последно, но не по значение (както гласи реторическото клише), тематичният обхват трябва да бъде радикално преосмислен. Подобно на късния социализъм, на този етап „История.BG“ се базира основно на личности и събития – подход, който е основа на гранд наративно разказване, на дирене на едната „Истина“, и на остойностяването на историята като „точна наука“, в която разномислието е плод на фактологическа неустановеност или на грешка на изследователя. Ако екипът на предаването желае същностна промяна по посока на по-голяма гледаемост, по-смислено изложение, по-съвременна визия и повече съдържателни валенции към обществото, налага се реформа, която да го откъсне радикално от късносоциалистическата каменна монументалност, както в градската среда, така и в текстуалния разказ. Липсват серии с острота, насочена към настоящето. Например – при поставянето на няколкото паметника, творби на Александър Хайтов, реакция имаше единствено от проф. Пламен Павлов, за когото фигурата на цар Самуил със светещи очи в центъра на София е съвършено приемлива. Алтернативен глас така и не отекна. Не се чу нищо и относно концепцията за историческия център на столицата – част от културния пласт се изрина, а подлежащото на експониране дълго време тънеше в немара.

Повишаването на чувствителността към теми като тези, в които се съзира и политически залог, биха дали особен ценностен привкус на предаването, приближавайки го към идеала за свободна показ и автономна журналистика, пък макар и в противовес на властта. Подход, който ще убеди обществото, че науката и информиращите органи в лицето на медиите следва да бъдат независими. Нещо повече – националната телевизия, университетът и академията получават субсидия, за да не изпаднат в зависимост. Пример, чрез който „История.BG“ би дало да се разбере, че не точно пазарните отношения, а свободата са добавената стойност, която обществото получава от вложенията си в медии и наука.

Димитър В. Атанасов е историк, работи в ИЕФЕМ-БАН и преподава история в столична гимназия. Интересите му са в средновековна история, история на идеите и понятията, публични образи на историята, историографски анализ, историческа антропология, употреби и злоупотреби с миналото, „живият архив“.

Коментари (2)

- 27-11-2017|Valpet

Забележителен анализ на Д.В.Атанасов! Поздравления!

От фотоснимката се вижда, че той наистина е млад човек, и смятам, че не е нужно да бъде представян като „младия историк“. Още древните гърци са обръщали внимание, че упоменаването на възрастта или външността на един автор, е проява на снизходително отношение, което в случая с Д.В.Атанасов е напълно излишно. Той, очевидно е един зрял учен.

- 04-12-2017|Симеон Димитров

Бях се отчаял, че няма да доживея една смислена реакция срещу очебийното старомодно, ограничено до посредственост като мислене от преди 30 години, лишеното от инвенции, идеологически овехтялото предаване. Ужасявах се от

представителите на научната мисъл като творчески потенциал и като личности.

Не по-малко ме смущаваше интелектуалната енергия на младите…

Напълно ме удовлетвори изчерпателния и професионален текст на Атанасов.

Панорамният му поглед върху всички компоненти на „История BG“ ми върна надеждата, че у нас са останали все още качествени умове и професионалисти,

на които може да разчита бъдещето на нашето общество. Поздравявам г-н Атанасов с възхищение и почитание.

Декември 2017

It’s the Kultur, Stupid

Автор(и): Тимъти Гартън Аш

Angst für Deutschland: Die Wahrheit über die AfD: wo sie herkommt, wer sie führt, wohin sie steuert [Страх за Германия: Истината за АзД: откъде идва партията, кой я води, накъде тя се стреми]

Автор: Melanie Amann, Мюнхен: Droemer, 317 стр.

Finis Germania [Краят на Германия]

Автор: Rolf Peter Sieferle, Steigra: Antaios, 104 стр.

Александър Гауланд, водач на Алтернатива за Германия; илюстрация от Вилфрид Карс за qpress.de, лявонастроен германски сатиричен блог.

„Причината, поради която се чувстваме наводнени от културно-чужди хора [kulturfremden] като араби, синти, роми и др., е систематичното разрушаване на гражданското общество като възможна противотежест срещу враговете на конституцията, от които сме управлявани. Тези свине не са нищо друго освен марионетки на силите-победители от Втората световна война…“[325] С тези думи започва един личен имейл от 2013 г., писан от Алис Вайдел, която на изборите през тази есен беше изтъквана като един от двамата „водещи кандидати“ на партията Алтернатива за Германия (оттук нататък: АзД или Алтернатива). Главната „свиня“ и „марионетка“ беше, разбира се, Ангела Меркел. Въпреки публикацията на този поверителен мейл два дни преди деня на изборите, в добавка към множество други широко публикувани свидетелства за ксенофобските, крайнодесни настроения на лидерите на АзД, един на всеки осем германски избиратели даде подкрепата си за Алтернативата. Днес тя е втората по големина опозиционна партия в Бундестага, с деветдесет и двама народни представители.

Ксенофобски крайнодесен популизъм – и то в Германия, от всички места? Самият факт, че коментаторите изказват удивление, вече показва колко много Германия се е променила от 1945 насам. Тези дни ние очакваме от Германия повече, отколкото от самите себе си. Но, разглеждано от друга гледна точка, всичко това е просто една Германия, вземаща участие в популистката нормалност на времето ни, каквато я виждаме в гласуването на Брекзита във Великобритания, Националния фронт на Марин льо Пен във Франция, русата диващина на Геерт Вилдерс в Холандия, крайнодясното националистическо-популистко правителство в Полша и Тръмпизма в САЩ.

Като всички съвременни популизми, германската му версия демонстрира както общи, така и специфични черти. В съгласие с другите популизми тя отхвърля настоящите елити (Alteliten на собствения ѝ език) и утвърдени партии (Altparteien), говорейки от името на Volk-а – една дума, която, с двойното ѝ значение на народ и етно-културно определена нация, на практика най-добре обхваща онова, което Тръмп и льо Пен имат предвид, когато казват „народът“. В Angst für Deutschland, живописната си репортажна книга за партията, Мелани Аман, журналистка за седмичното новинарско списание Der Spiegel, описва как някои от нейните активисти са си присвоили лозунга на източногерманските протести от 1989 срещу комунистическото управление: Wir sind das Volk – Ние сме народът. Като други популисти, онези от Германия атакуват утвърдените медии (Lügenpresse, „лъжлива преса“), а същевременно активно използват социалните медии. В навечерието на изборите Алтернативата имаше около 362,000 последователи във Фейсбук, в сравнение с 169,000 за социалдемократите и само 154,000 за Християндемократическия съюз на Меркел.

Тяхната критика на глобализацията е позната, както и сърдитото, самодоволно отхвърляне на политическата коректност. Типично за всички европейски популизми е негативното отношение към Европейския съюз като цяло и особено към еврото. Алтернативата започна съществуването си през 2013 като анти-евро партия. И макар че като цяло подкрепата за ЕС все още е много силна в Германия, едно допитване, проведено от фондацията Бертелсман през лятото на 2017 показва, че 50 процента от респондентите, които определят себе си като „[чисто]десни“ (внимателно разграничени от „средно-десните“), биха гласували Германия да напусне ЕС, ако на германците би бил предложен референдум в стил „Брекзит“. Това е удивително заключение. За разлика от Брекзита, един евентуален Гермекзит би означавал край на Европейския съюз.

Уморително-познати за всеки наблюдател на Тръмп, Брекзит или Вилдерс са демагогските апели към емоциите, при същевременно силно избирателно отношение към фактите. В разказа на Аман ръководещата емоция тук е Angst [страхът]. Заглавието на книгата ѝ взема инициалите на движението [Alternative für Deutschland], за да направи от тях Angst für Deutschland. Тя цитира Angstindex-а на една застрахователна компания от 2016: „никога преди страховете не са нараствали толкова драстично в хода на една година“. Водещите страхове днес са от терористически атаки, политически екстремизъм и „напрежения, породени от идването на чужденци“.

Драматичният наплив на почти 1,2 милиона бегълци през 2015-16 е най-директната причина за изборния успех на Алтернативата. Нейните водачи осъждат Меркел заради отварянето на германските граници през септември 2015 пред масовите бежански вълни, отхвърлени изцяло от ксенофобската и популистка Унгария на Виктор Орбан. А след миналогодишната терористическа атака на един коледен пазар в Берлин, при която бяха убити дванадесет души, един от водачите на АзД писа в Туитър, „това са мъртъвци на Меркел“.

Освен [страха, породен от] притока на бежанци, германският популизъм има и други характерни черти. В хода на осем от последните дванадесет години Германия беше управлявана от т. нар. Голяма коалиция, съставена от двете големи партии в страната – християндемократите и социалдемократите. Това изтласка недоволните избиратели към по-малките партии и крайностите. Ефектът беше допълнително усилен от собствено меркеловата версия на политики, наподобяващи известната от времената на Маргарет Тачър TINA (There Is No Alternative, алтернатива няма), перфектно уловени в германската дума alternativlos. Едва ли е случайност това, че тази партия на протеста е наречена Алтернатива.

Алтернативата се представя най-добре в онова, което все още може да бъде наречено Източна Германия, тоест територията на бившата Германска демократическа република. Налице е удивително преобърнато съотношение между броя на имигрантите (или хората от имигрантски произход) в тази област и популисткия вот: Източна Германия има най-малко имигранти и най-много избиратели на АзД. Както се е изразил един от демонстрантите на ПЕГИДА:[326] „Днес в Саксония няма почти никакви имигранти, но е налице опасност от ислямизация на Германия след петдесет или сто години“. Наложителен въпрос, както се вижда.

За да се обясни колективната психология на източногерманското гласуване би било нужно повече пространство, но нейните съставни части със сигурност включват отровното наследство на обществото зад Берлинската стена, което беше всичко друго, но не и отворено или мултикултурно. Налице е освен това и чувство на негодувание сред източногерманците, че са били третирани като граждани от втора ръка: че не им е било обърнато достатъчно внимание, че не са били вземани на сериозно. Когато един уличен протест в малко саксонско градче беше напълно игнориран от канцлерката Меркел, на посещение там, един от протестиращите се оплака: „Тя не ни погледна дори със задника си!“ Лесно можем да си представим някой избирател на Тръмп със същите думи по адрес на Хилари Клинтън. При разбирането на популисткия вот в много страни, неравенството на вниманието е поне също толкова важно, колкото и и икономическото неравенство.

А освен това, за да се прибави и обида към болката, тези гадни чужденци – че на това отгоре и мюсюлмани! – се посрещат в Германия с отворени обятия и „получават всичко, без да си мръднат пръста“. Както и в други социални европейски страни, разбирането, че „всичко“ включва щедри социални помощи само изостря негодуванието.

За разлика от Великобритания и Америка, тук икономическите фактори играят второстепенна роля. Не само че Германия като цяло е добре икономически. В едно допитване от 2016, четири от петима избиратели на АзД са описвали личната си икономическа ситуация като „добра“ или „много добра“. Това не е партия на икономически „изоставените“. Тя събира недоволници от всевъзможни видове, но основната ѝ маса се състои от образовани, средна класа мъже. Един от водещите политици на АзД ми каза, че писмата, които получава от различни нови привърженици на партията, обикновено идват от доктори, адвокати, професори. Това силно присъствие на образованата горна средна класа разграничава германския популизъм от много други.

Сред водачите на партията особено се откроява Александър Гауланд, седемдесет и шест годишен бивш функционер на ХДС, който почти винаги носи карирано сако и тъмнозелена вратовръзка. Той е един от онези възрастни консервативни германци, които изглеждат толкова английски, че няма как да не бъдат германци. Видима освен това е и Беатрикс фон Щорх, креслива и уморителна дребна аристократка с неолиберални, от хайеков тип интелектуални претенции. (Дядо ѝ по майчина линия е бил финансовият министър на Хитлер – но, разбира се, ние не сме отговорни за дядовците си). Що се отнася до Алис Вайдел: бивша мениджърка на Голдман Сакс и Алианц, бяла блондинка, винаги облечена в бизнес-костюми, тя живее в Швейцария, в еднополова връзка с швейцарска кинематографка и две осиновени деца. Това не са хора, представляващи някакъв германски еквивалент на американските физически работници от ръждивия пояс[327] или, както се наричат във Великобритания, с известно либерално пренебрежение, „мъжете с бели пикапи“.

„It’s the economy, stupid“[328] просто не важи за популистките избиратели в Германия. Тук решаваща е по-скоро Kultur. (Казвам Kultur, вместо просто „култура“, защото германската дума включва както културата, така и етно-културната идентичност и по традиция се противопоставя на неща като либералната, космополитна Zivilisation). В допитване, показано по германската телевизия в нощта на изборите, 95 процента от избирателите на АзД казват, че са много загрижени от това, че „преживяваме загуба на германската култура и език“, 94 процента смятат, че „животът ни в Германия ще се промени прекалено много“, а 92 процента, че „влиянието на исляма в Германия е станало прекалено силно“. За подхранването на това културно отчаяние – нека си припомним известната фраза на историка Фриц Стърн – се грижи една среда от писатели, медии и книги, чиито аргументи и речник са силно свързани с теми от предишната крайнодясна германска култура от първата половина на двадесети век. Това е нова германска десница, в която отчетливо се долавя ехото на миналото.

Аман показва как един издател и идеологически активист от новата десница, Гьотц Кубичек, е играел важна задкулисна роля в развитието на партията. Тя цитира един блог-пост от ранните първи седмици в съществуването на (тогава все още чисто икономическия) протест, в който Кубичек описва враждебността срещу еврото като „темата, която ще открехне вратата“ и след която „ще дойдат и собствено-нашите теми (идентичност, съпротива, партийна и идеологическа критика), ако само последователно държим крака си в открехнатата врата“. Така и стана – най-вече поради кризата с бежанците. Кубичек подпомогна по решаващ начин партийната кариера на един източногермански учител по история, Бьорн Хьоке, чиято реторика – жалостива смесица от културен песимизъм и völkisch [народнически, с подчертано нацистки подтон] национализъм би била изцяло у дома си през 1920-те – само дето днешните виновници са мюсюлманите, а не евреите.

Интересно, Аман започва историята на партията не с кризата на еврото или онази на бежанците, а с едно интервю, дадено от Тило Сарацин, по онова време директор на Бундесбанката, както и последвалата го книга, Германия отменя себе си. Както отбелязах на тези страници по онова време, добродушните лидери на германското обществено мнение отначало игнорираха, а след това реагираха с възмущение срещу този псевдо-шпенглериански трактат за идващото ислямско поглъщане на Германия – но книгата се продаде в 1,2 милиона екземпляра за по-малко от девет месеца.

Седем години по-късно, малко преди изборите от тази есен, се разрази нова полемика около една друга сърдита и изпълнена със страхове книга. Също както и при аферата около Сарацин, тази последна буря е интересна не само заради идеите, изказани от автора ѝ, но и заради начина, по който демократична Германия реагира на омразническите призиви, в които отеква ехото на миналото отпреди 1945.

Нещо странно се случи в следобеда на 20 юни 2017, седемдесет и третата годишнина от опита за покушение срещу Хитлер, извършен от германската съпротива. Внезапно в списъка на научно-документалните бестселъри на Spiegel шестото място се оказа празно. Книгата, която беше го заемала, Finis Germania [Краят на Германия] от Ролф-Петер Зийферле, просто беше изчезнала.

Но какво всъщност ставаше? Дали беше се получила някаква смущаваща грешка при изчисленията, върху които се прави списъка на бестселърите на Spiegel? Не, ни най-малко. Finis Germania (граматически неправилно изписване на [латинското] Finis Germaniae) се продаваше с пълна пара. Но водещите редактори на списанието бяха решили, че една толкова гнусна работа не трябва да се появява в техния списък. Допълнително смущение привнасяше фактът, че книгата беше станала известна на първо място чрез един от собствените им журналисти, Йоханес Залцведел, който преди това я беше поставил в един широко известен списък от препоръчителни книги, представян от Северногерманското радио и Süddeutsche Zeitung, водещият либерален ежедневник на Германия. Полемиките около тези списъци изглежда бяха накарали хората да я купуват.

Книгата на Зийферле била, както обясняваше заместник-главната редакторка на Spiegel, Зузане Байер, „дясно-екстремистка, антисемитска и исторически-ревизионистка“, а тъй като това списание гледа на себе си като на „средство за просвещение“, и поставянето на книгата в неговия списък от бестселъри може да се възприеме като препоръка, те решили да я отстранят. И така Finis Germania беше изпратена в някаква оруелска дупка на паметта, беше превърната в не-книга. Тя не беше бестселър. И никога не е била бестселър. Weil nicht sein kann, was nicht sein darf – защото не може да бъде онова, което не бива – както веднъж беше формулирал всичко това поетът Кристиян Моргенщерн.

Както може да се очаква, резултатът от това беше точно противоположният. Около спорното решение се разрази нова буря от полемики и още повече хора започнаха да купуват книгата. Издателите се смяха предоволно, по целия път към банката – както и до Франкфуртския панаир на книгата, където поканиха Бьорн Хьоке да говори на техния щанд, с което породиха нов рунд от възмущение, протести и още повече публичност. Издателят, между другото, беше именно новият майстор-кукловод от дясната сцена, Гьотц Кубичек. Като връх на всичко книгата е снабдена с послепис от един приятел на Зийферле, който описва кризата с бежанците от 2015 като „отдавна планирана международна [акция]… поставена в ход от германската канцлерка по начина, по който се извършва преврат“.

И така, цялата крайнодясна опаковка на книгата на Зийферле вони до небето. Но защо послеписът е написан от приятел, а не от самия автор? Защото през есента на 2016 Зийферле се е самоубил, обесвайки се на тавана на вилата си в Хайделберг. Сам той никога не е пращал книгата си на който и да е издател. Това е направено от жена му и няколко приятели, които са я открили в компютъра му, заедно с още един дълъг текст, днес вече публикуван под заглавие Das Migrationsproblem: Über die Unvereinbarkeit von Sozialstaat und Masseneinwanderung (Проблемът с миграцията: за несъвместимостта на социалната държава с масовата имиграция).

Историята на Ролф Петер Зийферле е тъжна. Идещ от поколението на 68-те, за кратко време сам участник в студентските протести от онова време, той е бил високо културен самотник и академичен странник, притежаващ изтънчено, провокативно усещане за проза и фразиране. Създал си е скромна репутация с книгата Der unterirdische Wald (Подземната гора), издадена през 1982, в която се описва плячкосването на подземните изкопаеми в днешната световна икономика, за да се произвеждат въглища и петрол. Заглавието ѝ смесва по доста брилянтен начин новите по онова време безпокойства на германските Зелени и прастарото германско очарование от гората, Wald. През 1994 той е публикувал Epochenwechsel: Die Deutschen an der Schwelle zum 21. Jahrhundert (Смяна на епохите: Германците в навечерието не двадесет и първия век). Тук вече се предусещат някои от темите на Finis Germania, включително и провокативната критика срещу начина, по който Германия се отнася към нацисткото си минало – според него той поставя цялата тема извън обхвата на рационалния дебат.

Една година по-късно идва Die Konservative Revolution (Консервативната революция), която е изградена около биографични скици на петима крайнодесни германски мислители от първата половина на двадесети век, сред тях Освалд Шпенглер и Ернст Юнгер. И макар че по онова време Зийферле все още пише по академичен начин (а германският академичен стил не е шега работа), човек чувства естетическото му очарование от бурния, всеобхватен, лишен от задръжки начин, по който пишат разглежданите от него мислители – един стил, който той също ще използва във Finis Germania, двадесет години по-късно.

Всички тези книги са публикувани от сериозни издатели, при смесени реакции от страна на публиката. Говори се, че Зийферле е бил дълбоко наранен от факта, че Epochenwechsel не е била възприета като мащабното произведение, което той е смятал, че е. Доста късно в живота си той става пълен професор, но рядко се появява по професионални конференции и никога не се опитва да стане част от академичния мейнстрийм. Към 2015 културният му песимизъм изглежда се е превърнал в нещо като лично екзистенциално отчаяние, усилено от сериозни здравословни проблеми – смята се, че е страдал от рак и е губел зрението си.

След крамолите, избухнали тази година, някои от приятелите му са казали в последствие пред един журналист на Frankfurter Allgemeine Zeitung (FAZ), че през последната година от живота си Зийферле е живял в изолация и силно огорчение. Но вдовицата му изпраща сърдито писмо до FAZ, отхвърляйки това тенденциозно апологетично обяснение („той беше болен човек“) и настоявайки, че още през 1990-те, в Epochenwechsel, той вече е заемал „национално-консервативна позиция“. Изглежда вероятно, че и двете биографични нишки, идеологическата и личната, са допринесли за горчивия и язвителен тон на Finis Germania.

Това е фонът, на който трябва да четем книгата на Зийферле – около стотина страници от рехаво свързани едни с други кратки есета. По звучене те напомнят за Фридрих Ницше, а по плам – Ернст Юнгер, който е и видимият обект на разглеждане в една от секциите. Някои от страниците се намират отвъд пародията – те наподобяват някаква Монти Пайтън версия на културен песимист от ранния двадесети век, който обикаля из улиците на Германия от двадесет и първия. Има „трагични“ нации, информира ни той, като например руснаците, евреите и германците, както и „нетрагични“ такива, най-вече англосаксонците. Трябва да призная, че се смях на глас докато четях оплакването му от „сетивно доловимото присъствие на нихилистична относителност във всяка пешеходна зона“. Ницше се разхожда сред хората, пазаруващи през уикенда в Хайделберг.

Освен това има и секции, в които се разглежда настоящото германско отношение към нацисткото минало, които са и повод за по-голямата част от полемиката. Тук Зийферле довежда до крайност твърденията си от Epochenwechsel, че Германия е замразила и превърнала нацисткото си минало и Аушвиц в един вид абсолютен негативен мит, маркиран от ритуализирани, все по-празни изражения на Betroffenheit (приблизително преводимо като чувство на лично смущение и обърканост), а следователно и откъснати от всичко останало в съвременния германски живот. „Националният социализъм, и по-конкретно Аушвиц, се е превърнал в последния мит на един изцяло рационализиран свят“, пише той, в една от многото си преднамерено провокативни формулировки. „Един мит е истина, която се намира отвъд дискусия“. Това поставя евреите отвъд критика и превръща германеца, или поне „вечния нацист“ в „секуларизирания дявол на едно просветено настояще“. (Идеолозите на АзД формулират това малко по-грубо като Schuldkult, Култ към вината).

Зийферле пише с един вид дива решителност да каже точно каквото мисли, колкото и публично неприемливо то да изглежда (спомнете си, ние не можем да бъдем сигурни дали е възнамерявал реално да го публикува). Той твърди, че Vergangenheitsbewältigung – познатата западногерманска фраза, означаваща „преодоляване“ на едно трудно минало[329] – се е превърнала в един вид държавна религия, при която германците са завинаги негативния „избран народ“, а евреите – позитивния такъв. „Първата заповед гласи: Няма да имаш друг Холокост освен мен“. И отново: „Адам Хитлер няма да бъде анулиран [aufgehoben] от никакъв Исус; а такъв един Исус“ – човек неволно се пита: дали няма предвид самия себе си? – „със сигурност ще бъде набързо разпънат. Вината си остава тотална, тя не е компенсирана от божествено милосърдие“. Това са истерични неща.

Зийферле си служи прекалено често с псевдо-ницшеанска дълбочина и обикновено пропуска целта, препъвайки се в собствените си реторични връзки за обуща, за да падне в локва от абсурдност.[330] Но от време на време, когато успее да съчетае в едно житейския си труд в областта на модерността, екологията и германската история, се появява и по някоя истински стимулираща мисълта формулировка. Говорейки за „проекта на модерното“ той пише, че „историята на проекта от седемнадесети и осемнадесети век следователно е история на тотален провал, който става очевиден в двадесети век: морално, от Световна война към Аушвиц, технологически и икономически, в екологическата криза от края на века“. (Не точно, според мен, рутинна забележка на някой отрицател на Аушвиц или антисемит). И отново: „Двадесети век може да бъде разглеждан като период на огромно прахосничество… прахосвайте всичко: природни ресурси, но също и хора, идеи, културни резерви“.

Finis Germania повдига, в полезно заострена форма, въпроса как човек трябва да реагира на подобни идеи, при това в страна, където един на осем избиратели току-що е гласувал за крайнодясна популистка партия, мотивиран най-вече от грижи за неща като култура и идентичност.

Решението на Der Spiegel да изличи от списъка на бестселърите книгата на Зийферле е краен пример за един подход, характерен за съвременна Германия. Ако отидете отвъд една определена точка в изразяването на неща, на които се гледа като на екстремистки, крайнодесни или антисемитски, вие [най-вероятно] ще бъдете прогонени от порядъчното общество и маркирани с аленочервена, или по-скоро тъмнокафява, дамга. Нацистките символи, отричането на Холокоста и словото на омразата тук са забранени чрез закон (както Фейсбук открива, при немалки разходи) но освен това е налице и това по-широко социално, културно и политическо налагане на табуто.

Много хора биха твърдели, че всичко това е допринесло значително за цивилизованата, центристка доброкачественост на германската политика и публични дебати – и те със сигурност ще имат известно право. Аз намирам, че множество млади германци подкрепят този подход от все сърце. И дали останалият свят би бил по-щастлив, ако Германия не би имала това табу върху всеки намек за възраждане на най-лошото, извършвано някога от днешното човечество?

Но целият този подход си има цена – и изборният успех на АзД показва, че тази цена се покачва. Finis Germania на Зийферле е късен, анемичен продукт на един тъжен, крехък, но без съмнение изтънчен, ум. Да се каже просто „екстремистки-крайнодесен, антисемитски, исторически ревизионистки – а значи отдръпни се, Сатана, и да те няма от списък на бестселърите“ е изцяло неадекватна реакция. И действително, налагането на табуто върху Зийферле всъщност потвърждава твърдението му, че това наистина е табу – тоест нещо, поставено извън обхвата на рационалния дебат.

За крайнодесните идеолози подобни забрани означават великолепна безплатна реклама, която им позволява да се представят като мъченици на свободното слово. Кубичек, издателят, злорадстваше, че опашките по време на Франкфуртския панаир били „езическо удоволствие“.

За обикновените хора това е поредно доказателство, че либералните елити имат толкова малко време и уважение към тях, че „няма да ни погледнат дори и със задниците си“. Нещо повече: те дори няма да позволят на обикновените хора да кажат какво мислят. В социологическо допитване, извършено през пролетта на 2016 за Индекса на свободата на Института Джон Стюарт Мил в Хайделберг, само 57 процента от респондентите са казали, че „човек може свободно да изкаже политическите си мнения в днешна Германия.“[331]

Ето защо е окуражаващо да се види, че един все по-голям брой германски интелектуалци защитават собствения отговор на Джон Стюарт Мил: поставете тези спорове на свободни и открити дебати. Подложете ги на енергична и строга проверка. Отделете зърното от плявата. Защото, както самият Мил е твърдял, дори в един фалшив аргумент може да се съдържа частица истина, а добрият меч на истината може да се поддържа остър само ако бъде постоянно изпитван в открита битка с фалшивостта. Инак общоприетото мнение, дори и ако е правилно, ще бъде поддържано само „под формата на предразсъдък“.

Двата текста на Зийферле, публикувани посмъртно, ако бъдат разглеждани в контекста на цялостното му творчество, са във висша степен податливи на третиране в стил Джон Стюарт Мил. Отхвърляйки истеричните, псевдо-ницшеански хиперболи на заявленията му за „държавната религия“ на Vergangenheitsbewältigung, ние все пак бихме могли да извлечем от тях и едно полезно предизвикателство. Повече от 70 години след края на Втората световна война, как да се предпазят от превръщане в чист ритуал твърденията на германските лидери относно нацисткото минало? Как да се доведат реално до съзнанието на едно поколение германци, които никога не са познавали нещо подобно, всички ужаси на онова време? Ако първата заповед не е онова горчиво-саркастично „Няма да имаш друг Холокост освен мен“, то какво тогава е? И ако отговорът е, както вярвам аз, „ти трябва да направиш всичко, което е по силите ти, за да предотвратиш каквито и да е нови престъпления срещу човечеството“, то какво следва от това? Именно по причини, свързани с такива въпроси, тогавашният външен министър Йошка Фишер убедително подкрепи германското военно участие в намесата на НАТО в Косово, когато беше изправен пред възможен сръбски геноцид. И ако не можете да предотвратите престъпленията срещу човечеството, то нямата ли поне специалната отговорност да приемете някои от жертвите им? Бежанците от Сирия през 2015 например?

Ангажирането с борбата на идеите е, разбира се, само част от неизбежната борба против новия десен и ксенофобско-националистически популизъм. Много ще зависи от общото представяне на очакваното ново „Ямайка“-правителство (наричано така поради цветовете на различните партии, които ще участват в него (черно за ХДС и ХСС, жълто за Свободните демократи и зелено за Зелените).[332] Всякакви нови терористически атаки, извършени от ислямисти, ще усилят страха от имиграцията и исляма. Да се покаже, че имиграцията се намира под реален контрол днес е от решаващо значение. Също толкова важен ще бъде успехът или провалът на германските опити за интегриране в училища, граждански живот и работни места, на онези повече от един милион имигранти, които пристигнаха през последните няколко години. Могат ли те да станат онова, което учените Херфрид и Марина Мюнклер наричат „Новите германци“?[333]

Политиките [от момента] са такива, че християнсоциалистите със сигурност, а християндемократите рано или късно, ще се придвижат надясно по въпросите на имиграцията и идентичността, опитвайки се да спечелят популисткия вот – както централно-десните лидери вече го направиха в съседните Австрия и Холандия. Дори и центристкият вътрешен министър на Меркел, Томас де Мезиер, писа по-рано през тази година в масовия вестник Bild, че „ние не сме бурка“ – смехотворно изречение, което в превод означава нещо от рода на „дайте гласовете си за нас, вместо да бягате при Алтернативата“. Но именно ако се придвижвате надясно, докато в същото време се опитвате да интегрирате всички онези предимно мюсюлмански имигранти, става толкова по-важно да поддържате битката на идеите и да начертаете ясна линия между положителния граждански патриотизъм и ксенофобския, ново-десен национализъм.

Това е културната битка за бъдещето на Германия.

Тимъти Гартън Аш (род. 1955) е британски историк и автор на осем книги по „история на настоящето“, проследяващи развитието на Европа през последния четвърт век. Той е професор по европейски студии в Оксфордския университет и старши сътрудник към института Хувър в Станфордския университет. Негови есета се появяват редовно в New York Review of Books. Професор Гартън Аш пише седмична колонка за The Guardian. Той също пише за New York Times, Washington Post, Prospect magazine и Wall Street Journal.

Злото, в рамка

Автор(и): Славенка Дракулич

Войник рита телата на мъртви или умиращи цивилни граждани. Трудно е да се различат отличителните му знаци или националност от снимката, но ние знаем, че тя е била направена на 2 април 1992 в Биелина, Босна. Мъжете в униформи са сръбски полувоенни, „Тигрите“ на Аркан [Желько Ражнатович], намиращи се в акция за избиване на мюсюлманските жители на това малко градче – нещо, което по-късно получи названието „етническо прочистване“. Стратегията се оказа много ефективна: само 10% от първоначалното мюсюлманско население е останало в региона след войната.

Не си спомням къде видях тази снимка за първи път – дали беше в някой чуждестранен вестник или може би някой беше ми я посочил – но тя остана с мене, в мене. През 2003, когато Предраг Лукич, редакторът на „Федерална трибуна“, малко издателство в Хърватска, предложи да я сложим на корицата на моята книга за военни престъпници, Те никога не биха убили и муха, аз се съгласих, разбира се – макар и да знаех много добре, че не особено много читатели в страната ми биха посегнали към книга с такава корица. Действително, издателите на петнадесетте страни, в които тя беше преведена по-късно, не приеха снимката за корицата ѝ. Чувстваха се ужасени от идеята.

Но същата снимка беше избрана от списание Time и международен екип от куратори, като една от стоте най-влиятелни фотографии на всички времена.

Онова, което наистина си спомням добре е как се чувствах, докато гледах снимката за първи път: внезапната липса на въздух, сякаш за миг бях забравила как да дишам; празнотата, която тя създаде в гърдите ми; ужасът, който породи в съзнанието ми, когато очите ми попаднаха върху двете жени и мъжа, лежащи на асфалта; кръвта, процеждаща се изпод тях.

Може би беше заради онази жена. Забележете, че жената носи бял, ръчно плетен пуловер, който войникът се кани да ритне, ръцете ѝ обвити около главата; ако не сте внимателни, може би ще игнорирате този жест или дори ще си помислите – глупаво! – че тя се преструва на мъртва или крие лицето си. Но когато се вгледате отново, когато наистина се съсредоточите, вие ще видите, че това може да бъде единствено безнадежден опит да се предпази от съдбата на жената, която лежи до нея. Главата на другата жена е разбита, можете да видите отворената рана над ухото ѝ; земята под нея е все още мокра от кръвта ѝ.

А сега нека за момент се обърнем към лявата страна на фотографията: изглежда така, сякаш ситуацията вляво няма почти нищо общо с онова, което се случва вдясно. Двама войници в полувоенни униформи минават покрай телата, лежащи на земята. Те гледат напред, без да обръщат внимание на онова, което върши колегата им. Двете части на фотографията биха могли да бъдат напълно отделени една от друга, макар че единият от войниците почти се е препънал в крака на мъртвия мъж, толкова близо са до него. Съдейки по начина, по който държат оръжията си, те изглежда търсят други цивилни, които да убият. Според Международния криминален трибунал за бивша Югославия, пред който същата тази фотография е била използвана като свидетелство на обвинението, само на този ден те са убили между 48 и 78 мюсюлмански цивилни граждани, но се подозира, че са убили много повече: между 250 и 1000.

Така че, наистина, защо би трябвало да им пука за онези, които вече са убити?

Именно този дисбаланс – между тяхната незаинтересованост и неговата ангажираност – насочва вниманието ни обратно към войника, който се кани да ритне жената с десния си ботуш.

Той, или по-скоро позата му, излъчва множество разнообразни емоции. Лесно е те да се разчетат: дори ученици от горните класове или студенти, когато виждат тази снимка (както го правят по време на документалния филм Биографията на една снимка, който в момента заснемат авторът на фотографията и неговата съ-режисьорка Лорън Уолш), разпознават в агресията му страх, ярост, презрение, омраза.

Но това не е всичко, което човек може да види тук.

Защото – и отново, трябва да гледате внимателно – някъде по средата ѝ се намира микроскопичен детайл, който всъщност е най-показателният от всички, той е ключът към цялата сцена. В лявата си ръка войникът държи фас на цигара. Той е почти невидим, но е там.

Този фас разказва на нас, наблюдателите, една скрита история. Той ни казва, че войникът, докато пуши и върви, може би в кратка пауза между убийствата (човек не може да разстрелва хора нонстоп; всеки има нужда от пауза) – е направил кратко отклонение, за да порита тези хора на земята. Очевидно, дори и през почивката си той не може да устои на импулса да удря тези тела, макар че работата вече е свършена – те са мъртви.

Ние можем да видим, че той полага допълнително усилие, че извършва един допълнителен акт на насилие. Защо? Дали защото за него врагът не е достатъчно мъртъв? Не, това е така, защото не е достатъчно врагът (който вече не е личност!) да бъде мъртъв; той трябва да бъде унижаван и в смъртта. Войникът има нужда да рита мъртвия човек, както би ритнал мъртво куче – гневен, защото животното го е залаяло или ухапало. Само дето човек не рита хора, освен ако вярва, че те са кучета.

Именно това е, което се случва тук – той ги рита, и чрез този акт на крайно насилие ги превръща в кучета, боклук, нищо.

А цигарата в ръката му е нещото, което го издава; той е излязъл, за да унижава и обезчовечава в „свободното си време“, което прави поведението му дори още по-отвратително.

Но дали това е краят? Не, цигареният фас разкрива още повече; има нещо лично в неговото отношение към мъртвите тела. Този войник се държи така сякаш познава хората, които рита.

И по някакъв начин той го прави. Те говорят един и същи език, те са живели в същата страна, той харесва храната им, познава навиците им и начините им на живот. Може би в градчето си той е ходил на училище заедно с някои мюсюлмани. Някои от тях са били негови приятели. Може да се каже, че те са толкова близо до него, че той не може да бъде безразличен, не може да контролира чувствата си.

Този факт го прави дори още по-гневен и бесен.

Но какво би било, ако жената в плетения пуловер само се преструва на мъртва? Какво би било, ако войникът просто проверява дали цивилните на земята се опитват да го надхитрят? В края на краищата, той трябва да бъде сигурен. Ако това би било снимка на рутинна проверка, щеше ли тя да бъде по-малко ужасяваща?

Фотографията на Рон Хавив е картина на войната, на която и да е война. Всички съставни части са тук. Но това е картина и на гражданска война; война на хора, които са живели прекалено близо едни до други, така че не могат да се убиват взаимно без емоции.

Войникът би могъл да подмине, като другите двама. Но той не го е направил. Вместо това той е избрал да изрази гнева си, може би – кой знае? – дори несъзнателното си отчаяние, като наруши още едно голямо табу, онова срещу поругаването на тялото на мъртво човешко същество.

Без съмнение това е картина на злото, като акт на „колективна идентичност“, според автора на Станфордския затворнически експеримент Филип Зимбардо

Или картина на обратната страна на човешката природа, или човешкия потенциал, който притежава способността както за добро, така и за зло.

Това е пример за нещата, с които си имаме работа при една такава дискусия.

Това е нещото, което трябва да променим.

Текстът се основава на презентация, направена от авторката по време на Централноевропейския форум, проведен в Братислава на 18 ноември 2017.

Славенка Дракулич (род. 4 юли 1949, в Риека, бивша Югославия) е хърватска писателка и журналистка, пише на хърватски и английски езици. Следва литературознание и социология в Загребския университет. От 1982 г. се занимава с журналистика, писала е за различни хърватски издания, в това число – на феминистки теми. Омъжена за сърбин. След като в началото на 1990-те години е обвинена от националистическия печат, заедно с Дубравка Угрешич и още няколко хърватски писателки, в недостатъчен патриотизъм, и причислена към „вещиците“, носещи развала на хърватския народ, тя напуска страната. Живяла е в Швеция. Сега поделя живота си между Стокхолм и Загреб. Публикува във водещи либерални издания като New York Review of Books, New Yorker и др.

Коментари (3)

- 02-12-2017|Гост

Светът е като една съвършено нарисувана изначално картина, която е много пипана и променяна. И много слоеве мръсотия трябва да се свалят, за да блесне нейното оригинално величие и замисъл. Хората обикновено променят смело и безотговорно всякакви неща, които ги дразнят, както те се изразяват в мислите си. Като същевременно се дразнят от това, че и други хора също променят каквото си искат и затова се боричкат хора против хора. Написах всичко това само за да кажа, че злото и убийството не са само свързани с животинската жестокост проявена в този конкретен случай, която днес подклаждаме с измишльотините, че животни са ни родители. Животните убиват физически без скрупули, хората с животинско съзнание правят същото, но като по-висши същества, с повече достъпи, убиват не само физическото тяло, а и онова, което поддържа живота на интелектуално ниво. Злото и убийството са свързани и с всяка една корупция на естеството на нещата, всяка една подмяна на идентичност и всеки един монопол на силата, позволяващ всевластие. Как укриваш произхода на един народ и му казваш, че е друг, за да отрежеш здравите му корени – на два пъти прилагано над българския народ. Как посягаш на мъжкото и женското начало, които се духовни технологии, преди да бъдат полови белези. Как оневиняваш определени човешки грешки, рушещи Живота и подлъгваш хората да ги практикуват, а заклеймяваш като ретроградни най-благотворното за обществото поведение. Обикновено най-мащабно се действа, когато се изобрети нова доктрина за доброто и злото, от чието име се покорява света ЗАКОННО. Империализъм, комунизъм, фашизъм, до модерните, които историята ще заклейми. Основният белег на които е този, че се превръщат в секта, чиято цел е да проникне навсякъде, включително в закона и така да отмени всяко друго мислене. Затова светът се владее периодично от една или друга идеология, които всеки път търсят монопол. Затова политиката не бива да надвишава правомощията си да се грижи за земното, охраната, реда, законността и да търси монопол над мисленето. Единствено свободни общества, свободна наука, свободно образование, свободна духовна сфера, могат да противодействат. А какво искат либералите днес? Те искат не либерално образование, а такова, където НПО-тата могат да запишат тяхната идеология и насилствено да я вкарат в съзнанието на децата. И така всеки злонамерен човек, с възможности да спонсорира НПО, ще въведе следващата вълна на интелектуална зараза над целия свят. Как се борите със злото при монопол в духовната сфера?

- 06-12-2017|Гост

Едно допълнение към горните прави мисли. Всички знаят, че Балканският полуостров е бил за хиляди години един мост през който са минали всякакви групи, племена, народи, войски, разбойници, търговци, както от север-юг и обратно, така и от изток. Имената са най различни. Хазари, власи, кумани, готи, даки, турци, сърби, българи, македонци, каракачани, цигани, арменци, руснаци, и какви ли не. Поляците са стигали до Варна, а цигани и турци идват дълбоко от Азия. Имало е пътища и кервани и мирно движение за векове. Към диалектите на всяко племе се е говорело също латински, гръцки и турски и е имало постоянни връзки е смесване на насалението от най различен език, произход, религии, занаяти и какво ли не. Събирането на данъци, и управлението е било в ръцете на разни групи, които са гарантирали някаква сигурност на населението за определена територия, която често се е променяла според въоружението и силата на групата. Водили са ги царе, султани, императори, принцове, ханове, князе или както са се самонаричали. Върху тази канава в предишния век Балканите бяха накъсани на разни територии наречени държави, където по един език бе определен за страната. В тези изкуствени смеси от различни хора, в някои групи си извоюваха привилегиите, че могат да си вземат, къщите и имота на хора, които не говорят тяхния език или имат различни имена иле имат друга религия. Към това се добавиха и разни „идеологически“ и „имуществени“ разлики, даже в някои страни се добави и носенето на очила. Всичко това оправдава всякакви държавни организации, които могат да вършат убийства, грвбежи и какви ли не издеварелства, като се въвеждат като „геройски“, „патриотични“, „партийни“, „религиозни“,“научни“, „исторически“ епитети, за да се вършат. Един сърбин с турско име командваше хората, които да стрелят в Сараево с години. Тези които убиваха, не знаеха и не можеха да знаят кого убиват. Убиваха като „патриоти“. Това е корена на злото, който не можем да изкореним. И не можем да го изкореним, защото винаги злото може да донесе лесни печалби. А алчни хора колкото щеш.

- 08-01-2018|Гост

От най-дълбоки времена и до днес, около Хемус, Стара Планина живее един род – траките. Вероятно първата империя, защото е владял доста територии из Мала Азия, като Троя, също Египет. Не са говорили турски, гръцки и каквото там казваш, а български език – боготворчески. Когато Римската Империя ги поробва, по-голямата част бягат на север, откъдето после гетът Кубарих, ги изпраща обратно в Европа, единият син, Аспарух, да извоюва родната земя, останалите трима, да обкръжат империята, а най-големият, да остане с баща си. Не представяйте народа ни като случайна сбирщина, ако обичате. Да не говорим, да се употребява думата Балкани, за да се уеднакви манталитета на българина, който воюва за своето, но чуждото не иска, с манталитета на сърбина, който с измама отнема половин България, под името Македония, да не говорим да нападне християнски народ, който след пет века се е освободил от исляма.

Преразглеждане на европейските политики на паметта

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Както е известно, кошмарът на Томас Ман (или поне един от политическите му кошмари) е бил, че в бъдеще може да възникне някаква германска Европа, вместо една европейска Германия. От гледната точка на някои наблюдатели, към началото на двадесет и първи век тази плашеща визия изглежда се превръща в реалност– само че при съвсем други симптоми, в сравнение с онези на Ман. Днес се изпитва страх не пред агресивно-националистическата Германия, а пред една, която ще наложи на Европа своя модел на преодоляване на миналото, а заедно с него и своя „негативен национализъм“. И чрез това, само между другото, и то с най-добри намерения, ще осъществи и някакъв вид преразпределение на бремето, идещо от миналото.

Преди няколко години Тимъти Гартън-Аш говореше скептично-насмешливо за „германската индустриална норма“ в преодоляването на миналото, чрез която днес щял да бъде стандартизиран подходът към историята в цяла Европа. По-малко весело гледат на това американските неоконсерватори: от тяхна гледна точка зад привидно високоморалните европейски опити за критично разглеждане на миналото се крие съвсем простичка силово-политическа логика. Така например категоричният критик на ЕС Джереми Рабкин смята, че националната гордост е трудна работа в Германия и по тази причина тя бива целенасочено отслабвана в цяла Европа, за да не бъде застрашена интеграцията с Германия.[334] Бундесрепубликата представлява следователно един перманентен терапевтичен случай, който трябва да бъде третиран от партньорите си предпазливо, а не с подчертано национално самосъзнание.

Развитията преди и по време на германското председателство на ЕС от 2007, като например инициативата за общоевропейско рамково решение против отричането на расизма (или Холокоста), придадоха на тези опасения и подозрения нова сила – едва ли е пресилено да се твърди, че и в Бундесрепубликата настроенията се развиват по-скоро в посока против някаква разширяваща се култура на припомнянето: „добрите хора“[335] тук прекалено бързо се възприемат като изразители на една контрапродуктивна насока [в обществения разговор]. Понякога дори започват оплаквания от „диктатура на припомнянето“ и някакъв все по-разпространяващ се морализъм в политиката, та дори и колективна невроза на принудително мислене [Zwangsneurose].[336] Още сравнително безвреден е упрекът, че междувременно германците удобно са привикнали към постоянното припомняне; че тайната на припомнянето бил актът на избавление – тоест избавление на германците от всякаква болка по повод делата на бащите и предците им.

Мнозина европейци си припомнят с неудоволствие за опита с двустранните санкции срещу Австрия от 2000 г. В онзи момент изглеждаше, че ЕС най-после е намерила отдавна търсения „друг“, в противопоставяне срещу когото общността би молга да дефинира ценностите си. Този „Друг“ се намери в образа на Йорг Хайдер – и за онези, които откриваха в припомнянето на Холокоста появата на някакъв „негативен основателски мит“ за ЕС, беше още по-болезнено да наблюдават как Алпийската република в края на краищата беше принудена да приеме санкциите без много пискане, в замяна на една общоевропейска „индулгенция“ [„Persilschein“[337]].[338] Идеята за някаква общоевропейска политика на припомнянето изглеждаше ефектно опровергана.

Вместо да повтарям повече от тези добре познати епизоди и критични точки, в това есе бих желал да се върна към някои принципни въпроси. Първо, какво всъщност трябва да означава фразата „европейска култура на припомнянето“ или „европейска политика на припомнянето“? Или, още по-точно, ако зададем въпроса както от методологическа, така и от нормативна гледна точка: как може да бъде обосновано и оправдано това желание за някакво общоевропейско изправяне лице в лице срещу миналото?[339] И, ако продължим да питаме: щом няма да става дума за някаква голямомащабна, континентална и квази-национална памет, то какво точно е специфичното за „европейската памет“? Като възможни отговори в тази връзка могат да бъдат дискутирани три нормативни модела: Първо, предложената от [френския философ] Жан-Марк Фери визия за „цивилизовано взаимно отваряне“ на (но и конфронтация с) различните политически култури в Европа[340]; второ, възможностите и границите на една транснационална политика на припомнянето и предупреждението; трето – истински пан-европейските спомени като [средство за] легитимация на [определени] политики.

И така: какво означава „Европейска политика на припомнянето“? И за какво би трябвало да служи тя?

Преди навлизането в една нормативна дискусия трябва да бъде принципно разяснено какво изобщо означават понятията „европейска памет“, „европейска култура на припомнянето“ или „европейска политика на припомнянето“. Що се отнася до последното, то още преди няколко години Юрген Хабермас подхвърли много специфичния въпрос: „Има ли исторически преживявания, традиции и постижения, които да подхранват у европейските граждани съзнанието за някаква заедно изстрадана и заедно [тепърва] оформяна съдба?“[341]

От теоретична гледна точка едно такова съзнание би могло да бъде „подхранвано“ по три различни начина. Първо, би могло да се мисли за критична конфронтация на всяка отделна държава с нейното собствено минало, при същевременно ориентиране към някакви общоевропейски норми. В емпиричен план съвсем не е немислимо да се приеме, че подобни общоевропейски норми дори вече са се оформили: не в смисъла на широко отхвърляната „уравниловка“ [„Gleichmacherei“] на националните традиции, а като споделяно критично отношение към собственото, напълно специфично минало и като съзнателно дистанциране от традиционния национализъм – казано накратко, в смисъла на една стандартизация на практиките и самокритичните политически позиционирания, а не в смисъла на приравняване на историческо-културните съдържания. Ето защо тук би било по-точно да се говори за „пост-националистически“, а не за „пост-национални“ политически култури. Националното нито просто изчезва от полезрението, нито пък бива по някакъв начин потискано – то просто бива разглеждано от друга перспектива и с критични очи. Тук може да се помисли за хабермасовата идея, според която критичната конфронтация с миналото би допринесла за пробуждане на „моралните напомняния на политиката“.

Не ми изглежда като пожелателно мислене да се смята, че вече са се оформили цяла поредица от пан-европейски норми. Напротив, доказването на една подобна, пост-националистическа принципна позиция, вече се е превърнало в де факто, ако и неформално, предусловие за присъединяване към ЕС.[342] Формулирано по един по-заострен начин, това звучи така: способна на присъединяване е всяка история – но не и всяка историческа гледна точка, всяко историческо мислене или всяко историческо чувство.

Заедно с това едва ли е неприемливо – ако и спекулативно – допускането, че принадлежността към ЕС прави конфронтацията със собственото минало малко по-малко трудна: онзи, който е намерил сигурен подслон в общоевропейския дом, вече може да рискува и някоя и друга конфронтация в собствената дневна стая, та дори и със съседите си – без всичко това да поставя под опасност прекалено много неща. Предпазващият покрив на ЕС прави критичната политика на припомнянето сред държавите-членки по-малко заплашителна – и ако изобщо би било възможно да се намери някаква „допълнителна стойност“, която допринася за създаването на някакво пан-европейко преодоляване на миналото, тя може да се открие именно в това.

По-проблематично в тази връзка ми се струва често обсъжданото възприемане на универсални норми, които по някакъв начин са вече зададени и не трябва да бъдат тепърва договаряни. Нито пък е приемливо да се допуска, че такива норми (или ценности) могат да бъдат просто „извлечени“ от историята, или че историята би могла да служи като заредена с емоции илюстрация за ценности и норми.[343] Отношението между ценности и опит е много по-сложно, отколкото може да го представи някоя метафора – и резултатите от истинните публични конфронтации не могат да бъдат, предварително определени. Не всеки „спор на историците„може да завърши добре или дори без дълготрайни щети.

И въпреки това: този нормативен модел на индивидуално преодоляване на миналото, извършвано въз основа на споделени норми съвсем не е чак такава химера, от емпирична гледна точка. Той може да бъде обоснован чрез цяла поредица от добри аргументи. Но преди това нека се върнем към поставения в началото въпрос за принципните разграничения: при всичко това става дума не за една „европейска памет“ сама по себе си или за едно общо припомняне, а за споделени и в определени отношения „европеизирани“ практики, които се отнасят към съвсем различни традиции и паметни съдържания. Освен това този модел не се ограничава единствено до Европа – а и това не би било желателно, макар и да не означава, че от него не може да се извлече някаква differentia specifica Europeae [отличителна за Европа специфика], както биха желали някои.

Второ: налице е една теоретична възможност, вътре в европейската политика на припомнянето, да се осъществява критична конфронтация с миналото на други нации или политически общности. На пръв поглед това може да изглежда напълно абсурдно: защо държавни мъже или жени би трябвало да се извиняват например за злодеянията на съседните им държави? Или дори само да се занимават критично с миналото на други? Трябва ли значи германците да припомнят критично за режима Виши? Или чехите – за британския колониализъм?

Но, както е известно, подобни сценарии вече отдавна са част от политическата реалност на Европа от началото на двадесет и първи век. Нека помислим например за Франция, чието Национално събрание гласува през 2001 една резолюция, в следствие на която историческият статус на онова, което турците са извършили срещу арменците, беше окачествен като геноцид. През 2006 пък го последва проектозакон, според който отричането на това народоубийство трябва да се наказва с глоба от до 45,000 евро.

Може ли да бъде оправдан един подобен подход? Не е ли това някакво „негативно-републиканско“ поучаване без граници – за да използване тук едно понятие, предложено от [германския социален учен] Петер Нийзен, според когото трябва да се прави разлика между една форма на жизнеспособна [wehrhaft] демокрация, притежаваща специфично историческо отношение (споменатата „негативно-републиканска“ такава) – и една друга, по-скоро универсална, анти-екстремистка форма на либерално-демократическа способност за отбрана?[344] Не става ли дума тук по-скоро за някаква международна даскалщина, която винаги може да бъде лесно разкрита като лицемерие и по този причина е в дългосрочен план по-скоро вредна, отколкото полезна? Не ставаше ли дума във Франция за очевиден опит да се спечелят гласовете на хората от арменското малцинство – и заедно с това в дългосрочен план да се направи по-малко вероятно присъединяването на Турция към ЕС.

Тези възражения и моменти на подозрение са трудни за отричане и, както е добре известно, реакциите срещу законопроекта на Assemblée Nationale бяха изключително негативни – и то не само в Турция, но и в много от страните-членки на ЕС. И въпреки това именно фактът, че „негативният републиканизъм sans frontières“ е придобил междувременно толкова лошо име, би трябвало да ни окуражи да погледнем още веднъж, с малко повече дистанция, към възможностите и границите на международната политика на припомняне и предупреждаване.

На първо място, не трябва да се забравя изцяло, че определени исторически истини си остават просто истини – независимо от това, кой ги изговаря. А и, казано съвсем примитивно: понякога е просто нужно някой да изговори някоя неприятна истина – и все още е по-добре, когато това се направи отвън, отколкото изобщо да не се направи. Освен това не всяко предложение трябва непременно да се превърне в закон – резолюциите могат да изпълнят задачата си като подбуди за мисленето и припомнянето, без непременно да се наказват неприемливите мнения с тежки глоби.[345] Разбира се, това не изключва факта, че върху историческите интерпретации винаги може да се спори – независимо дали честно и продуктивно или по някакви лицемерни начини – както и че някои безкрайно „гъвкави“ дефиниции, като например официалната дефиниция за геноцид, могат лесно да послужат като основа за допълнителни спорове, без непременно участниците в тях да са ръководени от зла воля.

Второ, трябва да се припомни, че опитите за засрамване на други винаги са свързани със значителни рискове – независимо дали това се прави международно или вътре в рамките на една национално-държавна общественост.[346] Ето защо фактът, че се е получила националистическа реакция по повод някакво предупреждение отвън не може автоматично да бъде приет като аргумент. В края на краищата става дума точно за една съзнателна намеса във „вътрешните работи на припомнянето“ – и то с цел да се засили един определен аспект на съответната политическа култура, а именно либерално-демократичния: подкрепите на паметта са по неизбежност и политически подкрепи. Политическите култури на националните държави никога не са хомогенни, те са оформяни от цяла поредица вътрешни разцепления и напрежения (нека си припомним например израза „двете Испании“[347]). В такъв смисъл е напълно нереалистично да считаме, че само наивно-етични или безотговорни „добри хора“ ще разнасят из цяла Европа следи от националистическа злопаметност. Показателно е, че в същото време, когато във Франция се спореше яростно около законопроекта на Националното събрание, [швейцарският предприемач и политик] Кристоф Блохер посети Турция и изрази публично съчувствие към турските националисти. Като министър на правосъдието Блохер дори отиде дотам да критикува (поне косвено) швейцарските закони за отричане на геноцид, както и швейцарската „наказателна норма за анти-расизъм“.

Това показва ясно, че „политиката на паметта отвън“ в този смисъл изобщо не е интернационална, а винаги вече истински транснационална. Само по себе си това още не означава нищо добро (или лошо) – при всевъзможни интелектуални и научно-политически модни явления – но то би трябвало да накара да се замислят онези, които смятат, че при европейската политика на припомнянето като политически актьори едни срещу други действат хомогенни национални държави. Всички възможни колизии на норми и ценности вътре в и между страните, а също и между отделните страни и ЕС или Европейския съюз, са напълно мислими. Но ако бихме желали да имаме транснационална политика – с други думи: коалиции и конфликти отвъд националните граници, също и на над-национално ниво – то трябва и да очакваме сблъсъци с националисти у дома и другаде.

Трето, и последно, европейската политика на припомнянето би била мислима като общоевропейски консенсус върху значението на специфични исторически събития и развития, при който определени образи и интерпретации се разглеждат като повече или по-малко задължителни.[348] На пръв поглед изглежда, че тази визия съдържа оруелски аспекти – човек би могъл да мисли за европейски елити на интерпретацията, които постановяват откъм Брюксел исторически интерпретации и хармонизират отгоре учебници, телевизионни документации и празници. Като минимум се появява подозрението, че тук може би става дума за някакъв вид „евро-изграждане-на-нация“ – тоест един опит да се копират на над-национално ниво познатите до пресита от историята на 19 век процеси на изграждане на национални държави. Но почти всички участници в европейската дискусия са съгласни, че едно подобно превръщане на Европа в нация не е желателно – а и напълно невъзможно. Времената, в които е било възможно „масите“ да се „национализират“ с помощта на стандартизирано училищно образование и задължителна военна служба, са отдавна отминали.

Освен всичко това тук се появяват и принципни етически съображения. [Израелският философ] Авишай Маргалит застъпва позицията, че само тясно обвързани етнически общности – като например семейство или нация – биха имали задължението да не забравят; самото човечество, от друга страна, има само рехави „морални задължения“, но не и някакъв глобален императив на паметта.[349] Тук обаче трябва да се направи принципно разграничение между отделните масови спомени и колективната памет (това разграничение не съответства просто на познатото такова между комуникативно и културно).[350] Индивидуалните спомени за събития, които човек е преживял сам трябва да се различават от колективната памет или от „споделените спомени“, като вид „рамков разказ“, при който твърденията винаги са потенциално използваеми за политически цели и по всяко време могат да бъдат използвани за определени видове мобилизация – за добри или по-малко добри цели – от най-различни entrepreneurs de mémoire [предприемачи на паметта]. В същото време обаче е вярно, че части от тези разкази (твърдения и настоявания) могат да бъдат до известна степен дебатирани под знака на „обществения разум“ на [американския политически философ] Джон Ролс – нещо, което не може да се каже за индивидуалните спомени и преживявания.351 Колективната памет следователно не е нещо, което автоматично трябва да се разглежда като проповедническо, ритуализирано или сакрализирано, нито пък при разбирането му могат да помогнат аналогии откъм индивидуалната психология: обществата като цяло не притежават подсъзнание и историческото припомняне не е предусловие за социално „лечение“.

Не е непременно нужно истинно транснационалните колективни спомени да бъдат най-първо изобретени от хитроумни ПР-мениджъри в брюкселската бюрокрация. Напротив: нека помислим например за Босненската война, в чиято първа фаза строго разделените национални спомени (за историческите връзки на Франция и Великобритания със Сърбия – и на Германия и Австрия с Хърватска) играеха важна роля – докато в края на краищата на всички стана ясно, че в настоящето се е провалила Европа като цяло. Споменът за – и преди всичко споделеният срам – за този колективен провал, беше без съмнение един от мотивиращите фактори при изграждането на общоевропейски военни сили, поне що се отнася до европейските елити.

Тук вече става ясно и защо стриктното разграничение на Маргалит между спомнящите си, тясно свързани общности, и безпаметният „рехав“ морал не отговаря на действителността. Общностите на запомнянето са непредвидими и те биват създавани въз основа на най-различни (и непредставими) исторически констелации. Това не означава, че те могат да бъдат произволно „социално конструирани“ или разрушавани – нациите, с техните отдавна институционализирани културни памети, не могат да бъдат внезапно „привикнати“ към някакви напълно различни разкази. Но нациите са също толкова малко и нещо „[природно] присъщо“, тоест някакъв вид „естествени общности на запомнянето“, възникващи при всички исторически обстоятелства. Геометрията на политическото внимание и участие, която разграничава един етнически натоварен спомен от чисто паметовата способност, е най-разнообразна.

Това съвсем не трябва да означава, че най-внезапно би станало възможно да се споделят всевъзможни общи – да не говори пък за едни и същи – [исторически] спомени из цяла Европа. Множеството различни памети на Европа са раздалечени и ще си останат такива още дълго време – може би завинаги. Поне засега ние си имаме работа с един европейски „исторически флуид“ [Geschichtsfluidum] ([по идеята на германския историк] Michael Jeismann). Налице са обаче и достатъчно взаимности и изходни точки при отделните културни памети, за да може да се говори за осъществяване на някакъв вид продуктивно взаимно опознаване на приликите и разликите. Този процес пък може да доведе до някаква дестабилизация и „децентрализация“ на националните паметни култури – без заедно с това да бъдат изличени важни исторически (а и морални) различия. Заниманието с histoires croisées или entangled histories [кръстосани, преплетени истории] позволява поне да се появи възможността за някакъв „препокриващ се консенсус“ при дадени централни въпроси на историческите себе-интерпретации (за да въведем в дискусията още едно понятие на Ролс). Или, с други думи, това е вид консенсус, пътят към който може да бъде намерен на фона на съвсем различни етически изходни точки и традиции, и който не поставя автоматично под въпрос широките национално-културни себе-интерпретации.[352]

Заключение

Една обща европейска политика (или култура) на припомнянето би могла да означава три различни неща: изравняване на пост-националистическите практики на припомнянето и критическата конфронтация с миналото; истинно-транснационална политика на припомняне и засрамване – или, казано по-малко конфронтативно, взаимно отваряне и дестабилизиране на политическите култури; накрая – общ набор от скръбни колективни спомени и самокритични исторически интерпретации в Европа. Тези три варианта не се изключват взаимно, макар че двата последни са почти немислими без първия. Никой от тях не води по неизбежност до някакво перфидно преразпределение на бремето на миналото – макар че такава опасност без съмнение съществува. Но всички те са свързани с рискове и трябва да се осланят на силата на обществения разум (в смисъла на „public reason“, по Джон Ролс).

Но всичко това означава също и: европейската култура на припомнянето не е въпрос само на празнични речи. Тя е неразделима част от един постнационален (или, по-добре казано: пост-националистически) процес, от който се очаква не да премахне националните държави и различията между тях, а да трансформира политическите култури като отвън, така и отвътре, в едно по-либерално направление.[353] Жестовете на политическо помирение, извиненията и т. н., са, разбира се, винаги „символични“ – понякога и в лошия смисъл. Но все пак това са съдържателни сигнали. А една политическа „воля за преодоляване на миналото“ е важен политически измерител за присъствието на истинно пост-националистически позиции. ЕС е без съмнение част от това развитие – но дали Съюзът като такъв може да придобие легитимност от преодоляването на миналото – това е като минимум нещо спорно.

Ян Вернер Мюлер е научен сътрудник на Института за хуманитарни науки, Виена, и преподавател в университета Принстън, САЩ. Автор е на няколко книги, най-известната от които е „Спорове за демокрацията: политическите идеи в Европа през ХХ век“(Contesting Democracy: Political Ideas in Twentieth-Century Europe); статиите му редовно се публикуват в някои от най-авторитетните издания. „Що е популизъм?“ (What is populisim?) се появи на книжния пазар през август 2016 г.

Коментари (1)

- 18-01-2018|Gast

Какво точно е специфичното за „европейската памет“? Специфичното е, че има две европейски войни, разрастнали се в световни и Европа има обща история, за която спомените се разминават в основополагащите национални митове. Митовете за „жертвите“ и за „освободителите“ се ползват с особена популярност. Докато – накратко казано – навсякъде е имало и „такива“ и „онакива“.

Не смятам, че е лош признак, че германската култура на паметта предупреждава и напомня за опасностите на национализма и за „ежедневния фашизъм“. Това е добър предупредителен знак по кръстопътищата на демокрациите. Не съществува народ, който да е предпазен от тези опасности. И най-малкото т.н. жертви.

А когато някои решат, че са над всички, фърст, тогава опасността е вече много голяма. И ги очаква единствено наказанието и поуките, което получиха германците след Втората война.

Против правата на човека

Автор(и): Славой Жижек

Алиби за военни интервенции, сакрализация на тиранията на пазара, идеологическа основа за фундаментализма на политически коректното: може ли „символичната фикция“ на всеобщите права да бъде възстановена за нуждите на напредващата политизация на съвременните социално-икономически отношения?

Съвременните позовавания на правата на човека в рамките на нашите либерални капиталистически общества се основават на три допускания. Първото е, че такова позоваване се явява в ролята на противопоставяне срещу онези видове фундаментализъм, които биха натурализирали или есенциализирали условните, исторически обусловени черти [на обществата]. Второ, че двете най-основни права са свободата на избор и правото да посветиш живота си на преследването на насладата (по-скоро отколкото да го принесеш в жертва на една по-висока идеологическа кауза). И трето, че позоваването на правата на човека може да формира основата за защита срещу „ексцесията на властта“.

Нека да почнем с фундаментализма. Тук, злото (ако перифразираме Хегел) често обитава втренчения поглед, който го възприема. Вземете Балканите през 90-те години на миналия век, мястото на широко разпространени нарушения на правата на човека. Кога Балканският полуостров – един географски район на Югоизточна Европа – стана „Балканите“, носещи всичко това, което европейското идеологическо въображаемо означава сега с това название? Отговорът е: в средата на 19 век, точно когато Балканите бяха напълно изложени на ефектите на европейската модернизация. Пропастта между предишните възприятия на Балканите от страна на Западна Европа и „модерния“ имидж на този район е шокираща. Още през 16-ти век френският естествоизпитател Pierre Belon можеше да отбележи, че „турците не принуждават никого да живее като тях“. Тогава малката изненада, смутила западните пътешественици, констатирали публичното присъствие на евреите в големите турски градове, че толкова много евреи намират убежище и религиозна свобода в Турция и в други мюсюлмански страни, след като през 1492 г. бяха изгонени от Фердинанд и Изабела от Испания, се дължи на върховния гърч на иронията, допуснат от тези, които ги изгониха. Докладът на N. Bisani, един италианец, посетил Истанбул през 1788 г. е само един от дълга редица примери, потвърждаващи това: „Чужденец, който е наблюдавал нетолерантността в Лондон и Париж, трябва да е много изненадан да види тук църква, разположена между джамия и синагога, и дервиш, седящ редом до монах капуцин. Не знам как това правителство може да допусне в пазвата си религии, толкова противоположни на неговата. Това, че този щастлив контраст може да бъде демонстриран, сигурно се дължи на дегенерацията на мохамеданството. Още повече се удивляваш, като видиш, че този дух на търпимост изобщо преобладава между хората; защото тук виждаш турци, евреи, католици, арменци, гърци и протестанти да разговарят помежду си на теми, свързани с работата или с удоволствието с толкова хармония и доброжелателство, сякаш са от една и съща страна или религия.[354]

Главната особеност, която Западът днес чества като знак за културното си превъзходство – духът и практиката на мултикултурна търпимост – е по такъв начин в същност пренебрегната или „разжалвана“ до ефект на ислямската „дегенерация“. Странната съдба на монасите бенедиктинци от „Звездата на Мария“ говори за същото. Изгонени от Франция от режима на Наполеон, те се установяват в Германия, откъдето също са изпъдени в 1868 г. Поради това, че нито една християнска държава не е желаела да ги приеме, те са поискали разрешение от султана да купят парче земя близо до Баня Лука, в сръбската част на сегашна Босна и Херцеговина, където живееха щастливо оттогава до момента, в който бяха въвлечени (got caught) в конфликтите между християните на Балканите.

Откъде тогава произхождат основополагащите отличителни черти, с които сега Западът асоциира Балканите – религиозната нетърпимост, етническото насилие, фиксацията върху историческата травма? Очевидно от самия Запад. Това, което западноевропейците наблюдават и осъждат на Балканите е същото, което те самите са внесли тук; това, с което те се борят, е тяхното собствено историческо наследство на побесняване и всичко това е и чист пример на хегеловото понятие за „обратна детерминация“ (reflexive determination). Нека не забравяме, че двете големи етнически престъпления, приписвани на турците през двадесетия век – арменския геноцид и гоненията срещу кюрдите – не бяха извършени от традиционни мюсюлмански политически сили, а от военни модернизатори, които искаха да освободят Турция от старовремския ѝ баласт и да я превърнат в европейска нация-държава. Старата остроумна забележка на Mladen Dolar, основана на подробното изчитане на споменаванията за Балканите в трудовете на Фройд, че европейското несъзнавано е структурирано подобно на Балканите, е по този начин буквално истинна: под маската на „другостта“ на Балканите, Европа има предвид „чужденеца в самата себе си“, потиснат в нея самата.

Но ние можем също така да проучим начините, по които „фундаменталистката“ есенциализация на случайни черти е сама по себе си особеност на либерално-капиталистическата демокрация. Модерно е да се оплакваме, че частният живот е заплашени или дори е изчезващ, сблъсквайки се с възможностите на медиите да излагат на показ пред публиката най-интимните подробности за личността на този или онзи. Така е наистина, но при условие, че преобърнем нещата: това, което ефективно изчезва, е самият публичен живот, самата публична сфера, в която човек действа като символичен агент, който не може да бъде редуциран до частен индивид, до сноп от лични атрибути, желания, травми и идиосинкразии. Баналността за „обществото на риска“, съгласно която съвременният индивид се преживява като изцяло „денатурализиран“, при което дори „най-естествените“ му черти – от етническата идентичност до сексуалните предпочитания – биват избираеми, исторически обусловени, научавани, е по такъв начин дълбоко заблуждаваща. Днес сме свидетели точно на обратния процес, на една безпрецедентна ренатурализация. Всички големи „публични теми“ сега са превърнати в нагласи към регулацията на „естествените“ или „лични“ идиосинкразии. На по-общо ниво това обяснява защо псевдонатурализираните етнорелигиозни конфликти са формата на борба, която подхожда най-добре на глобалния капитализъм. В ерата на „постполитиката“, когато собствено политическото прогресивно бива измествано от експертна социална администрация, единствените оставащи легитимни извори на конфликт са културните (религиозни) или естествени (етнически) напрежения. И „изчисляването“ е това, което съвсем точно изразява регулацията на социалното популяризиране (promotion), която пасва на тази ренатурализация. Може би идва времето да утвърдим отново, в качеството на истината на изчислението, на преиначената логика на което Маркс иронично се позовава в описанието си на стоковия фетишизъм, цитирайки съвета на Dogberry, отправен към Seacoal в края на първа глава на том първи от „Капитала“: „Да бъдеш добре облагодетелстван човек е подарък на съдбата, но (способността) да четеш и да пишеш идва от природата“. Да си компютърен експерт или успешен мениджър сега е подарък от природата, но затова пък очарователните устни или очи са факт на културата.

Несвободата на избора

Относно свободата на избора: някъде аз съм писал за псевдоизбора, предлаган на юношите от обществата на менонитите или амишите, които, след като са отглеждани по възможно най строгия начин, когато навършат седемнадесет години, биват поканени да се гмурнат във всяка крайност на съвременната капиталистическа култура – в една вихрушка от бързи коли, див секс, наркотици, пиене и тъй нататък[355]. След като по този начин минават две години, на тях им се позволява да изберат дали искат да се върнат към начина на живот на амишите. Тъй като те са били отглеждани така, че са били наистина съвсем невежи за реалностите на американското общество, младежите са съвсем неподготвени да се справят с подобна всепозволеност, която в мнозинството от случаите генерира взрив на непоносима тревога. Голямото мнозинство избира да се върне към усамотението, в което живеят общностите на амишите. Това е идеалният случай, който неизменно съпътства „свободата на избора“: докато на децата амиши формално е дадена свобода на избора, условията, в които те трябва да го направят, им се отплащат с това, че правят избора в действителност несвободен.

Проблемът за псевдоизбора също демонстрира ограниченията на стандартните либерални нагласи към мюсюлманските жени, които носят фереджета: това се смята за приемливо, ако е резултат от свободния им избор и за неприемливо, ако е наложено от мъжете или от семействата им. Но когато жената надява фереджето в резултат от личен избор, значението му напълно се променя: то вече не е знак за принадлежност към мюсюлманската общност, а представлява израз на идиосинкразна индивидуалност. С други думи, изборът винаги е мета избор, избор на модалността на самия избор: само жената, която не избира да носи було, е ефективно избрала да избира. Това е така, защото в нашите либерални демокрации хората, които поддържат субстанциалната си преданост към някаква религия са в подчинена позиция: вярата им е „толерирана“ в качеството и на техен личен избор, но когато те я представят пред публиката като това, което тя действително е за тях – въпрос на субстанциална принадлежност към някаква общност – те биват обвинявани във „фундаментализъм“. Казано направо, „субектът на свободен избор“ в един мултикултурен, „толерантен“ смисъл, може да възникне единствено в резултат на извънредно насилствен процес на откъсване на някого от неговия жизнен свят.

Материалната сила на идеологическото понятие за „свободен избор“ в рамките не капиталистическата демокрация бе много добре илюстрирана чрез съдбата на извънредно скромната програма за здравна реформа, лансирана от администрацията на президента Клинтън. Медицинското лоби (два пъти по-силно от фамозното отбранително лоби) успя да наложи сред публиката идеята, че всеобщото здравеопазване по някакъв начин би представлявало заплаха за свободата на избора в тази област. Всякакво изброяване на „твърдо установени факти“ се оказа неефективно на фона на това убеждение. Тук ние се оказваме в самата същност на либералната идеология: свободата на избора, основана на понятието за „психологически“ субект, надарен със склонности, които той или тя се стремят да осъществят. И по-специално това се поддържа сега, в епохата на „обществото на риска“, в което господстващата идеология полага усилия да ни продаде самите несигурности, причинени от разрушаването на държавата на благоденствието в качеството на възможност за нови свободи.

Ако гъвкавостта на труда означава, че вие трябва да сменяте работата си всяка година, защо да не гледаме на това като на освобождаване от принудата на непрекъсната кариера, като на шанс за преоткриване на собственото аз и реализация на скрития потенциал на личността ви? Ако фондът, в който правите вашите здравни и пенсионни застраховки изпитва дефицит, което означава, че вие трябва да изберете добавъчно покритие на рисковете, защо да не възприемете това като допълнителна възможност за избор: по-добро качество на живота сега или дългосрочна сигурност? Ако това предвиждане ви разстройва, идеологът на „втората модерност“ ще ви диагностицира като човек, който желае „бягство от свободата“, или като незрял индивид, плътно придържащ се към старите стабилни форми. Дори още повече – когато това е вписано в идеологията, разглеждаща човека като психологически субект, като „психически“ индивид, пълен с естествени възможности, вие автоматично ще сте склонен да тълкувате всички тези промени като резултат, постигнат от личността ви, а не като последица от това, че сте били раздрусан (thrown around by market forces) от пазарните сили.

Политиката на jouissance[356]

Какво представлява основното право на стремеж към удоволствие? Днешната политика се занимава дори повече с начините за постигане или контролиране на jouissance. Противопоставянето между либерално толерантния Запад и фундаменталисткия Ислям най-често е концентрирано, между, от една страна, правото на жените на свободна сексуалност, включително свободата да показват или разкриват себе си и да провокират или смущават мъжете, и, от друга страна, отчаяните опити на мъжете да подтиснат или контролират тази заплаха. (Талибаните забраниха металните налчета на обувките на жените, защото звуците, идващи отдолу, от тази част на изцяло покритото тяло на жената, която се намира под пояса, биха могли да представляват непреодолим еротичен призив.)

Разбира се, и двете страни мистифицират идеологически и морално позицията си. За Запада правото на жените да се показват по начин, който провокира желанието на мъжете, е легитимирано като защита на достойнството на жените да не бъдат свеждани само до обекти на мъжката експлоатация. Така че когато френското правителство забранява на мюсюлманските момичета да носят забрадки на училище, някой може да твърди, че по този начин те получават възможност да показват телата си, както си поискат. Но друг може също така да оспори, че действителното слабо място на критиците на ислямския „фундаментализъм“ е, че има жени, които не участват в играта на правене на телата им достъпни за сексуално съблазняване или за социалната обмяна и употреба, включена в този начин на поведение. Така или иначе, всичките други въпроси – еднополовите бракове и осиновяването на деца от гей двойки, абортът, разводът – имат отношение към това. Общото за двата полюса е стриктният дисциплинарен подход, насочен по различен начин: „фундаменталистите“ регулират женското самопредставяне за да предотвратят сексуалната провокация, снабдените с компютри либерали феминисти налагат не по-малко сурова регулация на поведението, имащо за цел сдържането на формите на тормоз.

Либералните нагласи към другите се характеризират както с уважение към другостта, отвореност към нея, така и с натрапчив страх от тормоз. Накратко, другият е добре дошъл само доколкото неговото присъствие не е натрапчиво, само доколкото той всъщност не е действително друг. По такъв начин толерантността съвпада с противоположността си. Дългът ми да бъда толерантен към другия означава действително, че няма да се приближавам твърде много до него или нея, няма да нахлувам в пространството му, накратко, че следва да уважавам неговата толерантност към моята свръх близост. Все повече централното право на човека в късното (advanced) капиталистическо общество става правото да не бъдеш „тормозен“, което не е нищо друго освен това да бъдеш държан на сигурна дистанция от другите. Същото е валидно и за пораждащата се логика на хуманитарния или пацифистичен милитаризъм. Войната е приемлива само доколкото се стреми да донесе мир, или демокрация, или условия за разпределяне на хуманитарна помощ. И не се ли поддържа дори още повече същото, когато става дума за демокрация и права на човека сами по себе си? Одобряваме правата на човека, ако те са „преосмислени“, за да включат измъчването и постоянното извънредно положение. (Human rights are ok if they are ‘rethought’ to include torture and a permanent emergency state.) Одобряваме демокрацията, ако е изчистена от популистките си крайности и е ограничена до тези, които са достатъчно зрели, за да я практикуват.

Хванат в омагьосания кръг на императива на jouissance, изкушението е да избереш това, което се явява като неговата „естествена“ противоположност, насилственото изоставяне на jouissance. Това може би е най-същественият мотив на така наречените „фундаменталисти“ – старанието да сдържаш (това, което те възприемат като такъв) извънмерния „нарцистичен хедонизъм“ на съвременната секуларна култура чрез призив за ново въвеждане на духа на жертвоприношението. Една преценка от гледната точка на психоанализата веднага ни позволява да видим защо подобен стремеж греши. Самият жест на изхвърляне на удоволствието – „Стига с декадентското самоугаждане! Откажете се и се пречистете!“ – произвежда сам по себе се добавъчно удоволствие. Не е ли цялата тоталитарна „вселена“, която изисква от субектите си насилствена (само)жертва тази, която причинява излъчването на лошата миризма на очарование заедно със смъртоносно скверното jouissance? Обратно – един живот, ориентиран към преследване на удоволствие ще изисква суровата дисциплина на „здравословния стил на живот“ – бягане за здраве, пазене на диета, душевна релаксация – ако трябва да се наслаждаваме в най-високата възможна степен. Предписанието на свръхаза да се наслаждаваш е иманентно преплетено с логиката на жертвата. Двете форми на омагьосания кръг в максимална степен се поддържат една друга. Изборът никога не е просто между изпълнение на един дълг или стремеж към удоволствие и удовлетворение. Този първичен избор винаги е удвоен чрез един следващ, а именно този между въздигането на стремежа към наслада във висш дълг и изпълнението на задължението не заради самото него, но заради удовлетворението или наградата, което то носи. В първия случай удоволствията са моя дълг, и „патологичният“ стремеж към удоволствие е разположен във формалното пространство на дълга. Във втория случай дългът е моето удоволствие и изпълнението на моя дълг е разположено във формалното пространство на „патологичните“ удовлетворявания.

Защита срещу властта?

Но ако правата на човека като опозиция на фундаментализма и като преследване на щастието ни водят към упорити противоречия, не са ли те в края на краищата една защита срещу излишъка от власт? Маркс формулира странната логика на властта като „излишък“, по силата на самата си природа в анализа си на (събитията от) 1848 г. В произведенията си „18 брюмер на Луи Бонапарт“ и „Класовата борба във Франция“ той „усложни“ по един собствено диалектически начин логиката на социалното представителство (политически агенти, представляващи икономически класи и сили). Правейки това, той стигна до много по-дълбоко, отколкото обикновеното понятие за тези „усложнения“, съгласно това ново понятие политическите репрезентации никога не отразяват пряко социалните структури – например, единичен политически агент може да представлява различни социални групи, или една класа може да изостави прякото си представителство и да остави на друга такава работата по осигуряване на политико-юридически условия за управлението ѝ, точно както английската капиталистическа класа остави на аристокрацията упражняването на политическата власт. Анализът на Маркс се прицелва в това, което Лакан, един век по късно, ще артикулира като „логика на означаващото“ (logic of the signifier). По повод „Партията на реда“, формирана след поражението на юнското (1848 г) въстание, Маркс написа, че „тайната на нейното съществуване, коалицията от орлеанисти (привърженици на Орлеанския клон на френската монархия, бел. прев.) и легитимисти (привърженици на Бурбонския клон на френската династия, бел. прев.), слети в една партия, се разкри единствено след като победата на Луи Наполеон на изборите на 10 декември позволи да се „разположи“ във властта котерията му от буржоазни републиканци. Буржоазията се разпадна на две големи фракции, които се редуваха в упражняването на монопола върху властта – притежателите на големи поземлени имоти застанаха зад връщането на монархията в нейния класически вид (т.е. връщането на Бурбонската династия, бел. прев.), а финансовата аристокрация и индустриалната буржоазия поддържаха юлската монархия (на т.н. „крал буржоа Луи Филип“, установена в резултат на т.н. „Юлска революция от 1830 г.“ във Франция, бел. прев.), но и двете поддържаха монопол върху властта. „Бурбоните“ беше кралското име за доминиращото влияние на интересите не едната фракция, а „Орлеаните“ – бе пак кралско име за доминиращото влияние на интересите на другата фракция – безименното царство на републиката бе единственото, в което двете фракции можеха да поддържат с еднаква власт общия класов интерес без да се отказват от взаимното си съперничество“.[357]

По такъв начин това е първото усложняване. Когато имаме работа с две или повече социално-икономически групи, общите им интереси могат да бъдат представяни във вида на отрицание на споделеното им предусловие (premise): общият знаменател на двете роялистки фракции не е роялизма, а републиканизма. (И сега положението е съвсем същото – единственият политически агент, който последователно представлява интересите на капитала като такъв, в неговата всеобщност, над интересите на отделните фракции, е „социално либералния“ Трети път.) Тогава, в книгата си „18 брюмер на Луи Бонапарт“ Маркс направи дисекция на характера на „Обществото на 10 декември“, частната армия от главорези на Луи Наполеон: „Заедно с размотаващите се по улиците типове със съмнителен произход и с подозрителни средства за съществуване, редом с авантюристите от развратната буржоазна измет в това дружество се срещаха бродяги, запасни войници, пуснати на свобода криминални престъпници, избягали от каторгата затворници, мошеници, лазарони (презрително име за хората от най-низшите страти на обществото в Неапол през 18 в., бел. прев.), джебчии, фокусници, комарджии, сводници, съдържатели на публични домове, портиери, писачи на статийки, латернаджии, клошари, точилари, бродещи калайджии, просяци – с една дума цялата неопределена и разпаднала се на много части маса, която обстоятелствата подмятат и която французите наричат „бохеми“; от тези сродни на него съставки, Бонапарт образува ядрото на „Обществото на 10 декември“ … Този Бонапарт, самонозначаващ се за глава на лумпен пролетариата, преоткриващ единствено в него в масова форма интересите, които той лично преследва, разпознаващ в тези отрепки, в тази мърша на всички класи единствената класа, на която може безусловно да се опре, е истинският Бонапарт, Бонапарт sans phrases („sans phrases“, фр. – „без украшения, без излишни други описания, истински“, бел. прев.).“[358]

Логиката на партията на реда тук е доведена до своя радикален извод. По същия начин, по който единственият общ знаменател на всички роялистки фракции е републиканизма, единственият общ знаменател на всички класи е излишъкът на екскременти, отпадъкът, остатъците от всички класи. Така да се каже, доколкото водачът възприема себе си като стоящ над интересите на класите, неговата пряка класова база може да бъде единствено отпадъчният остатък от всички класи, отхвърлената некласа от всяка класа. И, както Маркс развива това в друг пасаж, това е подкрепата на „социалния субект“, която дава възможност на Бонапарт да смени позицията си както иска, представяйки поред всяка класа в позиция срещу другите.

„Когато вече изпълнителната власт е направила себе си независима, Бонапарт чувства, че задачата му трябва да е да бъде гарант на „буржоазния ред“. Но силата на този буржоазен ред лежи в средната класа. Поради това той се представя за представителя на средната класа и издава декрети в този смисъл. Въпреки това, той е важен човек само защото е разбил властта на тази средна класа и всекидневно продължава да я руши. Следователно той се представя като опонент на политическата и литературна власт на средната класа.“[359]

Но има и още. За да функционира тази система, т.е. за да застане водачът над класите и да не действа като пряк представител на която и да е класа, той също така трябва да действа като представителя на една отделна класа: на класата, която именно не е достатъчно конституирана да действа като обединен агент изискващ активно представителство. Тази класа от хора, които не могат да представляват себе си и поради това могат само да бъдат представлявани от други, е, разбира се, класата на дребните селяни, „които формират огромна маса, членовете на която живеят в сходни условия, но без да влизат в разнообразни отношения един с друг. Начинът им на производство ги изолира един от друг вместо да ги постави в положение на взаимно общуване. … Поради това не са способни да наложат класовия си интерес от свое собствено име независимо дали чрез парламента или чрез конвента. Те не могат да представляват себе си, те трябва да бъдат представлявани от други. Техният представител в същото време трябва да се явява като техен господар, като власт над тях, като неограничена власт на правителството, която ги защитава от другите класи и им изпраща дъжд и слънчева светлина от небето. Политическото влияние на дребните земевладелци, следователно, намира окончателния си израз в изпълнителната власт, подчиняваща на себе си обществото.[360]

Тези три особености формират съвместно парадоксалната структура на популистки бонапартистката репрезентация: поставяне себе си над класите, лавиране между тях; тя включва пряко упование върху презрените утайки от всички класи, и освен това ултимативно позоваване на класата на тези, които не могат да действат като колективен агент, изискващ политическо представителство. Този парадокс е основан на вградения в самото отношение на представителство превес на последната над представляваното. На нивото на закона, държавната власт просто представлява интересите на поданиците си, тя ги обслужва, тя е отговорна за тях и е сама по себе си обект на техния контрол. Обаче, обратно, на нивото на свръхаза публичното послание на отговорност е прикачено към противното послание на безусловното упражняване на властта: „Законите не ме обвързват, аз мога да правя каквото си искам, ако реша, аз мога да се отнасям с теб като с виновен, аз мога да те съсипя заради едната прищявка“. Този гаден произвол е необходима съставна част на понятието за суверенитет. Тук асиметрията е структурна: законът може да поддържа властта си единствено ако поданиците чуват в него ехото на поквареното и безусловно самоотстояване на силата.

Ексцесиите на властта ни отвеждат до върховния довод срещу „големите“ политически интервенции, които са насочени към глобална трансформация: ужасяващите преживявания през ХХ век, серията от катастрофи, които стовариха върху хората насилие в непознат до тогава мащаб. Има три главни теоретични обяснения за тези катастрофи. Първо, възгледът, който най-добре е изразен от Хабермас: Просвещението само по себе си е положителен, еманципиращ процес без вътрешно присъщ „тоталитарен“ потенциал; катастрофите, които се случиха, просто показват, че то остава незавършен проект, и задачата ни следва да е да доведем този проект до неговия край. Второ, възгледът, асоцииран с книгата на Хоркхаймер и Адорно „Диалектика на просвещението“, а днес с името на Джорджо Агамбен. Склонността на Просвещението към „тоталитаризъм“ е вътрешно присъща и неизкоренима, „администрирания свят“ е неговата истинска последица, а концентрационните лагери и геноцидите са един вид негативно телеологичната крайна точка на цялата история на Запада. Трето, възгледът, развит от Етиен Балибар: модерността открива поле от нови свободи, но в същото време и такова от нови опасности; няма върховна телеологична гаранция за това, какъв ще бъде резултата. Спорът не е решен и остава с отворен край.

Началният пункт на текста на Балибар върху насилието е недостатъчността на стандартното хегелово и марксово понятие за „превръщането“ на насилието в инструмент на историческия Разум, в сила, която създава нова социална формация.[361] „Ирационалната“ бруталност на насилието е по такъв начин aufgehoben (немска дума, която означава „снемане“, философски термин в учението на Хегел, бел. прев.) „снето“, редуцирано в строг хегелиански смисъл, сведено до отделно „петно“, което допринася за цялостната хармония на историческия процес. Двадесетият век ни сблъска с катастрофи – някои насочени срещу марксистките политически сили, други породени от самия марксистки ангажимент – които не могат да бъдат „рационализирани“ по този начин. Превръщането им в инструменти на „хитростта на разума“ не само е етически неприемливо, но също и теоретически погрешно, идеологическо в най-строгия смисъл на термина. В своя внимателен прочит на Маркс Балибар открива едно колебание между тази телеологическа „теория на превръщането“ на насилието, от една страна, и много по-интересното понятие за историята като процес на антагонистични борби с отворен край, чийто „позитивен“ краен резултат не е гарантиран с никаква обхващаща го историческа необходимост. Балибар доказва, че марксизмът, по силата на необходими структурни причини, не е в състояние да мисли свръхнасилието, което не може да бъде интегрирано в наратива за историческия прогрес. По-специално той не може да ни даде адекватна теория за фашизма и за сталинизма и за техните „екстремни“ резултати, Холокоста и ГУЛАГ.

Следователно нашата задача е двойна: да разгърнем теория на историческото насилие като нещо което не може да бъде инструментализирано от който и да е политически агент, защото това инструментализиране заплашва да погълне самият този агент в един саморазрушителен омагьосан кръг; и също така да поставим въпроса за това как да превърнем (turn into) самият революционен процес в цивилизационна сила. Нека като контрапример да вземем процеса, който води до „Вартоломеевата нощ“. Целта на Катерина Медичи бе ограничена и точна: нейна бе идеята за един макиавелистки заговор за убийството на адмирал de Coligny, един много влиятелен протестант, който настояваше силно за война с Испания, водена на територията на Нидерландия, тогава отчасти владение на краля на Испания, и това позволяваше вината да падне върху свръхмощното католическо семейство на херцог de Guise. По такъв начин Катерина искаше да организира нещата така, че и двамата да бъдат уличени като замесени в дела, представляващи заплаха за единството на френската държава. Но опита да изправи своите двама врагове един срещу друг се изроди до едно излязло вън от контрол кърваво безумие. В безмилостния си прагматизъм Катерина остана сляпа за страстта, с която хората се придържаха към убежденията си.

Проницателността на Хана Арендт, която подчертава разликата между политическата власт и просто упражняването на насилие, е от решаващо значение тук. Организациите, управлявани от преки неполитически власти, например като армията, църквата или училището, са примери за насилие (Gewalt), но не и на политическа власт в строгия смисъл на термина.[362] Тук обаче ние трябва да напомним разликата между публичния, символичния закон и неговото непристойно допълнение. Понятието за непристойното двойно приложение на властта предполага, че няма власт без насилие. Политическото пространство никога не е „чисто“, то винаги включва някакъв вид опора върху предполитическо насилие. Разбира се, взаимоотношението между политическата власт и предполитическото насилие е такова, че те се предполагат взаимно. Не само насилието е необходимото прилагане на властта, но и властта сама по себе си е винаги вече в корена на всяко на пръв поглед „неполитическо“ отношение на насилие. Възприетото насилие и преките отношения на субординация вътре в армията, църквата, семейството и други „неполитически“ социални форми е сама по себе си реификацията на всяка етико-политическа борба. (Тук Славой Жижек прави намек за знаменитото произведение на холандския философ Бенедикт Спиноза „Етико-политически трактат“, бел. прев.) Задачата на критическия анализ е да открои скрития политически процес, който поддържа всички тези „не“ и „пред“ политически отношения. В човешкото общество политическото е обхващащ всичко структурен принцип, така че всяка неутрализация на някакво частично съдържание като „неполитическо“ е пар екселанс политически жест.

Хуманитарна непорочност

В този контекст ние можем да разположим най-очевидния въпрос измежду всички, свързани с правата на човека: правата на тези, които умират от глад или са изложени на смъртоносно насилие. Rony Brauman, който координираше помощта за обсаденото Сараево (по време на войната в бивша Югославия в края на 90-те години на миналия век, бел. прев.) показа, как самото показване на кризата там като „хуманитарна“, самото преработване на политико-военния конфликт в хуманитарни термини бе поддържано от един във висша степен политически избор – по същество, от заемането на страната на сърбите в конфликта. Възхвалата на „хуманитарната интервенция“ в Югославия зае мястото си в политическия дискурс, доказва Brauman, и по такъв предварително дисквалифицира целия конфликтен дебат.[363]

От гледната точка на това проникновение на едно общо ниво ние можем да проблематизираме, привидно деполитизираната политика на правата на човека като идеологията на военния интервенционизъм, която обслужва особени икономически и политически цели. Както Wendy Brown уместно твърдо по отношение на Michael Ignatieff, подобен хуманитаризъм „представя себе си като нещо антиполитично, като чиста защита на невинния и безсилния срещу силата, чиста защита на индивида срещу безмерните и потенциално жестоки или деспотични машинарии на културата, държавата, войната, етническия конфликт, трибализма (поставяне на лоялността към племето или рода над всички други ценности, бел. прев.), патриархата или други мобилизации или бързо разгръщащи се образци от колективната власт, потискаща индивидите.“[364]

Обаче, въпросът е какъв вид политизация правят тези, които се намесват в името на правата на човека, пуснати в действие срещу силите, на които те се противопоставят? Дали те защитават различна формулировка на справедливостта или се противопоставят на проекти за колективна справедливост? Например, ясно е, че воденото от САЩ сваляне на Саддам Хюсеин, легитимирано в термините на слагане на край на страданията на иракския народ, не само бе мотивирано от трезви политически и икономически интереси, но също така се опираше на определена идея относно политическите и икономически условия, при които „свободата“ трябваше да бъде дадена на иракския народ: идеята за либерално демократичния капитализъм, включване в световната пазарна икономика и т.н. Чисто хуманитарната, антиполитическа политика единствено на предотвратяване на страданията по този начин бе равнозначна на косвена забрана за изработване на позитивен колективен проект за социално-икономическа трансформация.

На едно дори по-общо ниво, ние можем да проблематизираме противоположността между всеобщите (предполитически) права на човека, притежавани от всяко човешко същество „като такова“ и особените политически права на гражданин или на член на отделна политическа общност. В този смисъл, Балибар привежда доводи в полза на „обръщането на историческото и теоретично отношение между „човек“ и „гражданин“, което изхожда от „обясняване как хората са произведени чрез гражданството, а не гражданството чрез хората“.[365] Тук Балибар се позовава на проникновението на Хана Арендт за условието да бъдеш бежанец: „Концепцията за права на човека, основана на приетото (като безвъпросно) съществуване на човешко същество като такова, рухна в момента, когато тези, които проповядват, че вярват в това, за пръв път се сблъскаха с хора, които в действителност бяха загубили всичките си други качества и особени отношения, с изключение на това, че те все още бяха хора.[366]

Тази линия, разбира се, ни води право към понятието на Джорджо Агамбен за „homo sacer“ („homo sacer“ е понятие, което се употребява в римското право и най-общо означава човек, който е лишен от всякакви граждански права и може да бъде убит от всеки и по всяко време, това също е заглавие на известна книга на италианския съвременен философ Джорджо Агамбен, бел. прев.) като човешко същество, сведено до един „гол живот“. В собствено хегеловата диалектика на всеобщото и особеното, това е точно положението, когато човешкото същество е лишено от особената си социална и политическа идентичност, даваща му неговото определено гражданско състояние, така че – по един и същи начин – той престава да бъде признаван за или с него престават да се отнасят като с човек.[367] Парадоксално е, но аз съм лишен от правата на човека точно в момента, когато съм сведен до човешко същество „изобщо“, и така ставам идеалния носител на тези „всеобщи права на човека“, които ми принадлежат независимо от професията ми, пола, гражданството, религията, етническата идентичност и т.н.

Какво тогава става с правата на човека, когато те са права на „homo sacer“, на тези, които са изключени от политическата общност; т.е. когато правата им не се употребяват, защото са права на тези, които определено нямат права и са третирани като нечовеци? Jacques Rancière предлага очевидно диалектическо обръщане: „Когато те не се употребяват, се прави същото, което тези, които искат да даряват, правят със старите си дрехи. Някой дава старите си дрехи на бедните. Тези права, които изглеждат безполезни по тези места, са пратени от чужбина, заедно с лекарствата и дрехите, на хората, лишени от лекарства, дрехи и права.“ Въпреки това, те не стават „празни места“, защото „политическите имена и политическите места никога не остават просто незаети“. Вместо това празнотата е запълнена от някой друг или от нещо друго: „ако тези, които страдат от нечовешка репресия, не са в състояние да прокарат спазването на правата на човека, които са техния последен ресурс, тогава някой друг има да получи като наследство правата им, за да ги пусне в действие по техните места. Това е нещото, което е наречено „право на хуманитарна интервенция“ – едно право, което някои държави примат за очаквана печалба от виктимизирани населения и това става много често въпреки съвета на самите хуманитарни организации. Правото „на хуманитарна интервенция“ може да бъде описано като вид „връщане на изпращача“: неупотребяваните права, които са били изпратени на безправните и после върнати обратно на изпращачите“.[368]

Така че да поставим въпроса за това по ленински: какво действително означават днес „човешките права на страдащите жертви от Третия свят“, в условията, когато господстващия дискурс е, че е право на самите западни сили по свой избор сили да се намесват политически, икономически, културно и военно в страните от Третия свят в името на защитата на правата на човека. Обръщането към формулата на Жак Лакан за комуникацията (съгласно която изпращачът получава обратно собственото си послание от получателя в неговата обърната, т.е. истинска форма) е твърде на място тук. В царуващия дискурс на хуманитарната интервенция, развития Запад действително получава обратно от виктимизирания Трети свят своето собствено послание в неговата истинска форма.

В момента, когато правата на човека са по такъв начин деполитизирани, дискурсът, който се занимава с тях трябва да бъде изменен: предполитическото противопоставяне на Доброто и Злото трябва отново да бъде мобилизирано. Днешното „ново царство на етиката“ ясно призовано в, да кажем, работите на Ignatieff по такъв начин се опира на насилствения жест на деполитизацията, лишавайки виктимизираните от всякаква политическа субективизация. И, освен това, както Rancière посочва, либералният хуманитаризъм по модел на Ignatieff по отношение на тази деполитизация неочаквано се сблъсква с „радикалната“ позиция на Фуко или Агамбен: тяхното понятие за „биополитиката“ като кулминацията на западната мисъл слага край на въвличането (getting caught) в един вид „онтологически капан“, в който концентрационните лагери се явяват като онтологическа съдба: всеки от нас би бил в положението на бежанеца в един лагер. Всякакво различие между демокрацията и тоталитаризма отпада и всяка политическа практика се оказва вече впримчена в биополитическия капан.[369]

Ние по такъв начин стигаме до стандартната „антиесенциалистка“ позиция, един вид политическа версия понятието на Фуко за пола като породен от множествеността на практиките на сексуалността. „Човекът“, носителят на човешките права, е породен от набор от политически практики, които материализират гражданството; „правата на човека“ са, като такива, една фалшива идеологическа всеобщност, която прави и легитимира конкретна политика на западния империализъм, военни интервенции и неоколониализъм. Обаче това достатъчно ли е?

Връщане на всеобщността

Марксисткото симптоматично четене може убедително да демонстрира съдържанието, което дава на понятието за права на човека неговото особено буржоазно идеологическо завъртане: всеобщите права на човека в действителност са правото на белите мъже собственици свободно да извършват размени на пазара, да експлоатират работниците и жените и да упражняват политическо господство. Обаче тази идентификация на особеното съдържание, което хегемонизира всеобщите форми, е само половината от историята. Нейната решаваща друга половина се състои в задаването на един по-труден допълнителен въпрос: този за възникването на формата на всеобщността сама по себе си. Как – в какви особени исторически условия – всеобщността става факт на (социалния) живот? При какви условия индивидите ще се преживяват като субекти на всеобщите права на човека? В този пункт е мястото на марксовия анализ на „стоковия фетишизъм“: в общество, в което господства размяната на стоки индивидите във всекидневния им живот се отнасят към себе си и към обектите, с които се сблъскват, като към случайни въплъщения на абстрактно всеобщите понятия. В термините на моята конкретна социална и културна среда, това какво съм аз е преживявано като нещо случайно, тъй като това, което в края на краищата ме определя, е абстрактната „всеобща“ възможност да мисля или да работя. По същия начин, всеки обект, който може да задоволи желанията ми, е преживяван като случаен, тъй като желанието ми е формулирано като „абстрактна“ формална способност, безразлична към множеството от отделни обекти, които могат да задоволят, но никога напълно, това желание.

Или да вземем пример с професията: съвременното понятие за професия предполага, че аз се самопреживявам като индивид, който не е наследил социална си роля по рождение. Какъв ще стана зависи от взаимодействието между случайни социални обстоятелства и свободния ми избор. В този смисъл, съвременният професионалист има професия – например електротехник, сервитьор или преподавател, но е ясно, че е напълно безсмислено да твърдим, че средновековния крепостен е селянин по професия. В особените социални условия на стокова размяна и световна пазарна икономика, „абстракцията“ става пряка особеност на реалния социален живот, става начинът, по който конкретните индивиди функционират и се отнасят към съдбата си и към социалното си обкръжение. В това отношение Маркс споделя проникновението на Хегел, че всеобщото става „всеобщо за себе си“ само когато индивидите вече не отъждествяват напълно същността на съществуването си с особеното си социално положение; само дотолкова, доколкото те възприемат себе си като завинаги „отделени“ от него. Конкретното съществуване на всеобщността, следователно, е един индивид, който няма собствено място в социалната постройка. Начинът, по който всеобщността се явява, нейното встъпване в действително съществуване, по такъв начин е извънредно насилствен акт на разрушаване на предшестващото органично равновесие.

Не е достатъчно да припомним добре познатия възглед на Маркс за пропастта между идеологическата видимост на всеобщата правна форма и особените интереси, които действително я поддържат. На това ниво контра аргумента (в частност поддържан, измежду многото други, и от Lefort и Rancière), че формата никога не е просто „форма“, а включва в себе си и собствена, вътрешно присъща ѝ динамика, която оставя следи по материалността на социалния живот, е напълно валидна. Буржоазната „формална свобода бе тази, която пусна в ход самите „материални“ политически изисквания и практики на феминизма и на трейдюнионизма. Rancière основно набляга върху радикалната двусмисленост на марксовото понятие за „пропастта“ между формалната демокрация – правата на човека, политическите свободи – и икономическата реалност на експлоатация и господство. Тази пропаст може да бъде прочетена по един стандартен начин като „симптом“: формалната демокрация е един необходим, но илюзорен израз на конкретната социална действителност на експлоатация и класово господство. Но тя може също така да бъде прочетена и като един по-подривен смисъл на напрежение, в което видимостта на „равенството и свободата“ не е „проста видимост“, но съдържа собствена ефикасност, която и позволява да пусне в ход новото отчленяване на действителните социо-икономически отношения чрез тяхното постепенно „политизиране“. Защо да не бъде позволена на жените да гласуват? Защо условията в местата, където хората работят също да са предмет на една публична загриженост?

Ние може би бихме могли тук да приложим стария термин на Леви Строс за „символната ефикасност“: видимостта на равенството и свободата е символическа фикция, която, като такава, притежава собствена действителна ефикасност; следва да не се поддаваме на собствено циничното изкушение за свеждане на тази ефикасност просто към илюзия, която прикрива една различна действителност. Не е достатъчно просто да постулираме автентично разчленяване на преживяването на жизнения свят (life-world), което тогава е отново присвоено от тези, които имат властта да обслужват частните си интереси или да превърнат поданиците си в послушни колелца на социалната машина. Много по-интересен е противоположния процес, при който нещо, което първоначално бе едно идеологическо построение, наложено от колонизаторите, е внезапно поето от техните поданици като средство за изразяване на техните „автентични“ недоволства. Един класически случай би могъл да е този с Богородицата от Гваделупа в новоколонизираното Мексико: при явяването ѝ на един беден индианец, християнството, което до тогава е служило като наложена от испанските колонизатори идеология, беше присвоено от туземното население като средство, символизиращо ужасния им хал.

Rancière предложи твърде елегантно решение на антиномията между правата на човека, принадлежащи на „човека като такъв“, и политизацията на гражданите. Докато по отношение на случайната сфера на политическата борба правата на човека не могат да бъдат постулирани нито като едно изънисторическо „есенциалистко“ Отвъд, нито като всеобщи „естествени права“, освободени от историчност, те също така не би трябвало да бъдат и изоставяни като един реифициран фетиш, който е продуктът на конкретен исторически процес на политизацията на гражданите. Пропастта между всеобщността на правата на човека и политическите права на гражданите по такъв начин е пропаст между всеобщността на човека и особената политическа сфера. По-скоро тя „отделя цялото на общността от него самото“.[370] Далеч от това да бъдат предполитически, „всеобщите права на човека“ обозначават точната сфера на собствено политизацията; това, на което те се равняват, е правото на всеобщност като такава – правото на политическия агент да утвърждава радикалното си несъвпадение със самия себе си (в неговата особена определеност), да постулира себе си като излишен, като този, който няма собствено място в социалната постройка; и по такъв начин като агент на всеобщността на социалното само по себе си. Следователно парадоксът е твърде определен, и е симетричен на парадокса на всеобщите права на човека като правата на тези, които са сведени до състояние на безчовечност. В самия момент, когато се опитваме да схванем политическите права на гражданите без да се обръщаме към всеобщите „метаполитически“ права на човека, ние губим политическото като такова; и, така да се каже, свеждаме политиката до „постполитическа“ игра на отрицание на особени интереси.

Превод: Емил Коен

Първа публикация на български език в:

Списание „Обектив“ (Издание на БХК, 10 юни 2009)

Оригинална публикация: списание „New Left Review“,

том 34, юли-август 2005 г., стр. 115 – 131.

Славой Жижек (род. 1949) е словенски философ и културен критик, работещ в традициите на хегелианството, марксизма и лаканския психоанализ.

Коментари (1)

- 09-02-2018|Маги

„Откъде тогава произхождат основополагащите отличителни черти, с които сега Западът асоциира Балканите – религиозната нетърпимост, етническото насилие, фиксацията върху историческата травма? Очевидно от самия Запад. Това, което западноевропейците наблюдават и осъждат на Балканите е същото, което те самите са внесли тук; това, с което те се борят, е тяхното собствено историческо наследство на побесняване и всичко това е и чист пример на хегеловото понятие за „обратна детерминация“ (reflexive determination). „– мда, има истина в това твърдение. Но не е всичката истина. Има много други причини за вътрешното неразбирателство и нетолерантност на Балканите и те не се коренят само и единствено в това какво е „дефинирала“ Европа или не е. Те са и икономически и исторически и чисто човешки и психологически. И са си дремели на терен доста преди Европа да вземе да се намеси. Поживейте малко сред хората, за които говорим, че не се понасят, и ще разберете защо се получава така. На теория е едно, в живота – малко по-различно.

Франсис Фукуяма: демокрацията се нуждае от елити

Автор(и): Франсис Фукуяма

Франсис Фукуяма е американски социален учен, най-известен с книгата си Краят на историята и последният човек. Последната му книга е Политически ред и политически упадък: от индустриалната революция до глобализацията на демокрацията. Тук той разговаря с Александър Гьорлах от The WorldPost за американския президент Доналд Тръмп, популистката вълна, която залива Европа и „фалшивите новини“.

Как бихте обобщили последната година? Какво се случи със световния ред?

Голямата изненада е, че тази вълна от популистки национализъм се случва на територията на класическите, либералистки англосаксонски региони. За пръв път, поне по мое време, има президент, който открито отхвърля ролята на Америка в либералния световен ред. Другият проблем с Доналд Тръмп е неговата пълна липса на квалификация за тази работа – било като подготовка, характер или темперамент. Нищо от деня на встъпването му в длъжност не е облекчило тези безпокойства…

Какво бихте казали на хората, които твърдят, че той е само върха на айсберга, представляващ една потисната, бяла провинциална демография?

Е, болшинството от американците гласуваха против него.[371] Той има емоционална подкрепа от малка група хора, но нищо подобно на мнозинството не стои зад него. Интересният аспект от неговото президентство за мен е ролята на републиканците при всичко това. Кога най-после ще се запънат и кажат: „Стига толкова!?“ Засега това не се случва, а и няма да се случи, докато нещата стоят добре с икономиката. От встъпването му в длъжност той всъщност се вози на вълна от [предишни] добри икономически развития, така че може би ще бъде в състояние да използва това, за да преобърне рейтинга на популярността си.

Знаем, че когато британската премиер-министърка Тереза Мей дойде на посещение при Тръмп, той я поздрави за резултатите от референдума по Брекзита. Влияе ли мнението му върху поведението на избирателите отвъд океана, особено в Холандия и Франция?

Сложно е. От една страна тамошните водачи, разбира се, се радват на похвалите от страна на американския президент. От друга страна, в Европа е налице значителен антиамериканизъм. Хората казват „не искаме някакъв Тръмп в страната си“. Това например е смекчаващ фактор срещу влиянието на Герт Вилдерс, анти-имигрантския политик от Холандия. Така че, да, това има влияние, но то няма да бъде решаващо.

Поставя ли вълната от популизъм европейските институции в криза?

Институциите, както се вижда, не функционират добре, но има проблем и с наратива, с начина, по който нещата се представят. Всъщност той представя чувството, че европейският електорат е изгубил доверието в институциите – например в Шенгенското споразумение, което разрешава движението на хора през границите вътре в тази зона.

Кое е според вас решението, което ще бъде прието както от хората, които са изгубили вярата в институциите си, така и от онези ултра-леви, които желаят отворени граници?

Труден въпрос. Ако бих бил германски канцлер, щях да се фокусирам силно върху Италия и Гърция. При следващото поколение Африка буквално ще се излее в Европа. Трябва да се подсигурят онези външни водни граници, а след това да се разгледат вътрешните граници. В същото време миграцията непрекъснато се ускорява – около 800,000 поляци са се преселили в Обединеното кралство през последните години. Това е голяма цифра.

Но дали вътрешно-европейската миграция е по-различна от междуконтиненталната?

Не, това е просто измислица. Европейският съюз е направил прекалено малко от гледна точка на създаването на обща идентичност. Никой не мисли, че е първо европеец, а едва след това, да речем, германец. А трябва да бъде обратно!

В много случаи нещата дори вървят в обратната посока, при която регионализмът се поставя на първо място. Видяхме това например в Шотландия и Каталония. Но реалният въпрос тук е суверенитетът. Много от тези сепаратистки райони имат собствени институции. И все пак културната картина на някаква безоблачна тишина е утопична. Популизмът съществува, тъй като институциите се управляват от елитите. Проблемът е неравенството при икономическата интеграция.

Но не трябва ли всичко това да върви и в двете посоки? Аз не се интересувам дали някой шофьор на Убер в Лондон е от ОК или от Полша. Има ли едната страна привилегии пред другата?

Разбира се, това е един начин да се гледа на нещата. Но това не е начинът, по който функционират политическите организации. Поляците, които отнемат работни места на британците, създават негодувание. Икономическата глобализация е надхвърлила границите на политическата глобализация. Все още не сме организирани на глобална основа и аз не мисля, че това ще се получи някога. Дебатът за дълговете между германците и гърците е най-добрият пример за това: германците се гневят от това, че трябва да пращат парите на данъкоплатците си в Гърция.

Тоест след около 70 години на донякъде успешно сътрудничество и европейски усилия за изграждане на общи институции, ние се връщаме назад?

Фокусът от онова време е бил върху икономическата интеграция, както и върху надеждите, че чрез тази икономическа глобализация културите ще се интегрират. Но светът не функционира по този начин. Не само икономиката е онова, което движи хората – идентичността и културата също имат значение. И това именно е областта, в която ЕС има сериозни недостатъчности. Това е нещото, което днес им причинява големи главоболия.

В момента е налице един миниатюрен елит – хора, които считат себе си за глобални граждани и за които географията и културата изглежда не са от значение. Ако членовете на този елит смятат, че останалата част от света мисли като тях, те грешат. Изгодите от глобализацията не бяха споделени равноправно, което е и причината, поради която има дърпане назад. Болшинството от хората, както вече казах, са все още на национално, ако ли не и на регионално ниво. Да се промени това ще бъде изключително трудно и продължително.

Няма готова рецепта за решение на този дебат, поне засега. Говорейки от икономическа гледна точка, ние сме на грешен път, ако мислим за изолация и протекционизъм. Образованието със сигурност е фактор, както при младите, така и при хора, които биват обучавани наново, за да могат да се разделят с работи, застрашени от изчезване, особено при работните места, които изглеждат все повече застрашени от роботи и изкуствен интелект.

Но какво означава това при по-голямата картина на нещата? Ще трябва ли да разделим едни от други политиката, икономиката и културата, и да разделим всяко международно понятие на някакви национални и регионални компоненти? Или да се опитваме да третираме всички по един и същи начин и да обединяваме намеренията си по пътя напред?

Честно казано, не знам как до отговоря на въпрос на това ниво на абстракция. Така че, позволете ми вместо това да ви дам пример: в САЩ се нуждаем от всеобхватна реформа на имиграционното законодателство. Един такъв опит вече се провали при президента Джордж У. Буш. По същество, както лявата, така и дясната страна в този аргумент, има определени основания. Приблизително 11-те милиона нелегални имигранти, които в момента живеят тук, няма как да бъдат експулсирани. Трябва да се намери начин те да бъдат оставени в страната, ако имат работа и спазват закона.

От друга страна Съединените щати не са прилагали последователно имиграционните си закони, което и и причината, поради която тези 11 милиона души са тук, на първо място. Един национален документ за самоличност би бил логичното решение, но леви и десни в еднаква степен не се доверяват на правителството, за да прокарат такава идея. Бизнес-общността също не желае да бъде полицейската ръка на тази политика, така че се стига до ступор. Американската политическа система се намира в патова ситуация, нито едната от двете страни не желае да отстъпи.

И един последен въпрос, за „фалшивите новини“. Как вие, като човек от академичните среди, възприемате всичко това?

Всъщност това ме безпокои повече като гражданин, отколкото като учен. Поляризацията и недоверието в съществуващите институции са много разрушителни неща и за нещастие това е една от последиците от използването на Интернет. Изглежда, че хората смятат за валидно всичко, което четат в Интернет, макар че няма никаква инстанция, която да стои между производителя и потребителя на информация, както сме свикнали при по-старомодните видове новини.

Днес Русия и Китай, както и много други, играят активна роля при подкопаването на достоверността на информацията, което на практика представлява нова форма на война. В същото време хората искат да вярват в определени неща и не се интересуват толкова много от фактическата точност. От друга страна, може да се аргументира, че институциите винаги са били контролирани от елитите и че в момента, чрез навлизането на Интернет в животите ни, те губят властта си. Може би демокрациите не функционират чак толкова добре без определено ниво на контрол от страна на елитите. Но всичко това ще стане ясно едва в идещите години.

Франсис Фукуяма е един от най-известните и общопризнати съвременни философи и социолози. Понастоящем той е професор по международна политическа икономия в университета Джон Хопкинс в Балтимор, Мериленд. Фукуяма е най-добре познат като автор на Краят на историята и последният човек, в която защищава тезата, че историческото развитие на човечеството като борба на идеологии до голяма степен е приключило с края на Студената война и победата на либералните демокрации над комунизма. Той предсказва евентуалната победа на политическия и икономически либерализъм в целия свят.

Коментари (1)

- 28-11-2017|Гост

Откъде тръгва всичко? От онова, което сме формулирали, като право на щастие. Дълги години правото на щастие се е разбирало като правото да спечелиш много пари, затова хората са в една надпревара помежду си, която считат за законна и правилна. И това би било справедливо и дори християнско, ако ставаше дума за неизчерпаеми богатства. Като да трупаш познание и мъдрост, които никога не свършват, духовното богатство е без лимит, за разлика от материалното. Тъй като всеки човек, който печели 5 евро или долара, ги вади от джоба на друг човек. И тук е валиден въпроса, правилно ли е по принцип, като седнем на една маса, на която вкусотиите са категорично лимитирани, да кажем, че ще играем игра и по-умният може да прибере всичко? Но на въпроса, демокрацията беше измислена донякъде точно защото човешкото око няма насищане и онези, които спечелиха на трапезите в собствените си държави, искаха да изчегъртат от света и всички други богатства, на други народи. Разбира се, на конкурентен принцип. Отиваш в Африка и конкурентно изваждаш диаманти и скъпоценни камъни, докато африканците измират от липса на храна, вода и лечение. Цялата идеология на демокрацията съществува, за да поддържа стремежа към щастие на най-големите тарикати помежду ни, които вече могат да си купят всичко и навсякъде и да контролират всичко и навсякъде. Освен кътчета в съзнанието на по-свободни хора. Да, в природата също има конкуренция, но там премъдростта е дала на всяко живо същество ниша, в която няма конкурент за храната си, а групите живеят в екосистеми. Това са затворени системи, с вътрешен баланс. Ако проникне чужд вид, със сходни изисквания, задължително местният изчезва! Всяко живо същество е създадено да се изхранва от земята, на която живее, но в симбиоза с местни видове, които не го застрашават от изчезване. Африканците трябваше да се изхранват от диамантите си, а не угоените прасета.

Сръбският вид помирение:

подкрепа за старите военнопрестъпници

Автор(и): Матю Брунуосър

Когато един генерал, осъден за военни престъпления, изнесе миналия месец лекция за кадетите от военната академия в сръбската столица, той получи топъл прием от министъра на отбраната.

Нацията трябвало да се „гордее“ с ветерани като генерала, „най-храбрият от храбрите“, каза министърът.

Така че не беше голяма изненада, че след присъдата над друг един генерал, Ратко Младич – бившият командир на босненските сърби – за геноцид, престъпления срещу човечеството и други военни престъпления, президентът Александър Вучич нарече присъдата „несправедлива“.

Освен това той каза на репортерите, „бих желал да призова всички да гледат към бъдещето, а не да се давят в сълзи по миналото“.

Очакваше се присъдата над 75-годишния генерал Младич (когото Международният криминален трибунал за бивша Югославия осъди на доживотен затвор заради кампанията на геноцид от 1990-те години, насочена против мюсюлмани, хървати и други не-сърби) да приключи една глава от бруталните Босненски войни, в които се случиха някои от най-големите жестокости в Европа след края на Втората световна война.

Една от целите на трибунала беше да насърчи помирението на Балканите и да нанесе удар върху безнаказаността при най-тежките нарушения на човешките права. Но Сърбия – на която се гледа като на агресор във войните и е обвинявана от международните правни организации в жестокости, извършвани в по-големи мащаби и по-организирано, в сравнение с който и да е от бившите ѝ врагове – никога не е приемала отговорността за престъпленията, извършени в името на сръбския народ.

Сърбия, казват политическите анализатори, се завръща малко по малко назад към мрачните дни от 1990-те, сред един вид мъртво вълнение от националистически чувства. Правителството в Белград дори приветства осъдени военнопрестъпници и сътрудници на Слободан Милошевич, бившия диктатор и основен архитект на сръбската геноцидна програма, който умря през 2006.

И докато Русия полага големи усилия, за да разшири влиянието си на Балканите – европейският „мек търбух“, по думите на политолога Иван Кръстев – тя намира възприемчив съдружник в лицето на Сърбия. Това се случва в същото време, в което от страната се очаква да стане следваща членка на Европейския съюз.

Тъй като Сърбия търси по-близки отношения с Русия в същото време, в което прокарва трудните реформи, изисквани от Брюксел, европейските служители обвиняват правителството в Белград, че играе странна двойна игра – ухажвайки както Брюксел, така и Москва, с цел максимална печалба.

В отговор на сръбското приближаване към Москва, Вашингтон изрази недоволството си в жест на рядко публично осъждане през октомври. Хойт Брайън Ий, американски заместник-министър по европейските и азиатски дела, се срещна с президента Вучич и призова Сърбия да направи решаващ избор между Русия или Вашингтон и Брюксел, ако би желала да се присъедини към блока.

„Човек не може да седи на два стола едновременно“, каза г-н Ий, „особено ако са толкова раздалечени един от друг“.

Изказването на г-н Ий разгневи някои членове на сръбското ръководство.

„Това не е твърдение, направено от приятел или човек, който уважава Сърбия; уважава правото ни да решаваме самостоятелно“, каза миналия месец министърът на отбраната Александър Вулин. „Сърбия взема решенията си сама, без да обръща внимание на важността на онези, които вярват, че могат да решават вместо нас“.

Сърбия е единствената страна извън бившия Съветски съюз, която има споразумение за свободна търговия с Русия. И тя има най-про-руската политическа позиция от всички страни-кандидати за членство в Европейския съюз, като отказва да се присъедини към европейските санкции срещу Русия заради инвазията в Украйна.

Конспиративните теории за западни заговори срещу сърбите се ширят из страната, разпространявани от про-правителствени медийни организации, които освен това организират кампании за очерняне на критиците на правителството.

„Няма друга страна, която да приема с такава готовност [жертвения] разказ за самата себе си, чувството, че е жертва на Запада в периода от 1990-те, казва Димитър Бечев, старши сътрудник на Атлантическия съвет и автор на „Rival Power: Russia’s Influence in Southeast Europe.“

Отчасти поради честите критики на сръбското правителство срещу Брюксел, изгледите за членство в Европейския съюз губят публична подкрепа в Сърбия. Едно социологическо допитване, проведено през юли от Интеграционната служба на ЕС в Сърбия, показва, че 49 процента от сърбите подкрепят присъединението – това е спад от 73 процента през 2009 – като процентът на противниците се е повишил от 12 на 27.

Наблюдателите отбелязват освен това, че се завръща и политическият език от 1990-те, употребяван от някои от висшите служители на сръбското правителство, когато те окачествяват несъгласните с тях като предатели, шпиони и врагове. Забележките на г-н Вучич за забравяне на миналото, казват те, звучат като онези на югославските ръководители, които казваха на гражданите да гледат в бъдещето вместо да се занимават с жестокостите, извършени от югославяните срещу други югославяни по време на Втората световна война. Старите омрази и чувства за несправедливост, останали от ненаказаните престъпления от Втората световна война, допринесоха в голяма степен за разпалване на ожесточението по време на Югославските граждански войни от 1990-те.

Един бивш сръбски генерал, Владимир Лазаревич, излежа две трети от 14-годишната си присъда за престъпления срещу човечеството, заради ролята, която е играл при командването на югославските войски при насилствените депортации на повече от 700,000 етнически албанци от Косово.

След като беше освободен в Хага през 2015, генерал Лазаревич получи посрещане като герой на сръбското летище, където беше приет от двама правителствени министри, главата на сръбската армия и други висши служители. Последния месец именно той изнесе лекцията пред кадетите от военната академия в Белград, [спомената в началото на статията].

Заглавието на лекцията му: „Героизмът и хуманизмът на сръбските войници при защитата им срещу агресията на НАТО“.

Европейският съюз предупреди да не се позволява на военен престъпник да изнася лекция в академията, но генералът получи високи похвали от министъра на отбраната, г-н Вулин – бивш тесен съратник на вдовицата на Милошевич, Миряна Маркович. Г-н Вулин каза миналия месец пред група ветерани, че Сърбия вече няма нужда да изпитва чувство на срам заради офицери като генерал Лазаревич.

Публичната подкрепа за военен престъпник ужаси активистите за човешки права и западните служители.

„Ние очакваме политическите лидери да почитат жертвите от миналите конфликти и искрено да насърчават помирението в западните Балкани“, каза Мая Кончиянчич, говорителка на Европейския съвет.

Американският посланик в Сърбия, Кайл Скот, писа в Туитър на сръбски: „За нещастие цели месеци на работа за подобряване образа на Сърбия в САЩ, могат да бъдат зачеркнати със само едно заявление“.

Някои аналитици казват, че опитите на г-н Вучич да поддържа вид на привърженик на прогресивни европейски ценности, като същевременно преследва националистически цели, са несъстоятелни.

„Вучич иска и вълкът да е сит, и агнето цяло“, казва г-н Бечев, членът на Атлантическия съвет. „Иска да бъде добър европеец когато му е изгодно, но заедно с това да бъде истински сръбски патриот или националист. Иска да бъде реформатор и модернизатор, но заедно с това и национален лидер“.

Остава си открит въпросът дали Сърбия изобщо ще бъде някога в състояние да се обвърже със само една външнополитическа ориентация.

Йелена Милич, директорка на Центъра за евроатлантически изследвания в Белград, казва, че Сърбия няма да бъде истински притисната да ориентира външната си политика солидно към Запада, докато не е започнала и приключила преговорите по Глава 31 от споразумението за присъединяване към Европейския съюз, в която се уточняват политиките по външната политика, сигурността и отбраната на страните-членки, преди да са се присъединили към Съюза.

Госпожа Милич казва, че руската пропаганда е имала влияние върху начините, по които сръбското правителство представя трудните демократически реформи, изисквани от Съюза: те се описват като „натиск“ от Брюксел, което позволява на сръбските политици да представят съпротивата като патриотизъм.

„Можем да се откажем от членството в ЕС и лесно да се освободим от натиска“, казва госпожа Милич. „Но ако искаме да сме част от него, ще трябва да вземем решение, и то колкото се може по-скоро“.

„Това е последният ни шанс – или в противен случай ще си останем на периферията на цивилизования свят“.

Матю Брунуосър е независим журналист, който живее на Балканите. От 2000 до 2008 е живял в България. Живял е също в Истанбул, откъдето е писал множество репортажи за International Herald Tribune, the New York Times и the World, а също и BBC. Писал е репортажи от 30 различни страни в Европа, Близкия Изток, Африка и бившия Съветски съюз, за над 40 различни медии.

Коментари (1)

- 23-12-2017|Николай Колев

Прочетох статията на г-н Бруноосър, след като бях пресмятал, коя държава как е гласувала в ООН по казуса Йерусалим и след интервюто на премиера в „Панорама“. Чудя се как може да се надяваш, че си в състояние да интегрираш Западните Балкани, при толкова противоположни интереси на Великите сили тук и собствените на съседите ни, както и столетни разпри и вражди? Що е това – мания за лична политическа значимост или ТV почесване на ЕГО-то? Май трябва да се боим не само от данайците, а и от сърбите и власите, когато идват с дарове в София. За съжаление Бруноосър е прав за двата стола. На два стола обаче седят и нашият премиер и коалиционните му партньори! За съжаление!!

Губи ли Путин контрола над руските консервативни националисти?

Автор(и): Александър Баунов

Аферата „Матилда“ и какво тя ни разкрива за управлението на Путин

През последните месеци руски православни екстремисти направиха опити да извършат два терористични акта. При първия, на 4 септември, те блъснаха кола, натоварена с газови бутилки, в сградата на един кинотеатър в Екатеринбург. След това, на 11 септември, те запалиха няколко коли близо до московския офис на Константин Добрынин, либерален бивш сенатор. Нападенията бяха мотивирани от раздразнението на религиозните екстремисти, породено от филма „Матилда“ на режисьора Алексей Учитель, считан от тях за богохулен (Добрынин е адвокат на режисьора). Филмът разказва историята за предбрачната любовна афера на цар Николай II с балерината Матилда Кшесинска. Предвиден за разпространение през октомври[372], той силно разгневи религиозните консерватори в Русия, тъй като царят и семейството са обявени за светци от Руската православна църква. На 31 август религиозните екстремисти дори хвърляха запалителни бутилки срещу студиото на режисьора в Санкт Петербург.

Президентът Владимир Путин лесно би могъл да смаже кампанията и да смъмри Наталия Поколонская – народната представителка от Крим, която я разпали на първо място, чрез различни медийни появи и речи в Думата. Но фактът, че не го направи, излага на показ един зеещ парадокс в самото ядро на авторитарното управление.

През последните години Путин насърчаваше консервативна, националистическа идеология в Русия, голяма част от която е подкрепяна от Руската православна църква. Освен това той всячески насърчава протестиращи, вярващи и просто обикновени руснаци да поддържат тази идеология, за да демонстрира, че това е движение, идещо отдолу, а не нещо, налагано от Кремъл.

Но, вършейки всичко това, Путин подкопава собствената си власт. Като заплашват създателите на един безвреден филм с насилие и унижават членовете на руския културен елит, консервативните националистически движения демонстрират своята грозна страна – и Путин изглежда неспособен да ги възпре. Ако направи това, той би вбесил така наречената „патриотическа част“ от политическия истеблишмънт, която е окуражавал непрекъснато през последните години.

Поне досега стандартният вътрешнополитически модел на Кремъл беше да зададе някаква обща цел и да остави по-ниските части от обществото да намират пътя към нея. Но с новия филм моделът изведнъж отказа да функционира и сега Кремъл е принуден да се занимава не просто с отделни екстремисти, а голямомащабен социален феномен.

Парадоксът на полемиките около „Матилда“ се състои в това, че, ако би решил, Путин лесно би могъл да сдържи Поклонская. Но след като нейната инициатива се разрасна достатъчно много преди да е забелязал, тя вече беше получила подкрепата на някои кремълски съюзници и сътрудници, с които той не може да рискува сблъсък. (Те включват фигури като епископ Тихон Шевкунов, собственият изповедник на Путин и важна връзка между църквата и руските специални служби). Цената на сдържането на кампанията анти-“Матилда“ вече е достатъчно висока – тя би могла да отчужди много от най-пламенните му поддръжници.

Централен проблем на личностно-базирания режим е, че единствено самият Путин може да предотврати със сигурност случването на нещо. И макар че думите му продължават да се вземат много на сериозно, онези на почти всеки друг функционер – дори и когато той говори от името на Кремъл – имат прекалено малко тежест, за да могат да спрат една националистическа кампания, която вече е достигнала критична маса.

Самата Поклонская е намерила за себе си много специфична роля в променливото руско идеологическо пространство. Идвайки от Крим, тя беше избрана от администрацията на Путин директно от украинската политическа среда, за да служи като прокурор на региона след като той беше насилствено присъединен през 2014. (Поклонская беше пламенна привърженичка на анексията). Националистическата идеология на Путин придоби сила след присъединвяането на полуострова и по времето, когато Поклонская пристигна в Москва, през октомври 2016, за да служи като народна представителка в държавната Дума, руският политически център вече беше прекарал две години в постепенно движение към приемане на православието като колективна идентичност, обещаваща чувство на превъзходство над победителите в Студената война. След като беше намерила значителна подкрепа за кампанията си в лицето на Православната църква, Поклонская се обърна към главния прокурор с искане да бъдат разследвани както филма, така и неговия режисьор. Да се сдържа всичко това би означавало да се постави под въпрос идеологическото направление на страната – нещо, което Путин не е готов да направи.

За всяко публично смъмряне, получено от фигури, които те не разглеждат като авторитетни, руските консервативни кръстоносци днес могат да намерят публична или мълчалива подкрепа сред кръгове, които уважават. Именно в такъв смисъл трябва да се разбира безочливият отговор на Поклонская срещу меката критика на руския културен министър Владимир Медински: „Критични мнения трябва да се изказват от експерти“, каза тя. „Не ми е известно Медински да има стаж в някаква експертна работа“[373]. Министърът е никой, казва всъщност тя, и ние можем да си намерим собствени авторитети, които да му се противопоставят.

Консервативните фанатици печелят благословията и на приятелски настроени свещеници, включително и ултра-консервативния протойерей Дмитрий Смирнов, който твърди, че филмът е направен с цел да се осмиват руските светци. Брошури, в които се атакува „Матилда“ днес лежат до всяка кутия със свещи в църквите из страната. Вече няма значение кой ги слага там; всичко, което има значение е, че те не се отстраняват.

За тези руски консерватори кампанията на Поклонская е средство за предотвратяване на изместването на страната по посока към някакъв прагматизъм. Това е предупредителен изстрел към един режим, който все още е склонен да провежда реформи и да обмисля евентуално завръщане в клуба на западните сили, с цел да се осигурят инвестиции и икономически растеж. Поклонская просто показва ясно, че ако един филм може да предизвика подобни вълнения, то „отстъпничеството“ по далеч по-важни въпроси може да струва скъпо на режима. Консервативно-националистическата идеология на Путин вече служи като ориентировъчен пункт за обикновените руснаци, но някой като Поклонская може да въплъщава този набор от идеи също толкова добре, колкото го прави и самият той.

И докато тази нова идеология продължава да се развива, между православните свещеници, служителите от секретните служби, някои бизнесмени и държавни функционери се създават нови, все още неясни съюзи, които са лоялни не толкова на самия Путин, колкото на неговите заявявани идеали. Много служители от ниските и средни нива започват да изказват подкрепа на идеята за забрана на „Матилда“. И те не могат да повярват, че тази кампания би могла да се развие до такава степен без одобрение от върха. Да вземем за пример далекоизточния регион Камчатка. След като Медински се изказа в подкрепа на разпространението на „Матилда“, няколко местни дистрибутори все пак решиха да не показват филма, наричайки това своя „гражданска позиция“. Местното министерство на културата дори постави манифеста на дистрибуторите на собствения си уебсайт. Това е признак на раздвоена лоялност.

Привържениците на една свободна Русия дълго са мечтали за време, в което Православната църква ще бъде отделена от държавата или избраните служители няма да се страхуват да се противопоставят на министрите от Кремъл. Последното със сигурност вече се случва, но първите, които се възползват от тази нова свобода, са фанатици, които говорят на езика на агресивния и заплашителен консерватизъм.

Александър Баунов е руски журналист, автор и бивш дипломат. Понастоящем е един от главните редактори на сайта на мосоквския център Карнеги. Автор е на множество статии по междунаордни и вътрешно-политически теми – руската идеология, мястото на Русия в днешния свят, Украйна, европейската криза, арабските революции и много други.

Коментари (19)

- 07-12-2017|Златко

Добре дошли в страната на новите аятоласи! Кой днес (или в най-скоро време) ще започва да надминава по усърдие и боголюбивост мюсюлманските религиозни фанатици, ха кажете ми де!

- 07-12-2017|Гост

Според други данни възхода на религията, масовото стройтелство на православни църкви и тн. започва веднага след разпадането на СССР. Това си типичен пример на демодернизация, пряко свързана с колапса на съветската икономика, когато хората нямат надежди за бъдещето религията винаги настъпва. Интересно защо през 90те никой не възмущаваше от това? В Полша става нещо подобно. Защо до преди идването на Качински възхода на католическата църква там беше най нормалното нещо на света а ксенофобията и фашизоидните насторения бяха широко разпространени. Но полша беше страна за пример а сега изведнъж, западните медии прогледнаха.

- 11-12-2017|Цончо

„Това е предупредителен изстрел към един режим, който все още е склонен да провежда реформи и да обмисля евентуално завръщане в клуба на западните сили, с цел да се осигурят инвестиции и икономически растеж.“

Ето този тип умонагласа тласка хората от Източна Европа (и не само там) към социален консерватизъм и политически авторитаризъм… Режим, „склонен да провежда реформи,“ наложени отвън, легитимирани от чужди нему сили и идеологии, неразбираеми за обикновеното население (и за самите му политически елити)-- по същият начин както марксизмът бе неразбираем и за работника и за авангарда (освен с обещанието си за светло бъдеще)-- с цел благоволителното допускане в „клуба на запаните сили“ (a защо не култури??); стойността на този клуб се ограничава, също както при марксизма, с обещанието: светло бъдеще, инвестиции, икономически растеж и растяща консумация…

Русия показва, че няма нужда да влиза в клубове. Тя иска да бъде велика сила, във или извън клубове, и не иска да бъде „западна“ култура, защото знае (от опит), че това може да коства независимостта и държавността ѝ. Това е истината. Русия има съзнание за необходимостта от независимост в културата и политиката.

Русия е била комунистическа и официално атеистична 70 години, през останалото време е била авторитарна и християнска--това е политическата ѝ традиция и култура; била е и си остава носителят на славянската, източно-византийска култура (към която принадлежим и ние). Тя си има своя път на развитие--драматичен и особен. Възмущението на Запада към нейните особености е разбираемо, но в този момент лицемерно. Клубът на западните сили в момента има достатъчно проблеми, не по-малко сериозни от проблемите на Русия. Западът губи посока, и самият той трябва да докаже че е способен на същото демократично усилие, на което учи Русия и останалия свят. Дано успее… Европа е застрашена от разпад, демокрацията ѝ, цветът на протестантската англо-саксонска култура, е застрашена; застрашен е съюзът на Европейските държави, който впрочем е плод не само на икономически интереси, но и на общата латинска, континентална, Римо-католическа, универсална култура, която е първоносителят на принципите „солидарност“, „човешко достойнство,“ „върховенство на закона,“ и прочие…

Всички опити да се говори за религията като абсолютно зло или абсолютно добро са абсолютно погрешни. Религията е част от човешкото мислене и култура, една от най-значимите части. И всеки, който е запознат с историята на идеята за свободата на съвестта, би напомнил думите на християнина Тертулиан (казани далеч преди Просвещението): правото на лично убеждение е основно човешко право; и би допълнил, че политическата свобода, като идея, е рожба на борбите за религиозна свобода, а не просто на икономически и политически интереси…От което следва, че религията нито трабва да се преследва от държавата, нито да се управлява, а просто да се остави свободна… Дали Путин е разбрал това, времето ще покаже…

- 12-12-2017|Златко
От което следва, че религията нито трабва да се преследва от държавата, нито да се управлява, а просто да се остави свободна…

Милият Цончо, както винаги, реди мили приказки, които, ако бъдат взети на сериозно, водят до пълни абсурди. Вземете за пример горния цитат. Ще рече човек, че религията, ако бъде оставена „свободна“ (и колкото пъти е била оставяна такава), не се е превръщала, почти без изключения, в едно от най-добре организираните средства за потисничество, ограничаване и преследване… именно на свободата. Изобщо, зачекнете темата „религия“ – и гледайте сеир откъм Канада, защото Цончо моментално изключва всичките си мисловни способности и започва да проповядва също като Свети Франциск на патките и кокошките. Сякаш пред-реформаторска Европа, с нейната римо-католическа корупция и продаване на всякакви мощи и индулгенции, плюс неимоверен разврат в Рим, не е най-добрият пример за това какво става с ВСЯКО учение и идея, ако то не се намира в процес на конкуренция с други такива. Сякаш историята на православието – като се започне от стръвното изтребление на всякакви еретици през Средновековието, та се завърши с пълната подкрепа на тази мила институция за всевъзможни касапи и пишман-диктатори (Милошевич, Путин, вземи когото си поискаш), не е друг красноречив пример за пълна политическа, морална и просто човешка развала. (За мюсюлманските религиозни фанатици изобщо да не започвам). Да ги оставим на свобода, викаш, Цончо. Абе ти хубаво се беше заклел по едно време никога повече да не стъпваш тук, що така пак си наруши клетвата, а драгий ми?

- 12-12-2017|Цончо

Тук съм, защото, както казваш, всяко учение и идея, ако няма алтернатива (не „конкуренция“), се превръща в лъжа и насилие. (Тук съм и защото прощавам дивотиите ти.)

Свободата на религията и мисълта e класическа либерална идея. Какво имаш против нея?

Темите „религия,“ „култура,“ „политика“ и „общество“ са моя професия от дълги години. Който ме взима на „сеир,“ толкоз му е акъла (и образованието).

- 12-12-2017|Златко

Ами хубаво. Питам се само как образованата ти глава се изхитрява при всеки подобен коментар да игнорира напълно историята на ЦЪРКВАТА като институция – тъжна и потискаща до ден-днешен, както може да се види не на последно място и по историите за огромната вътрешно-институционална съпротива, с която се сблъсква сравнително либералният сегашен папа – и да започнеш да сипеш един кош абстракции, от които практическа полза, колкото на петел – седло. И как после да те не пердаша през ушите всеки път, ха кажи ми де? Стана вече на четирийсет години май – и все още главата ти зелена, та чак синее, Цончо…

- 12-12-2017|Цончо

Златко, ти не въобще не познаваш историята на Църквата. Аз като говоря за СВОБОДА на РЕЛИГИЯТА включвам тъкмо и грешките на Църквата. Това не са никакви абстракции. Да си чувал, например, за връзката между конфесионалните училища във Франция и образуването на европейските институции по човешките права? Не си, разбира се… Каква практическа полза има от твоите абстракции, да питам аз. Какво точно ти проповядваш? Не ми казвай против какво си, това всеки го може; кажи ми, точно и ясно, в какво вярваш ти, те тогава можем да намерим общ език… И впрочем, зрял човек, не си позволява на 40 годишен да казва че гавата му била синьо-зелена, нали?

- 12-12-2017|Златко

Ами простичко е, Цончо: бидейки либерал от сравнително класически тип, аз вярвам в това, в което ни е учил дяда ти Мил: че има нужда от непрестанна борба за защита и опазване правата на потиснатите и онеправдани групи и индивиди. И че тази борба може да се води реално единствено в общества с достатъчно висока степен на просветеност. В това вярвам, това и правя.

Тъй. А инак не бързай, та да не се препънеш. Тук се работи вече от десет години насам, та са се насъбрали текстове почти по всички релевантни теми, включително и тази, която споменаваш. Как например от крайно-консервативните клерикални европейски партии от 19 век са се получили днешните сравнително напредничави и модерни християндемократически партии, тоест, ако питаш мен, как от чудовището-църква е направено сравнително питомно и полезно добиче (извини язвителния ми тон, аз така си приказвам когато съм възбуден от някоя мисъл). Та, не е като да не се е говорило никога тук за тия неща. Без много-много абстракции, щото го правят хора, които си знаят работата.

Хайде, викам, стига толкова. Още от първия момент, в който се срещнахме с теб, не сме преставали да преплитаме рога, не можем и не можем да се разберем кой по-юнак, кой по-учен от двамата. Прочее, дано ни бъде простено някой ден. Разликите помежду ни, така ми се чини, трябва да се търсят в количеството и качеството на работата, която някой ден ще остане зад нас. Но за това, надявам се, е още малко раншко да се говори…

- 12-12-2017|Златко

Ах, да – понеже очевидно не разбираш защо ти креснах, да обясня: ТОЧНО под един текст, в който се пояснява огромната заплаха от страна на бетонно-авторитарната и архиконсервативна Руска православна църква, която идва дори по адрес на един толкова консервативен режим, какъвто е путиновият, ти започваш да редиш някакви речи за това, мол вижте, колко хубаво нещо била „религията“, сякаш тук не става дума ИМЕННО за заплахата, която идва от една институционализирана и лишена от контрол форма на религия. И това ако не е глупост над глупостите, то не аз, ами ти го правиш това списание, Цончо…

- 12-12-2017|Цончо

Мил беше казал, че е по-добре да оставиш дървото да се развива свободно, вместо да го кастриш… Свободата ще ви доведе до истината, беше казал той. Свободата на словото, Златко. На съвестта, и вярата. На мисленето. Аз обаче предпочитам Христовото: Истината ще ви направи свободни. И намирам истина само в едно: в любовта. Кой колко любов оставя зад себе си е важно, не кой колко преходно знание… Чувам те вече, разкаялият се философ, „Пак абстракция!“

Една последна бележка: очевидно според теб, и според мен, въпросът се свежда до монопола върху образованието. Трябва ли, след като сме направили от църквата добиче, да склоним глава пред държавата-чудовище (Левиатан)? Държава и църква имат различни функции. В тоя смисъл, дотолкова доколкото Църквата, не се намесва в сферата на държавата и държавата не се намесва в органичното развитие и образователната дейност на Църквата, всичко е наред. Това е едно идеално състояние, то не може да се постигне, но ние трябва да се стремим към него по принцип. Принципите, т.е. абстракциите, са това което дава форма и насока на всеки полезен позитивизм, на всяка конкретната политика с цел постигането на добро. Навлемето беше казал, че присъстието на думата „Бог“ в преамбюла на канадската конституция, в първото изречение, е някава си там, безсъдържателна отживелица. Доколкото помня, конституцията е от 1984, не може да е отживелица чисто фактически. В правото, особено в конституционните документи, няма безсъдържателни, или случайни думи. Всяка дума има абстрактно (т.е. принципно) и конкретно значение. Това го знаят и правистите, и езиковедите, и философите, и поетите, и тн… Но да се върнем на Църквата: ако е независима, тя има вътрешна система за изчистване от фанатизми и извращения. Тая система винаги работи, дотолкова доколкото, по своя вътрешен характер, Цълквата е доброволно общество, и общество което, в крайна сметка с гради не на човешки закони, а на Свещени писания, лично религиозно чувство, и Божествен суверенитет. Опасността обаче, и днес това е проблем, и на Запад и на Изток, когато държавата си превърне в абсолютен суверен, така нареченият държавен монизъм--когато държавата монополизира образованието, идеологията, социалните функции, и прочие. Това може да стане по различни начини-- на Запад, под прикритието на така нареченият „неутралитет,“ и илюзията за вечната правота на „общата воля,“ на Изток, чрез контрола над Църковните иституции, и лицемерното, политически мотивирано използване на религиозната вяра… Сега предполагам разбираш какво имам предвид? То не е много далеч от това, което ти имаш предвид… Ок, нямам време за повече. Весели празници!

- 12-12-2017|Цончо

Златко писа:

ТОЧНО под един текст, в който се пояснява огромната заплаха от страна на бетонно-авторитарната и архиконсервативна Руска православна църква, която идва дори по адрес на един толкова консервативен режим, какъвто е путиновият, ти започваш да редиш някакви речи за това, мол вижте, колко хубаво нещо била „религията“, сякаш тук не става дума ИМЕННО за заплахата, която идва от една институционализирана и лишена от контрол форма на религия. И това ако не е глупост над глупостите, то не аз, ами ти го правиш това списание, Цончо…

Именно, именно, затова коментирам. За да се знае, както казах, че религията не е нито абсолютно зло, нито абсолютно добро. За да разширя кръгозора, да подставя бележка под линия, да обогатя темата с мнението си… Да извадя едно твърдение и да покажа, по един смятам възпитан начин, каква мисля е причината за развитието на социалния консерватизъм и авторитаризъм в Русия и все по-често в Източна Европа…

- 12-12-2017|Цончо

Впрочем, добра статия (за християн-демократическите партии). Поздравления за публикуването й… В продължение на две години смятах, че Маритан ще бъде тема на дисертацията ми, изчетох всичко, което ми попадна от него, за него и около него; включително и цялата Summa на Тома Аквински, папските енциклики като се почне от Пиус IX (не знам как се спелува на български), през Лео XIII до Йоан Павел Втори и Ратцингер. Маритан, женен за руска еврейка, и приятел на Бердяев, ме отведе не само до Римо-Католическата социална теория, но и до Православната. От приятелят му Бердяев (с неговият „персонализъм“), се прехвърлих на руските теолози от така наречената емигрантска Парижка школа, кръгът около списание Път; Бердяев, Флоровски, Лоски, Вишеславцев, Булгаков, Франк, от своя страна ме запознаха със Соловьов, от Соловьов, се върнах отново на Достоевска, на Толстой, от тях пък се запознах с Руската философия на XIX в, руската история от създаването и до ден днешен, със значението и ролята на Православната църква в нея, четох консерватори като Победоносцев, слявянофили като Хомяков и Киреевски, върнах се в XX век при Илин, после пак тръгнах назад към Грегори Палама, Максим Конфесор… Посещавах лекции на Тейлър, Реми Браг, Скрътън, Вайгел, Талал Асад, Казанова, Уилкен… Всичко това (и далеч, далеч повече) направих на мястото, където преди има няма 40 години, религията е създадена като научен предмет от Кануел Смит преди да замине за Харвард… И изоставих Маритан, за да преоткрия, след години западно образование, богатсвото на славянската култура и история… Пожелавам го на всекиму…

- 13-12-2017|Гост

Какво е било това стръвно изтребване на еретици, православните страни? Общо взето преследвания на еретици в православните са били много ограничени спрямо това в католическите и дори протестанските страни, поне до новите времена. Неслучаино повечето ереси се появяват и разцъфтяват най вече в православни страни а именно на запад деиствително са били големите репресии срещу тях. Случаен ли е факта, че именно в тъй ретроградната Русия има най големи мюсюлмански малцинства в Европа(извън балканите) поне преди последните миграции? И накрая случаен ли е факта че на балканите и в страните от бившата руска империя има много по големи ромски малцинства сравнено с ромите на запад? Пойнтересувайте се малко какво се е случило с повечето от ромите дошли в късното средновековие в Западна и средна Европа. Какво е това странно многообразие при тази ретроградна православна църква?

- 13-12-2017|Гост

Последно това не означава че православната църква била българска или руска ми харесва, но нейните недостатъци са от друг тип а не са свързани с някаква особена жестокост. Основните и проблеми са по скоро пълното доминиране на държавата над църквата и най вече исихазма който оформя фундамента на православието изместваики варлаамитството.

- 13-12-2017|Златко

За „жестокост“ не става дума, става дума за изостаналост и назадничавост, която е институционализирана и по тази причина – почти непроменлива. Впрочем, на тия въпроси сигурно по-добре от мене може да отговори „еретикът“ Цончо (щото за православните мъдреци протестантите и до ден-днешен са еретици). Изобщо, тук отказвам да споря… Нереформирана, изостанала, ретроградна институция, която ми се вижда много по-близо (не само географски) до онзи безпросветен вид ислям, от който всички се страхуват, отколкото до западния тип просветена религиозност…

- 13-12-2017|Цончо

Златко, не знам колко пъти съм повтарял, че коментирам, не за да се карам с тебе или с когото и да било, нито за да демонстрирам знания. Имало е в далечното минало такива моменти, ама вече съм на някаква възраст, с опит, стоял съм достатъчно в огромни по размера си библиотеки, за да почувствам, със сърцето и очите си, своята абсолютна незначимост като „човек на знанието“… Едно е да четеш книгите, друго е да влезеш в университетската библиотека, и да ти се ширнат на живо тези ми ти прашни, натежали от тонове мъдрост рафтове… Затова давам коментар, моля те не ме нападай. Не съм в юнашко настроение днес. Аристотел е казал, че приятелство означава да споделяме храна и разменяме мисли. Пък виж, станали сме две тела с една душа.

Когато се говори за Църква, според мен, думи и категории като „изостаналост“ и „назадничавост“ не важат. Протестантизмът се опитва(ше) да реформира католицизма с амбицията да го върне назад, към изворите, към личността: sola fide, sola gratia, soli deo gloria (често срещана под партитурите на Йохан Себастиан Бах), и прочие… В Светото Писание, Новият Завет, има достатъчно места, от които могат да се изведат съвременни демократични принципи. Наскоро четох една книга, Larry Siedentop›s Inventing the Individual: The Origins of Western Liberalism. Тая книжка много убедително описва развитието на Западния либерализъм като резултат от християнската „революция“ в греко-римския свят. Цитирах по-горе Тертулиян, 1- 2 век след Христа, един от първите християнски мислители. Той, например, (казвам го тъй като има една дискусия тук) е първият идеолог на космополитизма. Християнството, учението на апостол Павел, е космополитно (не е нито като Юдаизма, нито като идеологията на гръцкия полис, нито като римската империя с нейните привилегировани граждани); няма семейство по кръв за християните, няма държава, има само братя и сестри… Смята се, че колкото по-непроменена от оригинала е днешната църква, толкова по-добра би била. И Православието, опиращо се духовно, на работата на църковните бащи, на най-старата църковна традиция, настоява, че е най-добрата църква… Вярно ли е това, какво точно означава това, аз няма да кажа тук, щото ще ми трябва доста време да обясня, ако пък съм кратък има опасност да бъда неразбран. Вярно е обаче че Православието е супер консервативно по отношение на културата по днешните стандарти, и също е вярно, че не е и не може да бъде талибанско. Не може една култура, която е родила Достоевски и Толстой да е талибанска, може обаче тази култура да роди радикали--та комунистите какви са? не са ли атеистичната проява, извращението на славянофилският дух на руската „съборност“… Според мен, няма нищо черно и бяло в тоя свят, мисленето в черно и бяло не е никакво мислене…

По отношение на религиозната принадлежност: протестант съм по баптизъм, католик по мислене, православен по душа.

Нямам никаква представа какво е станало с циганите в Западна Еврома. Знам, че Хитлер ги е гонил, и че никой до ден днешен не говори сериозно за техният хорокост.

- 14-12-2017|Златко

Вярно е, че в Западна Европа са преследвани далеч по-жестоко, отколкото в Източна. Въпросът тук е, на какво се е дължало това? Обяснението, което предлага „Гостът“ е, че това се дължи на Православната църква. Питам се, как може това да е вярно, когато по онова време тук властва една ислямска империя, а църквата е всичко друго, но не и меродавна институция…

- 14-12-2017|suhi

БПЦ получава държавна субсидия, мюфтийството -също, даже секти дърпат държавна пари. През последните години БПЦ (която също като руската гъмжи от ченгета) е получила по евпопроекти около 70млн… А уж сме светска държава. Пита се какво прави странния предмет „вероучение“ в светското училище?

- 16-12-2017|Гост

Пиша и за османската империя, защото и двете империи си приличат в много неща въпреки различните религии. например и в двете са имали огромна територия, абсолютна власт на владетеля и липса на силна феодална а също и религиозна власт на местно равнище. царя или султана никога не са имали чак такава власт на местно равнище както се пропагандира сега, поради обективно съществуващите тогава технологии, транспорт и комуникации. властта по места е била силно обвързана със договаряне с местните елити.Не е случаен факта че в Русия и сега има огромно количество малцинства и сега, много повече мюсюлмани, а дори и две будистки малцинства. В Турция също е имало огромно разнообразие до появата на турската национална държава и разпадането на империята. Нищо подобно не е било възможно в Европа където всеки княз или епископ обикновенно е имал пълна политическа власт на ограничената си територия на действие, поне до 18 век. Съжалвам на колкото повече чета толкова повече стигам до извода че теориите на просветителите през времето са били по скоро красива приказка, отколкото реалност.

Сталин, Путин и Западът

Автор(и): Йорг Баберовски

Историята на Русия е белязана от страдание, бедност и насилие. До ден-днешен страната тегне под бремето на своето минало. С какво е по-различна Русия? И как трябва да се отнася Западът към нея? Интервю на „Нойе Цюрхер Цайтунг“ с германския професор Йорг Баберовски, специалист по източноевропейска история:

Който надзърне в историята на СССР и Русия, вижда сякаш цяла вечност от страдания и насилие. Какво е сторила историята с хората в тази страна?

Онези, които живеят продължително в условията на насилие, стават недоверчиви. Такива хора смятат сигурността и реда за по-важни от свободата. Времето от 1953 до 1985 беше епоха на стабилността и мира, това беше най-доброто време в живота на повечето съветски граждани. Затова може би не е толкова непонятно защо СССР предизвиква носталгия у мнозина руснаци. Сталинизмът бе последван от мир.

В една ваша публикация вие обяснявате победата на болшевиките с непоклатимата им готовност за насилие. Защо насилието играе такава голяма роля в руската история?

Насилието винаги е било привлекателна опция, когато човек няма друга възможност да упражнява властта. Би могло да се каже дори, че колкото по-слаб е един политически ред, толкова по-големи усилия са необходими, за да бъдат принудени хората на подчинение. След края на Първата световна война младата съветска държава е слаба. В гражданската война, едно бездържавно пространство, победа не може да бъде постигната само с определена политическа програма, а с видимото упражняване на насилие. Врязаните с насилие в плътта послания са онова, което прави слабите държави привидно силни. Ние винаги сме смятали болшевиките за силни, защото са били насилствени. Истината обаче е, че насилието не е признак на сила, а на слабост.

Може ли да се каже, че сталинизмът е логично продължение на ленинизма?

В историята логични продължения няма. Но винаги има алтернативи. През 1920-те в СССР съществуват различни възможности, които биха могли да тласнат страната в някаква друга посока. Ако Сталин беше умрял през 1928, вероятно нямаше да се стигне до бруталната колективизация на селското стопанство, която бе началото на деспотичното, насилствено господство. Повечето болшевики са били за колективизация, но не и за депортирането на два милиона селяни, каквато е била волята най-вече на Сталин. Няма неизбежност в историята. Всичко, което се случва, се разиграва в едно отворено поле, защото хората може да поемат в различни посоки.

Сталин е бил престъпник. Как е било възможно толерирането на една чудовищна система като Гулага, жертва на която стават милиони хора?

Преди няколко години на семинар в Тюбинген един американски студент най-чистосърдечно ме попита защо всъщност руснаците не са се отървали от Сталин, гласувайки против него? Който познава само демокрацията, никога няма да разбере как реагират хората в една диктатура. Факт е, че болшевиките доброволно се подчиняват на Сталин. Защо? Защото ръката му никога не трепва, защото взима най-безпощадни решения. Както например не е имал никакъв проблем да депортира два милиона селяни – и после да види какво ще стане.

Той екзекутира и 40 000 офицери от Червената армия почти в навечерието на Втората световна война.

Системата на Сталин се състои в това да създава ситуации на хаос, анархия и гражданска война, и по този начин перманентно да укрепва властта си. А след това винаги може да каже: успяхме, прекършихме съпротивата на селяните. Е, вярно е, че четири до пет милиона души умряха от глад, два милиона бяха депортирани, 60 000 селяни бяха разстреляни, но ето сега имаме една непоклатима, силна държава. Така е разсъждавал той; така са разсъждавали и другите за него. Единственият момент на съмнение настъпва на 22 юни 1941, когато Хитлер напада СССР. За пръв път Сталин е неуверен, защото не може да си представи, че някой може да бъде толкова глупав да води война на два фронта, а той е смятал Хитлер за рационален политик. Тази краткотрайна неувереност е била идеална възможност да се отърват от диктатора, но е била пропусната.

След тираничния режим на Сталин идва Хрушчов. Настъпва едно мирно време. Как изведнъж става възможна тази рязка промяна?

Тъкмо заради преживяната тирания. Никой не иска повече връщане на старото време. Хрушчов извършва нещо прекрасно, което в условията на Студената война никой на Запад не забелязва. Той не само премахва тази чудовищна система, но преобразява диктатурата в авторитарен режим, така че онези, които не критикуват системата, получават в замяна сигурност и спокойствие. За пръв път става възможно да се говори за кошмара на близкото минало. Който прочете днес тайната реч, произнесена от него през февруари 1956 пред 20-я партиен конгрес, ще остане изненадан. Той говори за изтезанията, за ужасните ексцеси и лагерите – и заявява без увъртания, че това са престъпления. За пръв път партията открито признава, че може да бърка и дори да лъже. Хрушчов е човек, на когото можеш да се присмиваш. Членовете на управляващия режим спират да се избиват взаимно, а биват пенсионирани.

Въпреки всичко не може да се каже, че СССР е преосмислил сталинизма.

Не може, наистина. Преосмислянето е протестантска концепция. Ние смятаме, че преосмислянето е единствената възможност за всяко общество да разбере миналото си. В Германия поне беше така. Но забравяме, че при нас този процес протече под надзора на съюзниците, а не в една суверенна държава. Трудно е да си представим какво би станало, ако жертви и палачи се бяха изправили очи в очи, без присъствието на арбитър. Освен това нацистите изнесоха своето насилие навън, което улесняваше преосмислянето. В СССР обаче насилието бе насочено навътре. Как може да се подходи към една такава трагедия, ако не с мълчание? В повечето средно,- и западноевропейски страни имаше поне спомен за едно по-добро време преди диктатурата; съветските граждани нямаха такава утеха.

В предговора на вашата монография „Пространства на насилието“ пишете, че насилието ви е променило: „Авторът става песимист и започва да се пази от злото, което вижда навсякъде. Един ден той трябва да престане да се занимава с насилието, защото то отравя живота му“. Защо въпреки това все още не сте го сторили?

Не, вече приключих с тази тема, защото тя те съсипва. На никой нормален човек не му е приятно да става сутрин и да започва да чете свидетелски показания за Аушвиц. Прекарах две години от живота си, заровен в архивите на Сталин. Стига ми толкова.

В продължение на страници и страници описвате сцени на насилие. Вярвате ли в пречистващото въздействие на историческата точност?

Някой все пак трябва да върши това. Първият, който се зае с тази работа, бе Кристофър Браунинг със своята великолепна книга „Съвсем нормални хора“ (1992), в която описва изтребленията, извършени от нацистите в Беларус и Украйна. Преди това историците се отнасяха към убийството като нещо абстрактно. Човек може да реши, че концентрационният лагер Аушвиц е бил машина за масово изтребление, само ако не се вгледа внимателно. Треблинка и Аушвиц са били тъкмо обратното на масово изтребление: организираното избиване е било „ръчна работа“. Тази „работа“ трябва да бъде подробно описана, за да се разбере какво означава насилие и че то е било вършено от хора, а не от някаква абстрактна машинария.

Защо бившият кагебеец Путин и неговият авторитарен режим се радват на такова одобрение в руското общество?

Първо, повечето хора помнят КГБ не като инструмент на терор, а като служба за надзор и контрол. Второ, опитът на Горбачов да демократизира съветското общество доведе до огромен спад в материалното благосъстояние и неописуема бедност. В тези условия благата вест, че сега гражданите могат да гласуват свободно всеки четири години, звучеше като подигравка. На трето място, започна разпад на държавните институции. Само през 1993 вследствие на войните между различни банди бяха убити 30 000 души, все едно, че става дума за гражданска война. На четвърто място, империята рухна и изведнъж милиони хора се оказаха чужденци в собствената си страна.

И затова Путин е популярен?

Не че го обичат, но той възстанови реда и сигурността. Мой познат в Москва, който има неголям ресторант, ми беше казал веднъж: „При Елцин всяка седмица бях ограбван от петима бандити. Сега само веднъж годишно – от държавата. Това вече е напредък“. Ние на Запад често забравяме, че в условия на несигурност авторитарните режими могат да разширят пространството на мира и свободата. Животът в Русия се подобри.

На Запад обаче май са единодушни в отхвърлянето на Путин. Как можем да се отнасяме по-интелигентно към Путин и изобщо към руското ръководство?

Като се съобразяваме с действителността. Като не забравяме, че историята на СССР е различна от тази на Германия. Трябва да бъдем наясно, че в Русия няма да има демократичен ред нито след пет, нито след десет години. Такава е действителността и ние трябва да отчитаме този факт. Руската опозиция не се състои от либерали, а главно от комунисти и неофашисти. Тъй че трябва много добре да си помислим доколко разумна е идеята да бъде свален Путин. И аз не съм привърженик на авторитарната система, но прагматичната политика не бива да изпуска от поглед тези дадености. Както процедира например германското правителство по отношение на Саудитска Арабия.

Превод от немски Стоян Гяуров

Neue Zürcher Zeitung, „Man sollte sich gut überlegen, ob es eine gute Idee ist, Putin zu stürzen“ (2.12.2017).

Йорг Баберовски е немски историк, специалист по историята на Източна Европа и сталинизма. Професор по източноевропейска история в Хумболтовия университет, Берлин.

Коментари (3)

- 07-12-2017|Гост

Исторически факт е, че Събитията в България след 1944 г. са огледало на събитията в Русия. Малко се пише за това, но ако се отворят вестниците от това време в България и чужбина, ще се види, че ние преминахме на страната на съюзниците на 2 септември 1944 и обявихме положение на война с хитлеристите. И Сталин изпрати българската армия на генерал Стойчев да се бие с хитлеристите девет месеца до Клагенфурт. В същото време той подло окупира новия съюзник и настани своята армия на НКВД, която наложи в управлението свои хора, за да унищожат българската държава и да я направят съветска република. Това след няколко години на терор, гулаг и пропаганда, бе гласувано, но необявено. Опита на Димитров и Тито, да се обединят свърши, след като не някой дипломат, а лично главния прокурор на Сталин качи Димитров на своя самолет, за да го върнат готов за мавзолей. И разликата с миналото е огромна. Сега руския прокурор идва в София и не взема никого, за да го върне да бъде погребан. В Русия нещата се промениха от корен, същото стана и в България. Много го знаят и мълчат, но най-много са тези, които не искат да го знаят.

- 09-12-2017|Коледари

Какво е глад? Липса на лапане? Или изпитня за воля? (вдигане на рамене) А какво – преяждане: диета или удоволствие? (пак вдигане на рамене) Ние – наказаните само да четат – имаме също мнение: без да държим коравоглаво на него, смятаме все пак, че и болката, и усладата са безутешната съдба на думите. Взехме повод от дълбокомислените на текста. Или напротив. Все там…

- 23-01-2018|Харалампи ЛАМБЕВ

Нещата съвсем не са така, както германецът със славянска фамилия, ги пише! … Знаем, че негови прадеди-- поляци навярно, са били затворени в началото на 17 век в Москва, която е била превзета от поляците. Е- и? Затворили ги тях докато са почнали да ядат умрелите си… Това е накарало Православната руска църква да убеди главнокомадващите извършили „московския плен“ на полската армия да отворят коридор и да ги пуснат, защото това което ставало в Москва вкарвало „братя- християни в грях“… Защото западът не допуска, че прагматичният Сталин също е бил способен на милостиви действия. Само че Сталин е поставял Съветска Русия, сигурността и над всичко друго…

Политическа икономия. Първа част

Автор(и): Красимир Дамянов

1.

Един е Законът за търсенето и предлагането, сине мой, и Адам Смит е негов пророк. Дали съм го учил в университета като теб? В университета учихме Маркс и Енгелс, Ленин и Сталин. Е, увлякох се: дядо ти е учил мустакатия разбойник. Но за да ненавиждат и те, и последователите им омразния англичанин – всички икономисти от времето на Победилия, Реалния социализъм и Развитото социалистическо общество, в което живяхме с майка ти, родителите ни, а и вие за малко – сигурно не е случайно. Истина е, че преди да ме уволнят и дигнат кромата от площад Сан Николас на връх Коледа, а после да ми се наложи да продавам цигари в метрото, и аз нямах представа като някогашните ни управници, че цената на стоката се определяла на пазара.

Че къде другаде? – ще кажеш ти, отрасналото на Запад умно момченце.

Така е, но докато не го изпиташ на собствения си гръб, не го вярваш…

По-простичко казано, дотогава, допреди Васко, бившият ми работник от Гредос да иде също до Холандия, да си купи по мои инструкции – къде, как и колко, – един сравнително запазен Форд Сиера, да тръгне до Андора два пъти седмично с контрабанден тютюн, и аз не бях размишлявал по този интересен въпрос. Просто посочвах доматите, които ми се харесваха и ако имах пари да ги платя, плащах и продължавах пътя си. Ако ли не – не. И толкоз. Не се пазарях.

Приятелката му работеше със Сандра в един италиански ресторант на мокрия бюфет и кат го видях да я взима след работа, наконтен с нов просташки анцуг, златна верига и златисто-жълтата кола, покани ме в съседното кафене, не се въздържах да не го подкача:

– Ей! Да не си спечели от лотарията?

Знаех, че и той и останалите от втория ми екип на Гредос, след Делфин се препитаваха с прекарване на крадени коли за България. От време навреме изчезваха, после пак се появяваха. Колите доставяше Кварталният. И на мен ми предлагаха подарък, каквато си избера, срещу петдесет хиляди пезети. По малко от месечния наем на мухлясалия апартамент, в който живеехме. Няма да бъда честен, ако ти кажа, че не съм се изкушавал, но ти даваха на тая цена с португалски номер (от предпазливост работеха около У Порто и Лисабон), а това не ме устройваше. Нали бяха добри момчета, „бяха яли от ръката ми хляб“, според израза на някогашният ни заместник директор в „Паметниците“, милостиво ми предложиха по-изгоден вариант: „Виж, шефе, защо се мъчиш с тия строежи, ами не вземеш да закараш някой скъп Мерцедес до София. Човек улегнал си, солиден, ще облечеш един хубав костюм, и никой няма да се усъмни по западните граници, на югославската минаването ти ще е предплатено. Нас, ако седнем в нещо такова – какво ти, даже в по- нов модел ФауВе – и ни изхвърлят като мръсни котета от него! Нула риск за господин като теб! Помисли си. А и парите хич не са малко.

– Колко?

– Ти първо кажи искаш ли. Калин специално ни прати покана до теб.

Сръчният бивш квартален милиционер от Плевен, на когото също бях разчитал някога за изграждането на химеричния летовищен комплекс, бързо се бе преориентирал с познанията си от старата си служба според търсенето и предлагането в България и… минал от другата страна на закона. Бе организирал изключително пъргава и ловка банда за кражба на коли. Изпратих му уклончиво много здраве и истина е, че в отчаянието си се колебаех. Но в тая идея ме привличаше най-вече онова, което ти най-вече не обичаше – рискът. Чистата авантюра.

– Ако мразя нещо е мръсотията! – през зъби, заканително ми отвърна Жоро, след като му разказах предложението на момчетата. Не би ли искал да се хванем заедно в тая игра? Звучеше комично с тия святкащи очи, оцапан целият в масло – Ако някога стигна в Америка, ще стана полицай! Аз съм роден за полицай! Забрави тая измет, ако не искаш да свършиш в затвора!

Интересно какво е останало от тази му първоначална чистота в Канада? Последният път, когато говорихме изпращаше джипове за Русия…

В моя случай – избрах по-мек вариант. Малкият дявол, но дявол! Контрабанда на цигари. Васко ми набута още само като си отворих устата да попитам, три половинки мастербокса от основата стока, която караше от Андора: Камел, Уинстон и Малборо. Удивително лош тютюн с клечки и чепове, но който вървеше удивително добре в метрото, че и по улиците на половин цена. (Табакалера, испанската монополна държавна компания се беше изхитрила да отвори фабрика в Андора, тъй че трийсетте процента загуба, която търпеше на пазара по вина на хората като Васко, а вече и мен, си наваксваше половината като им продаваше своя стока; с другата половина нямаше как: истинския „табако американо“, който идеше по каналите от Гибралтар и Галиция.)

2.

На двадесет и втори декември (откупих си кромата същия ден на арестуването ѝ, значи предишния), в шест часа сутринта, снабден с туристическата ни масичка, сак пълен със „стока“, с присъщия си оптимизъм, който кой знае защо не си унаследил, влязох в метро О’Донел, не помня вече откъм кой край. Не се разположих „вътре“ в същинския салон, а разпънах масичката си срещу вратата. Бях научил, че охранителите не обичат това, но си затваряха очите за отвън. Нали трябваше да се ползват от безплатните услуги на амбулантните търговци, подробности знаех от разказите на Ибрахим, бащата на Абдул и Ахмет, които те забавляваха в Алкобендас със сополивите си личица на сомалийски кувейтчета, загубили рая след нахлуването на Саддам Хюсеин в Кувейт.

Още от третия забързан минувач взех сто и двайсет пезети! Точно един долар. Да, испанската пезета бе девалвирала мъничко, но българската – не. Напротив, бе станала още по-скъпа поради кризата, милата. За кратко време сумата нарасна десеторно, реших при тая бързина да спра да работя около десет, а и тогава потокът щеше по естествен начин да намалее, вечер пак, си казах доволен, не изглеждаше чак толкова трудно. В седем часа обаче от външния вход с пълна скорост дотърча млад пъпчив арабин с масичка като моята сак по-голям от моя, може и да беше настина някой от синовете на стрия Хасан от Ирак с двете жени, трите дъщери и още токова момчета, които успешно въртяха тая търговия по мрежата на Мадрид вероятно още от онова време, от Алкобендас.

– Хайде, вдига се! И без това закъснял аз – каза нелюбезно хлапакът.

– Разкарай се от тука! – спокойно отвърнах, без дори да го погледна.

– Това е мое място! – изфуча той. – И като видя, че нямам никакво намерение да слушам глупостите му, се впусна навътре в метрото. – Сега ще видиш какво стане с тебе! Дърт пръч такъв!

Последното, казано без никакъв акцент, особено ме засегна.

Видях как се отправи право към разхождащия се като ленив котарак охранител с палка и белезници, нещо му каза, нещо му пъхна в ръката (Боро? Испанците не пушеха Кент като румънците, българите и поляците) и повече не чаках покана: сбрах нещата и побягнах към изхода. Слава богу, размина ми се, ако ми бяха конфискували стоката, просто щях да скоча под влака! Опитах се да му запомня физиономията, но и неговата и на всички останали, като ме видеха, заели кодовите позиции бяха еднакви: жестоки, самодоволни и зли. Опитвах се няколко часа да продавам на самите подходи, по стълбите, но студът бързо ме отказа. На третия ден просто не отидох „на работа“, разболях се.

Разболях се не от настинка, а от отчаяние, горчивото усещане за пълна безпомощност в един свят, за който нямах никаква представа досега. Свят, в който нямаше място за стари пръчове като мен.

3.

Но милостив бог на глупаците, накрая ми помогна пак бившия ми работник и сетнешен снабдител за кратко:

– Абе, шефе, кой продава в метрото? Само чернилките. Ти си интелигентен, бял човек, знаеш езика, тръгни по баровете, там е истината. Тях там ги не пускат да припарят – не че беше расист Васко, но речникът му бе такъв.

Речено-сторено. Цял следобед си играх и написах няколко помощни картончета с цени на дребно (кутии), на едро (картони) и на супер оферти (мастербоксове). Прилежно, четливо, с флумастерите на сестра ти, мисля, че дори те хванах и теб за работа. Работата обаче не излезе така проста:

– К’во, к’во, к’во…? – се мъчеше да прочете нещо ходом забързания по поръчки келнер, докато аз се червях от притеснение, подтичвайки край него.

– Някаква лотария ли е? – обръщаше флаера ми, мисля, че така му викат днес, по свободния, но пък без очила за четене барман на мокрия бюфет. – Не, не. Друг път, сега съм зает.

– Табако – шепнех потънал до кръста в пода от срам – Тютюн.

– На машината, ей там в дъното, искаш ли дребни?

– Не, не… Аз – на вас… – мърдах беззвучно устни и сочех картончето. – Уинстон, Малборо, Камел.

– Нищо не ти разбирам. А сега ме остави, че имам работа!

Работа. Най-сладката дума, момчето ми, за ухото на човек, който я няма.

Ден така, втори и вече се бях замислил дали да не свърна пак към работилницата на Лусиано, когато един хубав следобед тъкмо слизах от към Сан Николас към Операта и вече се чудех дали направо да не продължа за метрото, просто по-скоро да се постопля, хлътнах в първият тъмен ресторант вдясно. Бях единственият посетител, късно след обяд. Поръчах си чай, попитах за тоалетната, върнах се и апатично започнах да ровя за фишчетата, когато собственикът, бяхме сами, ме изгледа иронично и посочи с поглед към сака на пода, оттам се подаваше по невнимание жълт лъскав картон Камел.

– Колко? – попита. Плешив, гърбав нос, интелигентни, присмехулни очи.

– Какво колко?

– По колко пходаваш стоката си? – спокойно отвърна той с твоя говорен дефект. Меко „р“.

– Вие кажете – отвърнах уморено. Бях толкова отчаян, че можех и да му ги подаря. Просто да оставя омразния сак и да си тръгна. Никога да не се върна в Мадрид.

– Не се прави така. Откъде си? България? Жена ми е румънка.

– А вие – французин?

– От време навреме. Но по начало – евреин.

– Приличате на арменец.

– Е, само от бащина страна – засмя се кротко той.

– Тогава – досмеша ме и мен, изведнъж се отпуснах, ментовия чай спря коликите, които ме мъчеха от сутринта, почувствах се за момент защитен, на топло, обграден с внимание, – за такава специална порода… хиляда и петстотин на картон?

– Не е лоша цена, снабдителят ми, един опърничав роднина на жена ми, ми продаваше на същата – но засмя се той, – вие не сте ѝ роднина…

– Искате да кажете…

– Иска да каже, че се майтапи… Мар-се-ел! Я стига си мъчил човека!– долетя зад бар в тъмното, още не бяха отворили, звънлив женски глас, после продължи на френски, от което нищо не разбрах. Различих нисичка закръглена жена към четиридесетте. Въображението ми веднага подскочи в посока Скъперникът рицар и Молдавската принцеса, затворена в кула; Марсел я водеше поне с двайсет години, а и ресторантът бе в средновековен стил, потънал в тайнствен сумрак.

– Добре – въздъхна той, – като за твой човек хиляда и триста, Флорина!

– Хиляда и четиристотин! – каза някой уверено в мен. Каза и ножицата на Маршал – ще ти я нарисувам сега, стой така малко, не се търкаляй („Келнер, може ли една химикалка?“) – щракна и отряза: хиляда четиристотин на картон и нито пезета по-малко!

4.

Адолф Маршал, британски икономист живял сто години след Смит, окончателният оформител на закона за търсенето и предлагането, останал известен с един афоризъм: „Да спорим дали цената се определя от ползата или себестойността на продукта е като да спорим дали ножицата реже хартията с горното или долно острие.“ (Ясно, че ефектът е на мястото, където двете остриета се пресичат). А двете прави, които нарисувах на салфетката, наречени в негова чест Ножица на Маршал, бил и първия опит да се обясни на наивници като баща ти сценката, случила се в ресторант „Осемнайсети век“ на площад Сан Николас между мен, Марсел и Флорина в навечерието на Нова година.

От този момент нещо се преобърна в съдбата ми, само за няколко дни вече имах уговорена цена с около сто заведения из целия Мадрид. Освен да се пазаря се научих почти мигновено да определям безпогрешно съпътстващите една сделка психологически фактори: дали заведението беше малко, дали голямо, дали бях закъсал до степен да нямам какво да ям, испанец ли беше собственика, нощен или дневен е бара, та чак до такива тънкости като дали имаше или не завеси и какъв цвят, които дискретно да скриват какво става вътре от погледа на полицията, или пък виждаха ли се или не от тротоара краката на минувачите в луксозна обстановка (в такива кафенета изобщо не влизах независимо от на пръв поглед логично предположение, къде другаде пушат скъпи цигари, ако не тук).

Смених и разписанието. Сутрин спях, а излизах с кромата нощем. Напрегнат, звънящ като струна, но не от страх, макар да не беше безопасно, а от предчувствие, желание за успех. Увереността, че ще имате какво да ядете в къщи! Сякаш отивах на изпит, който непременно ще взема, на състезание. Май не ти е познато това чувство, имайки предвид печалните резултати, които постигна през следването си, както и да е, нощен Мадрид ме всмукваше на Маркез де Корбера отначало лесно, после все по трудни след моста на О’Донел, задръстванията бяха чудовищни, а по Гоя едва пълзях. Ето тук беше офисът на Сан Хосе, (още пазех от суета златните визитки), а от там се минаваше за полицията на Пардиняс, където се бях сражавал три нощи за вас и чичо ти Алекс. Имах чувството, че е било преди години. Какво ли правеше сега старият ми приятел, дали вече си беше направил клизма и, успокоен, с „Бесове“ или „Дневника на писателя“ се приготвяше да отплува в съня или трошеше клавиши в някой нощен локал пияно бар, последния път като се срещнахме с това се препитаваше, или досаждаше на Пуси с идиотските си идеи да открие пътна агенция или музикална детска градина?

5.

За по-малко от една седмица имах повече от сто и двайсет клиента. Някои от които дискотеки извън Мадрид. Направо ми поръчаха – следващия път кашони! Всичко е нагласата. Нямах ли предчувствие, случваше се, не излизах. Не се гнусях от нищо: китайски ресторанти, в които влизах през кухните, там по стената пълзяха плъхове, съмнителни дупки, където вонеше на любимата ти гадост – хашиш или марихуана. Каква е разликата? А веднъж на улица Барко, много близко до ресторанта, в който шеще да се хванеше на работа след като заряза следването, ми отвориха една много специална, много тайнствена врата. Влязох, както и предполагах – нощен клуб.

Нощен, но какъв!…

Порно, казах си, нормално, като отклоних очи от екрана в нещо като бокс, имаше много боксове, бях гледал по филмите, някому правеха минет, добре де, голяма работа, правили са ми и на мен, предполагам и на теб, но докато напредвах към бара, за да говоря с управителя, ясно осъзнах, че лицето, по което се стичаше семенната течност на орган със завидни размери, при това десетократно увеличен на екрана, беше, както и органа… мъжко! Повече няма какво да ти разказвам. Можещ и да знаеш заведението, не се кискай! Огледах се – ужас! Проломотих нещо несвързано на бара, барманът ме изгледа саркастично и със съжаление и последното, което видях на главата му, вид декорация, предполагам, не знам дали беше инструментариум, – набор фалоси; от номр едно, като орехче, до 42, навирени като войници на пост, кой от кой по-чудовищни грездеи. Що е грездей? Ако отвориш Данчовата енциклопедия ще прочетеш, че чеп за бъчва, дърво с конична форма и пр. Но е и друго… да… Веднъж спускайки се по твоята улица, да, точно тя, където бях днес, да ти прибера вещите, накрая преди да свърши в улица Сан Бернардо, имах интересен разговор. „С какво се занимаваш иначе? – попита ме собственикът и управител на публичния дом, надявам се не си падал толкова ниско и за времето, което живяхме разделени, да не си се отбивал точно тук. „Строителен инженер съм по образование.“ Айде бе, и синът ми е! Всички пари оттук минават през неговата фирма. Искаш ли да се почерпиш, ласкаво кимна към момичетата от бара, пет – шест увехнали фльорци с разплути месища на неопределена възраст и неопределена раса – Избирай си! – щедро завъртя ръка. Бога ми, приличаше на счетоводител! Очила със златни рамки, сини невинни очи. Костюм.

Така или иначе тръгна ми като на бито куче тояги. Седмица или повече, докато снабдителят ми най-неочаквано изчезна. На връх новогодишните празници или малко след тях

– Какво става с Васко, къде е? – промуших се едва-едва между гърдите на Рената, приятелката му полякиня, която работеше с жена ми в Риголето, и рамката на вратата. Същата пазва, в която умело крадеше монети и оставаше колегите си без бакшиш. Живееха с Васко в стара колония малки като за джуджета къщички в Сан Блас, които собствениците наемаха на латиноамериканци или хора като него с неопределено занятие, но платежоспособни.

– Че де да го знам. Може и да е заминал за България… прозя се тя и вдигна ръка, забележителната ѝ нанка, на която Васко държеше избора си, промърда като прасенце в чувал – Какво ще пиеш?

– Нищо – казах. – Тръгвам си, че да не си го изкарам на тебе!

– Хайде де! – с премрежен поглед се разсмя тя. В другата стая проплака дете.

Това, кой знае защо, още повече ме озлоби. България! Възможно ли беше, без да ме предупреди?

6.

Когато се появи, седмица след това, появи се според тъпия израз „ни лук ял, ни лук мирисал“, макар че вонеше не на лук – дрехите му, колата, всичко – а на трева от десет метра! Изглеждаше лъскав и сит като чер котарак. Че да не беше и понапълнял…

– Къде беше, копеле гадно! Пардон, майна…

– В Андора, на ски, пич. Имам право на зимен отдих, нали?

– Ако не за мен, не помисли ли за детето си!

– Не е мое. Вървеше си с майката. Какво се е случило?

– Какво? Остави ме без стока! Аз така ли се отнасях с теб!… Давай цигари! – и хвърлих парите на масата. Той дори не ги погледна.

Първо, засмя се, вече не съм му бил шеф, може би съм забравил, второ, по важното, цената се променила. Не лично той, търсенето я увеличило. Онова била само първоначалната, така да се каже, зарибявката. Усетих как ножицата на Маршал започна зловещо да трака току над главата ми. Не се посвени да спомене и гнусния израз за приятелството и сиренето, сещаш се… Плюх и си тръгнах. Плюх и се проклинах по целия път от Сан Блас до Елипа, а на другия ден намерих друг снабдител, пак българин, синът на едни познати на Алекс, висок младеж с плитка, когото бях засичал да продава на масичка на ъгъла на Сан Висенте Ферер и бях питал за стока. Ела в Алкобендас бе казал кратко и ми бе дал адреса.

Когато пристигнахме с теб на другия ден около седем часа вечерта според уговорката, той още спеше, майка му не го събуди, докато не благоволи сам да се надигне, а пастрокът му, през цялото време неодобрително сумтя.

– Какво искаш, момчето си плаща частта от наема и целия гараж, от който се ползваш и ти! – с яд говореше тя. – Грижи се сам за прехраната си!

– Ще ни докара беля с нея „прехрана“, разбери!

Ти наблюдаваше внимателно отстрани обичайната сцена, нямаше нищо весело в тоя дом, освен едно красиво единадесетгодишно момиченце в балетно трико, което се носеше безплътно като глухарче в нагнетената атмосфера със слушалки, унесено в музика, която не чувахме, но знаехме че е много красива, и тъкмо вече се канех да кажа нещо за разведряване, Пламен, така се казваше синът, се появи все още мрачен или по-скоро намусен.

Нищо не каза, остави ме да говоря пръв, с тежестта на гангстер от филмите, същевременно си личеше колко е млад, три или четири години по-възрастен от теб, но каква разлика! Цените, които ми даде бяха дори малко по-високи от Васковите, но приех, слязохме в гаражния бокс и натоварих кромата.

– Като ходиш в Андора, ще ме вземеш ли някой път с теб, не сега, по-нататък? Колата ми е голяма и удобна. – не без гордост казах.

– Не правя нищо, което друг може да свърши вместо мен – без желание отвърна и отметна рязко назад дългата си коса, не си беше вързал плитката, Пламен. – Носят ми го на място.

Наблюдавах как го гледаш с възхищение. Всичко ти харесваше в него. Прическата, ленивите движения, жаргонът („дърво си е“ в смисъл на трудно), обицата. Безизразното изражение на лицето, още с мъх и неокосмено.

–Ако той не иска, не можем ли да отидем двамата, а татко? – попита ти плахо на връщане. Представям си какво си представяше; нощно преследване, луна, мрак. Сенките на облаците върху снега. Пиренеите. Седма симфония, както някога на Боровец в станцията на писателите. – Вече съм голям, нали Пламен е само с две години по-голям, на деветнайсет!

– Три. Но е истински разбойник. Забрави. Това, което наистина можеш да направиш, е да сложиш няколко картона в раничката си и да застанеш на светофара на Маркез де Корбера в седем часа сутринта. Какво би ти се приискало, ако си тръгнал с колата за работа, нямаш цигари, задръстването е адско, пуши ти се като невидял и току пред теб изскочи чевръст, приветлив млад продавач на това, за което копнеш от половин час?

– Да го сгазя! – мрачно каза ти и се умълча.

7.

Дали не се почна цялата твоя нещастна абсурдна идея за твой бизнес от деня, в който те заставих да продаваш цигари на улицата преди училище? Но нали всички правехме нещо: аз, майка ти чистеше домове, имах планове дори за сестра ти – фирма за развеждане на кучета, бях чел за нещо такова в неделния Ел Паис. Сандра се възпротиви и на двете ми идеи и в крайна сметка търговията ти на третия ден приключи. Не знам колко продаде, сигурно по-малко, отколкото изпуши. Същевременно връзките ми с Марсел се задълбочиха и може да се каже станаха дори приятелски. Повече си говорехме с хубавата Флорина, румънката, разказвах ѝ за пътешествията ни със Сандра по делтата на Дунава и че в деня на разстрела на Чаушеску бях в Букурещ с колона на Червения кръст.

– Ти нали беше строител по образование? – ме попита един ден той.

– Да, строителен инженер – подчертах.

– Наех една дупка долу точно срещу Операта. Искаш ли да ми помогнеш да я превърна в нещо, което тук не са виждали: кухня зрелище? Да слезем, да ти я покажа.

Бъдещият ресторант грил „Ше Марсел“ се намираше непосветено под „Дванайсети Век“, на края на улица Аренал, там, където залата на операта чупи в сцената или което е отстрани на сцената, не помня как се казва. Някога е бил музикален магазин, западнал и затворен за дълги години. Беше точно до банка Баркли, с която го свързваше (или делеше) неголямо патио. Идеята на Марсел беше съвсем проста и ясна: да изтърбуши всичко и в дъното да направи кухня видима откъм салона. Четири или пет маси, не повече. Купих ролетка от книжарницата, прегледах проекта, взех всичко необходимо като размер и обещах да му отговоря до три дни.

Три дни разсъждавах и обмислях всичко, нещо нетипично за характера ми. Имах вече много натрупан опит от Овиедо и в крайна сметка съставих крайна цена с десет процента по-малко от неговата. Марсел дълго мисли, гледа цифрите, после попита: ще се справиш ли и за колко време. Трябва да стане за три месеца. До Великден. Имаш ли хора? Имах, но му обясних, че трябва да говоря с този и онзи.

Имах много точна представа този път какво трябва да правя. Трябваше ми опитен майстор. И знаех кой. Поех към манастира на Новите Салезанки на улица Сан Бернардо в час, в който бях сигурен, че Овиедо си почива, между два и четири. Беше наврял всичките си работници на един обект в продължение на година, докато излезе разрешението за строителство и хората направо се бяха прескачали, не знам как им бе плащал, но запазил екипа си. В крайна сметка бе издържал и днес манастира носи плоча с името на фирмата му на фасадата. Бе освободил само мен, втората си секретарка и един, който спеше на скелето.

– Виж какво – засмя се Анселмо. Защото това беше човекът ми. Отдавна бяхме забравили случилото се между нас – Благодаря за поканата, но, как да ти кажа, вече съм питомен заек, търси си див, не всеки става за бригадир. Аз гледам вече към пенсия. Иначе винаги съм готов да ти помогна някоя неделя или по празниците със сина ми, но не повече. Желая ти успех.

8.

Оттам волю-неволю краката ми сами ме понесоха към Дивино Пастор, само на две крачки от Салезанките. Не бях стъпвал от шест месеца в бърлогата на Делфин, от време навреме минавах да се видим с Пъпката, да послушам фантазиите му. Последния път бе изобретил система за обезоръжаване на терористи със скрит автоматичен нож в самолетната седалка, който пилотът (той) изстрелва с натискане на копче от кабината (как обаче се справяше с разхождащ се между редиците изверг, както е по филмите, не беше ясно). Така че, каква беше изненадата ми, когато някогашният съдружник на Делфин, който държеше магазина за бои, уклончиво ми каза:

– Премести се зад реката на Команданте Фортеа. Не знам защо. Сигурно за добро. Слез по Сан Висенте, пресечи Мансанарес по Кралица Виктория, първия мост след гарата по булевард Флорида. Тръгнеш ли по магистралата, ще изтървеш изхода.

Естествено набутах се право в М30, завъртях се два пъти на голямото кръстовище с тунела под реката, успях някак си да не отпътувам за Естрамадура и Португалия, свих при втория опит надясно и по-скоро по усет влязох в малкото кварталче между бетонното корито на Мансанарес, пълно с консервени кутии и бутилки, и магистралата. Сякаш попаднах в друг свят: ниски жилищни блокчета с магазинчета под тях, дървета по улиците и тишина. Единственото му неудобство бе липсата на метро. Офисът на бившия ми работодател се намираше към края на главната, имаше много места за паркиране и го познах по познатият червен омачкан бус пред блока.

– Изтъкнатий инженер-пътищарю! – церемониално ме посрещна бившият ми работодател, дори разтвори ръце да ме прегърне – Че! Тъкмо за теб си мислех… Какво ли прави, къде се дяна тоя булгаро! Е, хайде. Щом си тук, добре дошъл в преизподнята!

Канцеларията беше тясна и дълга. В дъното, зад паравана, тоалетна и нещо като склад, индианци с големи глави вадеха кирки и лопати, очукана количка и вяло се препираха на някакъв андински език. До стената, с лице към прозорците бяха наредени три бюра. На Делфин, друго, долепено под ъгъл с него с млад, наконтен като за излизане вечер млад мъж с жълтокафяво сако и най-вдясно с дребен човек с кръгли очилца в черен костюм. „Общ осигурителна мадридска агенция“ пишеше на плакат зад гърба му в яркочервени букви и нарисувано глинено прасенце спестовна касичка (между впрочем надписът се ширеше и на цялата ширина над прозорците отвън, но без прасенце. Очевидно старият ми шеф отново споделяше помещението с някого, все пак нито с ключар, нито с обущар. Нито дори с бояджия, както преди.

– От два дена сме тук с търговският ми агент – улови погледа ми той, – Анибал, големият ми син!

– Приятно ми е – усмихнато се поклони младежът и ми протегна ръка, същото направих и аз; ръката на сина му беше пухкава и мека, а самия той в лице напомняше на напълнял Брат Пит, сигурно бяха връстници.

– И Родриго?

– Изпратих го да учи в родината му за адвокат – въздъхна и изтри потта от лицето и карирана носна кърпа. – Не издържа, горкият, на напрежението… Обаче с Анибал – въодушеви се той, – сме ги подхванали тука клиентите един след друг като яребици! Ето, и Андрес да ти каже. – Непознатият се ухили, без да спира да гледа в компютъра си (имаше компютър и на бюрото на сина му, о, чудеса!, колко ли се беше оръсил?) – И икономическата ни политиката е съвсем нова. Жалко, че си тръгна тъкмо в момента на реорганизация и осъвременяване на процесите на маркетинг.

– И Торес? – учудих се. – Свършихте ли в Гредос? Толкова скоро?

– Не ми говори за тоя… Мошеник! Не. И ми дължи пари! Пил ли си кафе? – попита Делфин като се озърна и стана от бюрото. – Анибал, отиваме с Касимиро до ъгъла и се връщаме след пет минути. Стой тука и мисли му, ако не те заваря! – обърна се към младежа той, който лъчезарно ми се усмихна.

– Не исках да говоря пред Андрес – каза вече навън, – но положението не е розово. Торес развали договора, нямам друг голям обект, а страната затъва. Загива! Не четеш ли? Тия скандали, които се вихрят… Проклети социалисти, ще ни докарат до просешка тояга! Този разбойник, Ролдан, научи ли, който задигна толкова пари! Ти как си?

– Добре съм, ама ще се оправя – засмях се и му разказах за Марсел – Сближих се с французина ли, ливанеца ли, какъвто и да е, но е готов да почне веднага! Усещам, обаче, че не бива да го правя сам. Без гръб. Много измами, Делфин…С теб поне се познаваме.

– Съвсем си прав! Последното плащане е важно, Че! В началото ти тикат парите, нали – заканително завъртя глава той към някакъв лош спомен („Миге-ел… Делфи-ин!… Их, строителна акуло такава!“ – размениха си приветствени викове с бармана) – а накрая току се изгаврят с теб. Добре. Какъв ти е плана? С радост ще те приема за съдружник. Четиридесет на шейсет, устройва ли те? Посъбра ли парета, Че?… Ах ти, тапицира ли се с мангизи в Сан Хосе, тарикат такъв? Най-голямата галицийска компания! Нали знаеш, че съм галициец?

– Знам. Но най-вече разбрах, че съм бил питомен заек досега – усмихнах се като си спомних думите на Анселмо. – Осем милиона обект нося, колега, това малък дял за участие ли, как ти се струва? Или моето пак си е мое, твоето си е твое?

– Е, не-не, тогава не се познавахме.

– Шейсет на четирийсет предполага дванайсет бона от страна на фирмата.

– Чакай, чакай…Тия осем милиона, твоите де, не са твои, Че?… Те са на клиента. Правиш ли разлика? Не знам каква икономика сте учили там в България, но твои са само седем процента комисионна от тия пари, сещаш ли се? Добре, нека са десет – въздъхна той.

– Десет – десет. Добре, дайте ми осемстотин хиляди тогава.

– При завършване на обекта – с удоволствие!

– При всяко актуване. Така става ли?

– Виж какво, давам ти твърда заплата. Сто и петдесет хиляди. Малко ли са ти?

– Двеста и да си ударим ръцете!

– Хич не ми харесваш такъв! Каква е тая промяна у тебе?

Ударихме ги. Бяхме на второто вино. Как да му кажа: тая промяна, сеньор Мартул, се дължи на изследване в практически условия на трудовете на сър Адам Смит, да сте чували нещо за ‚Богатствата на народите“? За Ножицата на Маршал, която този път бе щракнала в моя полза? В бара свиреше на китара възрастен китарист. Приказваха си и от време навреме с бармана, после дядката пускаше по някой проточен андалуски вопъл, последван от съвсем не лошо, направо майсторско соло.

– Че това е Птичето, бе! Ел Пахарито! – възкликна неочаквано един от съседната маса, по всяка вероятност и той безработен, както повечето в заведението.

– Ами да – каза с гордост бармана. – Чичá ми… Същият. От време оно!

– Че той жив ли е? Имам негови плочи, ебах го! Отивам за китарата! – и побягна навън. След малко наистина се върна с китара. – Момчета, сега ще изсвиря в чест на големия тук музикант една своя пръдня! – личеше, че беше подпийнал. – Мигелито, по едно за всички от мен! Маестро, имам честта!

Но не беше анален въздух, както обща, а професионално изпълнение. Учудващо добро. Старият музикант слуша известно време, наклонил глава, примижал, после се усмихна кротко с беззъбата си уста и тихо го последва; намести се в мелодията на другия постепенно, полека и изведнъж, проточил шия, хрипкаво, издълбоко зави. Нищо и никакъв човечец, дребен, сив с голяма глава, каквито можеш да видиш в литографиите на Гоя. Лос Капричос, а откъде извади тоя глас – да се чудиш!

– Двеста хиляди на месец? – прошепнах. – Никога не съм падал толкова ниско! За четири месеца, колкото трае обекта, прави точно полагаемата ми се комисионна… Хитър сте. А ще ме имате безплатно за още два и три, че и четири други обекта едновременно, които вървят. И печалбата от мен ще е тройна.

– Отракал си се – накриви на една страна глава той. – Чакай да послушаме малко… Къде се отрака така, Че?

– В Университета – подхвърлих небрежно.

Но не му казах в кой. Не му казах: „Икономическия институт от улица Арсенал, улица Рибагорса, Сан Висенте, Палма, Амнистия. Кралската финансова академия от пресечката на Монтера с дъртите курви, трансвеститите от улица Барко и къде ли още не. Цял петмилионен хитър, пресметлив, порочен нощен Мадрид!“

„Добре платена… Добре от мен платенаи-й си, жена!“– виеше Птичето.

– Я чуй какво пее – разсмя се той. – Че учихте ли финанси през социализма?

– О, да! Политическа икономия и Основи на народното стопанство. Винаги четях само първия дял. За капитализма. За социализма беше точно обратното. И нá – оказа се вярно.

– Политическа икономия, казваш. Като чуя политически, политика, политици и не знам какво ми става! – поклати отново заканително глава той някъде към юг, към далечна Аржентина, където бе оставил богатствата си. – Започнал съм и аз едно нещо, една студия, ще знаеш, после ще ти обясня. Ела утре рано да оформим документите ти. Ех, липсва ми Родриго! – въздъхна. – Оня нехранимайко Анибал не става за нищо освен да пуши трева. Взех го, за да го измъкна от приятелите му. Родриго ще заместиш ти. Като син ще ми бъдеш! – разнежи се той.

– Студио ли? Ремонт на някой музикант ли ще правите?

– Студия. Трактат срещу ония продажници, властолюбците! Някой ден ще ти разкажа – и заскърца със зъби.

Благодарих му. Когато се качвах в колата, минаваше десет часа, си мислех за теб. Беше странно, че толкова различни, от различни поколение, израсли в различни семейства и страни можеше да ни гнети един и същ проблем. Защото Брат Пит никак не ми се хареса. Мисля, че не само пушеше трева, но и шмъркаше с носа си!

А ти? Развиделен трудовия хоризонт, опасенията ми поеха към теб.

9.

– Управляемостта… на народите! Как ти се струва, нали си бил писател – каза веднъж, докато шофираше Делфин. – Какво заглавие, а? – произнесе замечтано той, докато се прокрадвахме по малките улички под площад Санто Доминго към Операта и заведението на Марсел. Бяхме подписали предишния ден, карахме скелето.

– В смисъл?

–Добре ли звучи. Аз не съм писател, но също знам да пиша…– засмя се той, – нали така… Идиот! – изкрещя в следващия момент по някакъв минувач, който с вид на дрогиран пресече на милиметър пред него и дори успя да изрита ламарината на Нисана. – Какво става с тоя народ бе, наистина!

– С тоя от улицата или въобще.

– Тоя от улицата… А онова е заглавие. На научно изследване. Така се оформя.

– И защо не само Управление на народите. Или „на народа“. Вие ли го измислихте?

– Да допуснем – извади кърпа и изтри потта от челото си той. – Става въпрос за това как народите да управляват сами себе си. Без политици. Без негодници…

– Самоуправление на народите?

– Не. Но има и разлика между управляемост и управление. В смисъл… Чакай, чакай, чакай! – прекъсна обстоятелственото си обяснение той и наби спирачки – За вълка говорим, а сме пред кошарата му! – завърши доволен той. – Знаеш ли какво е това?

Намирахме се пред голяма сграда с колони в дъното на зелен парк. От вратата веднага се подаде недоволен жандармерист в официална зелена униформа с лакирана сплескана отзад шапка и замаха сърдито с ръце; влизаха и излизаха черни лимузини, сред които червеният Нисан изглеждаше жалък като бръмбар, калинка.

– Ако не си виждал Сената, ето го. Там са те-е…! Политиците-мръсниците! Държавниците негодници! – завъртя заканително глава сеньор Мартул. Наистина за мое учудване бяхме минали точно пред главния му вход, чийто образ помнех от новините по телевизията, но не знаех до този момент, че се намира там. – Ама и аз съм намерил начин как човечеството да се избави от тях…

– Какво толкова са Ви сторили? Вие анархист ли сте?

– Нали съм ти разправял…

Но не можах да науча повече. Стигнахме „Ше Марсел“ (При Марсел), така се казваше вече официално заведението на французина, обстановката на улицата беше станала ужасяваща – пред нас и зад нас поток от коли, трябваше да разтоварваме двамата с Делфин, работниците едвам смогнаха да поемат скелето и разгневените водачи зад нас бяха вече готови да слязат и ни линчуват. Делфин продължи, а аз останах да вкарвам с работниците инструментите и скелето в обекта. Странната, натруфена дума обаче ми остана в главата. Управляемост.

10.

Засега най-важното е, си казах, е започваемостта на един обект.

Завършването на един строеж и дали изобщо ще ти платят е в право пропорционална, не, а направо в квадратна зависимост от началната бързина; накрая всичко е против теб и се губи най-много време, особено в центъра на милионен град като Мадрид. Тъй че не знам какъв вид точно управление беше намислил моя нов и някогашен шеф и за какъв дявол му беше, но аз се съсредоточих него ден преди всичко в разбиваемостта и събаряемостта на преградните стени (Марсел държеше новата кухня да бъде открита към салона). За разлика от проектирането на една сграда, което, както знаеш от престоя ти в Строителния институт, започва от главата към краката (т.е. от покрива към основите), а градежът ѝ – от краката към главата (от основите към покрива), в деликатната област на ремонтите това става от коремната кухина (кухнята, баните и тоалетните) към крайниците (спалните, хола и всичко останало).

Още в началото на адския шум дотърчаха половината съседи и заместник директорът на съседната банка. Марсел ги успокои, че няма да съборим сградата, представи ме (не мисля, че им направих особено силно впечатление, никога не успявам да го докарам от първия път като теб) показа им разрешението от кметството и ги обая с френския си акцент. С две думи – накара ги да повярват, че нищо лошо няма да им се случи и ги покани в бъдещия ресторант.

– Кога? След колко години? – пошегува се мрачно заместник директорът на Баркли, съседният банков клон.

– Касимиро ще ви каже – каза Марсел и ме захвърли на лъвовете.

– Сега сме – погледнах часовника си (заучен демагогски жест от ротния в казармата) – вторник. Значи точно след три месеца, сеньорес. Заповядайте за Великден, който се пада, мисля, първата неделя от май. Приятен ден!

– Имам един въпрос – възпитано изчака човекът от Баркли, млад пъстроок мъж с очила, другите, разочаровани, че имаме разрешение от кметството и не могат да викнат полиция, взеха един по един да се да се изнизват, стъпвайки предпазливо в руините на някогашния магазин за цигулки, и тихо ме попита – Ще слагате комин, разбрах, в патиото. А имате ли разрешение?

– Естествено. Но дори и да нямаме, няма да ви дими. Шегувам се!

– Питам, за да разбера възможно ли е да използваме скелето ви, ако нямате нищо против. Искаме да сменим тръбата за климатика на банката с по-голям диаметър, а тръгнем ли да искаме разрешение по официален път, може да отнеме и година. За тия съборетини, старите сгради, архитектурни паметници до една, винаги искат проект, пък и съседите, видяхте ги, така че идеята е покрай вас да минем метър и ние…

Да минете тънко, си казах. Излязохме в патиото, показа ми тяхната тръба. Беше тридесетсантиметрова поцинкована тръба от преди няколко години, по принцип същата, която трябваше да поставя за грила с изключение на първия ни сектор, термично осигурен. Моментално ми просветна какво да направя.

– Ще поставим новата ви все едно е наша, за пред съседите, а ние ще вземем старата. Стига Марсел да няма нищо против. Става ли?

– Имах предвид нещо такова, елате да ви покажа новия ни апарат и ми кажете какво ви трябва. Така е, скъпо е поставянето на скелето, знам, но и тръбите не са евтини, никак…

– Скъпи са най-вече парите – засмях се аз. – Вие най-добре знаете.

11.

След Алкала де Енарес вече бях разбрал поуката и не странях от срещи и договаряния. Плюс това шефът ми не си падаше по обедите, тъй като нямаше кой да му ги плаща като на Хосе Луис; нито по виното – ядовете му с политиците пък му бяха отворили не само дупка в банковата сметка, но и язва в стомаха. Гледай сега за како става въпрос, каза гордо той и, с папки под мишници, тръгнахме по проучвания на златните мини на Делфин.

Първото ни посещение беше в Аржентинския колеж. Той се намираше малко под архитектурно-техническия факултет, в който един ден по мое настояване щеше да учиш. Делфин остана разочарован от начина по който ни приеха, накараха ни да чакаме и останах с впечатление, че не знаят кои сме. После разбрах, че идем чрез трета и четвърта ръка препоръка. Моят съвет беше да не се занимаваме с подпорни стени, не за нашата уста лъжица, но въпреки всичко заснемахме и чертахме скици през седмицата, мечтахме как ще оставим имената си на фасадата, подобно на Овиедо на манастира от улица Сан Бернардо, докато не научихме, че колосалната сума, до която стигнахме в претенциите си, зависи от бюджета на Министерство на културата в Аржентинската република, а бюджета на Министерството – пряко от парламента. С две думи – пак от политиците, и като се има предвид латиноамериканската обстановка, изострените отношения с Чили, световната бюрокрация, аржентинската в частност, ни бе подсказано, че победителят в конкурса ще е онзи строител, който също така го и финансира. Възстановяванията на сумите пък щяха да следват ритъма на дипломатическата поща, най-бавната в света, на всеки шест месеца.

– Ти представяш ли си? Не, ти само си представи! – палеше се на връщане в колата моят работодател, който по някакъв начин вече считах повече от работодател, малко нещо и приятел, след всичко, което се бе случило между нас. – Ние тук ще бачкаме като скотове, ще подпрем целия им колеж във въздуха, ще наемем кранове, багери, ще го укрепяваме, докато те там в парламента ще умуват дали да отпуснат, дали да не отпуснат пари и в крайна сметка може и пак да нападнат Малвините само и само да не платят субсидиите за културно развитие и да ни изиграят!

– Фолклендските острови – поправих го.

– Вие там какво, англофили ли сте на Балканите?…

– Русофили.

Могло също така да запишат децата ни и да отчислим таксите за обучение като форма на разплащане, представяш ли си? Ще трябва да се потрудим да създадем поне още по пет деца, та да се приближим близките петнадесет години на достатъчно разстояние до една десета от дължимата сума! Тридесет милиона пезети, въздъхна Делфин и аз разбрах, че сме си загубили времето. Излязохме си с празни ръце и разбити сърца. Бяха ни заглавиквали до последния момент.

12.

Няколко дена и двамата бяхме като попарени. Отпочивах си от мечти единствено на обекта, а вечер разнасях цигари. Намерих най-добрия водопроводчик на Овиедо и той опъна инсталациите само за три сутрини от входния щранг до кухнята на Марсел. Поне това можах да направя за него, защото, когато завършихме замазките и стигнахме плочките, Делфин ми стовари не друг фаянсаджия, а Пако. Единственото, което успях да направя, бе да му пробутам Божидар да се усъвършенства и да не се мяркам една седмица на обекта, зает с най-щурата идея на шефа ми. Тоя път бе надминал себе си…

– Че! Бързо! Утре сутрин! – обади ми се по телефона той. – Ела с кромата, измий я на автомивка, аз ще платя! Облечи се официално. Разбра ли?

– Не.

Напоследък, след като бе видял по телевизията, че в Италия правителствените коли са като моята („Политиците, мамицата им, се возят в колата ти, Че, а аз карам дъртото си Рено Фуего!“), бе започнал да настоява да ходим по договаряния с нея. Никога обаче не се сети да ѝ налее бензин. Така че, това че ще плати миенето ѝ, просто ме потресе. Какво ставаше? Заварих го да се кара на Анибал.

– Погледни се! Каква я тая жълта вратовръзка, какви са тия слончета по нея?

– Защо, нямат ли. Папá, какво имат тогава в Саудитска Арабия? Само камили?

– В Саудитска Арабия има петрол, Анибал, пари, това имат – тихо, с особено благоговение произнесе думата Делфин. – Много пари. Виж Касимиро, сериозен, малко поовехтяло сако, но и това има своя подтекст: отдаден на работата си инженер! Но ти, тоя панталон?

– Каква е тая паника? – попитах.

– По пътя ще ти обясни! – изтика ни той. – Изчезвайте, че приемат от девет до единайсет! Важното е да ви пуснат и да ви дадат час за посещение и оглед! – шепнеше, за да не го слушат из квартала. – Наслука!…

Излязохме на околовръстното, от там поехме към северната чат на града, спуснахме се по Кастеляна и след дълго лутане по картата („Че, ще изпуша един джойнт, извинявай!“) намерихме посолството на Саудитска Арабия в съвсем обратна посока на нашата. Планът на Делфин обаче беше наистина дързък. И тук Анибал, за когото малко знаех, освен че пуши трева като теб, изигра ролята си блестящо.

13.

– Строителна фирма „Катедрала“. Идваме във връзка с конкурса за ремонта на джамията – позвъни решително той на декоративната решетка домофон с йероглифи от корана.

– Почакайте така – чу се строг глас отвътре. След малко друг, по-любезен: – Записванията бяха вчера.

– Колегите от АГРОМАН ни позвъниха малко късно. Техни подизпълнители сме, специализирани в култови сгради и дипломатически поръчки. Само ще помолим също за дата за оглед. Ако не е късно, разбира се.

АГРОМАН, само искам да ти припомня, беше втората или третата строителна компания в страната. Откъде му хрумна на това момченце такава дебела лъжа, направо косите ми се изправиха! Но когато след два дни вече с баща му благополучно седяхме пред същата решетка с цитати от корана и чакахме дверите на посолството на най-богатата арабска държава да се отворят като пещерата на Али Баба пред нас, с дата, приемен час и всичко, вече имахме дори визитки с гравюра на катедралата в Сантяго де Компостела в десния горен ъгъл (не забравяй, че Делфин беше от Галиция) и нов лъскав лазерен дистанционен метър, взет под наем от същата фирма за измервателни уреди на улица Аточа, от която бяхме взели навремето си теодолита за отлагане на терена на къщите в Гредос.

– Катедрала! – прошепна мечтателно Делфин. – Мислех отначало дали да не се казва Храм, храм въобще, но ми се стори много езическо и се спрях на готически, този от Компостела. Ще се съгласиш, че е оригинално.

– Тъкмо за случая! – засмях се. – Храмът, наречен на името на Свети Яков Мавъроубиеца!

– А, много ще го познаят те! Мислих по въпроса. По начало е верско, предразполагащо, ще видиш… Селям Алейкюм! – поздрави той мазно излезлия чиновник, като се сгъна почти на две и ме срита да се наведа и аз.

– Говоря испански, добър ден! – засмя се леко презрително служителят, як, с вид на цивилен офицер на възрастта на шефа ми и двамата изведнъж се почувствахме глупаво. – Паркирайте колата отстрани, моля. Ще идем с моята…

14.

След десетина минути, през които предимно мълчахме, Делфин се опита да обясни колко важно е да се знаят езици, спряхме пред висок, потънал в зеленина тухлен портал, покрай който много пъти бях минавал натоварен с цигари вечер на път за една дискотека в края на Пасео де ла Абана. Имаше вид на манастирска порта или на имение и се отвори още с приближаването на пикапа. И както беше любезен и благ с нас домакинът, шефът на охраната, или който беше, започна още с влизането да дава с нисък, но строг глас наставления на арабски на посрещналите ни двама пазачи с мачете в ръката, типове с нищо хубаво не обещаващи изражения.

– Мислех, че ремонта ще е в посолството – разочаровано каза Мартул като се огледа.

– Не. В новата ни резиденция. Не получихте ли заданието?

– Ами… Да, да – смотолеви Делфин. – Остана в колата.

– Нищо, заповядайте. Внимавайте къде стъпвате, убихме няколко змии тук…

Вратите се затвориха. Мъжът ни поведе към дълга двуетажна постройка с покривна тераса, за която можех да се обзаложа още оттук – по по-тъмните петна на фасадата, че тече, а по тия в основата на стените, – че мазилката отвътре е подкожушена и на места опадала; двамата пък, за наше успокоение, се заловиха отново да разчистват обраслия с треви двор, нещо, което очевидно правеха от скоро: целият парцел, докъдето се виждаше, а не беше никак малък, имаше поне десет декара, беше потънал в злак не по-малко от замъка Ъшър в прочутия разказ на По. Липсваха само гарваните.

– Предполагам, че ще искате да го разгледате, един час ще ви стигне ли? – попита домакинът и ние кимнахме в съгласие. После ни остави сами. Змии? Къде, по дяволите, ме бе довел тоя мой шеф! Зоологическата градина на Мадрид беше в противоположния край на града! Освен някогашната кухня с обширна трапезария, стаите (или килиите, ако е било манастир), повече от двайсет на брой, които бяха в плачевно състояние, имаше и малък параклис. Останалите постройки бяха складови и работилници, имотът бе от по-миналия или по по-миналия век, когато имението е било в периферията или дори извън очертанията на града. Само тая покривна тераса не се връзваше с нищо, може просто да е бил ресторант с публичен дом или както е прието да се нарича сега „нощен клуб“, придобит от посолството на безценица. А как всичко това щеше да се върже и с джамия главата ми не го побираше… Без проекта за преустройството, изпратен на поканените участници в конкурса, в който неизвестно как се бяхме намъкнали, бях напълно безсилен. Можех само да гадая по названието, което му бяха дали: ритуален комплекс.

– И какво сега, не можеш да кажеш поне приблизително колко ще струва ремонтът? – фучеше Делфин след като криво ляво приключихме със заснемането и си отбелязах пострадалите зони. – За какво съм те назначил! Да оставим да ни се изплъзне от ръцете тоя шанс? Шансът на живота ни може би?!…

– Колко ще струва ремонтът на кое! Знам ли какво искат, освен джамия. Харем, летище за хеликоптери, петролен кладенец? Това е Саудитска Арабия, Делфин!

– Така, така, така… включи всичко това! Всичко! Без кладенеца.

– Че – имитирах го. – На хората са им дали проект! Предполагам, че участват всички големи хищници. Но със задание. Знаете ли какво означава?

– Ох, знам само, че можем да ги ударим в земята! Да ги размажем!… Сан Хосе дали участва, защо не им позвъниш?

– По принцип изчитат всички оферти и не пропускат конкурс. Едва ли обаче си спомнят вече за мен. И не им стана приятно, че ги притиснах за парите. Вие откъде научихте за конкурса?

– Има ли значение? – усмихна се накриво той, златният му зъб, последният преди кучешкият, блесна неприятно.

– Има.

– Добре де, ще ти кажа. Плащам някоя и друга песета на един старец, който обикаля по центъра и разговаря с портиерите. Така научавам къде в коя сграда ще се прави ремонт, в кой домсъвет, и после се появява Анибал. Сетне аз, за по-тежко, във връзка с ремонта, разбира се… Намерил писмото отворено в едно кошче за боклук в една бръснарница на улица Алберто Алкосер, моля ти се! Около някое архитектурно бюро, предполагам… Та някой си се подстригвал и докато се подстригвал, Свети Яков, Мавроубиеца де, минал подухнал и хвръкнал в кошчето забравения на стола лист! Изхвърля ли се такъв документ? Цяло състояние! Недей разваля всичко сега!…

– Не! – хванах се за главата. – Отказвам да бъда ваш служител!

– Касимиро – зашепна почти той, домакинът вече идеше, промъкваше се между растителността в двора. – Чуй ме! Ти не познаваш арабското мислене. Живял съм с араби в Аржентина! Ще му предложа пари. Ще имаш заданието. Като е саудитски поданик, не значи, че е безмерно богат, богати са политиците, гадовете!… Ще ни даде всичко нужно, ще видиш. Изчакай да поговоря с него.

Да-а, много мисленета не познавах. Най-вече собственото си…

Оставих ги двамата и излязох да чакам пред вратата. Наблюдавах отдалече как си отстъпват път, потупват по рамото. След малко Делфин се приближи доволен:

– Конкурсът е отворен. За всички. Вторият му братовчед е женен за аржентинка! Каза, че ще ни дадат, което ни е нужно. И че ще го спечелим!

– Вие не сте аржентинец. Само сте живял там. Защо смятате, че ще го спечелим.

– Аржентинец е професия, Че! – засмя се той. – Не е националност.

15.

И сигурно щяхме да го спечелим, ако нямаше едно малко притеснително условие. Победителят следваше да внесе десет процента гаранционен депозит в момента на подписването, затворен до една година след завършване на обекта. Т.е. едното кубе на джамията. Най-мъничкото. Какво да ти обяснявам повече. Беше игра за играчи.

Не за жалки несретници като нас.

След още две три авантюри от по-скромен характер се оказа, че пакетът с предложения на моят шеф се е изчерпал, предложих му деликатно да не ме занимава с глупости, ами да плаща навреме, и се съсредоточих изключително върху работата си в Марсел. Едно любопитно прозрение, откак директорът ми бе показал вътрешността на банката, ме бе заглождило като язва, болен зъб, подуто коляно, не ми даваше мира: тръбата, която влизаше през стената на патиото хоризонтално, някъде на височина на кръста, влизаше директно в машината, където един единствен картонен филтър, подобен на автомобилните, беше единственото препятствие между пластмасовия лек капак и външния свят, отвъд банката, искам да кажа, и ако някому, достатъчно слаб, добре де, по-слаб от теб, му хрумнеше да се пъхне в нея като демонтира коляното в патиото, да се провре през нея, да разреже филтъра с нож на кръст, какво щеше да му попречи да излезе през капака, като го отмести с глава и в крайна сметка се озове вътре в банката?

Изглеждаше невероятно, но беше точно така!

На всичко отгоре вътрешната стаичка с климатика, където държаха пакетите с бланки, ролки хартия за касовите апарати и всякакви канцеларски материали, нямаше камера, нито устройство за следене по движения или какъвто и да е друг цензор. Беше чиста според терминологията на шпионските романи, които ще кажеш, че съм чел. Но не съм чел. Просто описвам една банка отвътре, такава каквато съм я видял, докато ти си бягал от училището в Елипа да пушиш крадени от мен цигари. Естествено, че и дума не можеше да става, не да става, да си помисля за това, какво се пази в банката! Опазил ме господ, стените навярно бяха толкова дебели и цензорите по коридора, по който влязохме и излязохме с директора, залата, входа, всичко, освен тази нищо и никаква сляпа стаичка, бяха толкова чувствителни и много на брой, че първата крачка извън нея и всичко щеше да свърши за по малко от пет минути! Така че не мисли, че точно теб съм имал предвид.

Смяташ ли, наистина, че щях да рискувам да те напъхам в дяволската тръба, така както те изстрелях на кръстовището, – стани, грабвай сака и тръгвай! – да те изложа на сигурен неуспех освен ако…

…освен ако…

…познай де?…

…в стаичката нямаше и един нов, спретнат компютър, на който, ако беше някой истински компютърен гений като онзи млад банков чиновник, който се изхитрил просто да закръгля операциите до половин цент и разликата автоматично да прехвърля в една единствената сметка, неговата (хванали го не по друго, а по промяната в начина му на живот: почнал да харчи, купил си скъпа кола, яхта и т.н) – сигурно би знаял какво и как да натиснеш.

Уви, нито аз бях този изверг, да те напъхам, нито ти, този компютърен гений, да изскочиш от тръбата и решиш всичките ни проблеми. А компютърът си беше там, да, сине, там, само на два метра от кухнята на Марсел, която с такова настървение разбивахме…

Защо ти го разправям ли? Нали трябва да търся вината в себе си за това, което се случи с теб. Или не трябва?

16.

Добре, няма да се караме. Продължавам по темата. Т.е. с все по очевидната възможност като свършим при французина, вече боядисвахме, отново да остана без работа и на улицата. Месец преди това Делфин ме бе повикал на разговор:

– Викаш ме, за да ме посветиш в тайните на ръкописа си ли? – попитах. – Колкото и да е странно, аз наистина познавам хора, които са следвали с Горбачов и с малко късмет текста ти да попадне в ръцете му (в един от предишните му разговори ми бе говорил, че търси начин трудът му, така си изрази, mi obra, да попадне в полезрението на някой от световните лидери – Буш, лейди Тачър, Митеран, Горби), си, сеньор. Само че как като отричаш точно тяхната роля.

– Вече имам канал – въздъхна той. – Ще действам чрез Опус Деи.

Напуши ме истински смях.

– А защо не чрез Розенкройцерите? Четох, че съществували.

– Виках те по друг въпрос. – Тук Джак Хекман се намръщи.

– По-точно?

– Не мога д продължавам да ти плащам заплатата.

– Как така? Само не ми казвайте, че този, който най-много получава в момента в предприятието, съм аз. Чувал съм го вече.

– Има нещо такова. Дори на Анибал плащам по-малко от едно птиче лайно – въздъхна отново той, – а ми е син. Дай да ти плащам половината и останалото в комисионни, нещо като акции, които на края на всеки обект ще ти се осребряват, Че?… Плюс това си имаш бизнес с цигарите. Какво мислиш, сляп ли съм? Както виждаш никога не съм те упрекнал, че го правиш и в работно време.

Така беше. Можех ли да разчитам само на него? Махнах с ръка.

– Обещайте ми само едно – помолих, – на края на обекта на Марсел наистина да се разплатите с мен, но да ми дадете и удостоверение за уволнение, за да кандидатствам за социална помощ. До там я докарахме. Поне това. Падне ли работа, ще работя на черно. Няма да ни хванат.

– Така да е, ще имаш документа. Ела, ела да пием по бира, аз черпя. Да ти разправя за Опусите… Казах ли ти, че кметът на Мадрид, Мансано, ми е приятел?…

Не чаках дълго, след две седмици отидох за последен път при него, той наистина ми попълни документа, с пъшкане и мърморене, но което бе най-важното, наистина успях, благодарение на намесата му, да взема месечна издръжка седемдесет хиляди в продължение на половин година. Комисиони или акции, естествено не видях. Ножицата на Маршал в съзнанието ми издрънча на пода на две ръждясали половини.

– Искаш ли да ти призная нещо? – усмихна се тъжно той, виждах го за последен път, но не знаех това. – Освен че получаваше най-много, ти си и единственият, когото някога съм назначил официално.

17.

При това положение нищо повече не ме задържаше в строителството. И се захванах да увелича мрежата от заведения, които снабдявах. Имах барове, дискотеки и неделни сватбени домове от Ескориал до Аранхуес и от Алкала до Брунете; т.е. от мрачния манастир на Филип Втори, от който испанският монарх управлявал империята си, до градините на двореца Аранхуес, построен по подобие на Версайския; и от родното място на автора на Дон Кихот до мястото на едни от най-жестоките боеве, водени през испанката гражданска война. Макар и жалък контрабандист на цигари, се чувствах свободен като птица, четях много, всичко около мен беше история, радвах се, че четеш също, почти същите книги, бяхме започнали дори да разговаряме по исторически и литературни теми, изобщо бях забравил, че върша нещо незаконно, единствени затруднения изпитвах с малката печалба, която реализирах поради високите цени на снабдителя ми; особено обидно ми беше, когато завършех цигарите да ида и го чакам у дома му да се събуди или да приключи партията си билярд в кафенето, където се водеше фиктивно на работа, близо до метро Трибунал, най-задръстената зона, там, където продаваше на масичката си отпред.

– Дърво си е – вдигаше равнодушно лице, – мислиш ли, че ми е лесно и на мен? Единственото, което чакам е, да ми дойде редът и да изчезна.

– Къде? – полюбопитствах.

– Има къде. Собствениците на бара, тия над тях всъщност, от време навреме правят така, че да им изчезне голяма сума пари с някой касиер, сещаш се, срещу когото пускат заповед за издирване и задържане. Въпросът е да издържиш седем, или по сигурно десет години. Парите, естествено, са малък процент от изчезналите и застраховката, но достатъчен.

– И ако го хванат?

– Не се е случвало. Десет милиона са много пари в Бразилия – засмя се той.

– Искам да те помоля само за едно – казах. – Никога не го казвай на Радой.

– Бъди спокоен. Казвам ти го само, ако някой ден не ме намериш.

18.

Да, дърво си беше. Гадеше ми се, повръщаше ми се… И аз бях в ръцете на този нагъл тип, който на всичко отгоре ми с пишеше приятел! Час по-скоро трябваше отново да хвана юздите на съдбата си в мои ръце. Андора. Андора сега или никога, каквото и да разправяше майка ти!

Тя: – Ако беше толкова просто, Пламен щеше да ходи през ден. А не ходи.

Аз: – И Васко? Аз по-глупав ли съм от тоя тъп пловдивчанин?

Разхождахме се хванати за ръце в парка с паметника на Бекер. Пауните се готвеха да си лягат по кедрите. От време на време самотно крякане долиташе отгоре.

– Не. И точно затова ти се чудя. Те са други хора, не разбираш ли?

– И аз вече съм друг! – казах с омраза. – Запиши си го някъде.

– Обещай ми само едно. Да не си посмял да тръгнеш с Радой!

Сега като си помисля, имала е право. Но само донякъде. Живееше затворена вкъщи и в Риголето, където я изсмукваха жестоко, нямаше приятелки, освен Йова, която след раздялата с Божидар се беше свила в черупката си, почти не знаеше езика и това я измъчваше. А за капак Дима ѝ се присмиваше, когато произнесе някоя дума неправилно: „Как… как? Какво каза?“ Как при такъв характер можеше да съди реално за опасностите в едно предприятие, толкова далече от собствения ѝ емоционален свят? Отдавна и нощите ни не бяха същите, както някога. Последното ни феерично любене в стила на дунавската делта някога, сред дюните на Уелва, когато ходихме с кромата до Португалия и не ни пуснаха, на брега на океана, ми се струваше отминало безкрайно далеч. А ни делеше само половин година. Вие някъде се къпехте сред високите вълни или търсехте миди, ние се виехме като змии само на двайсетина метра навътре в пясъците, о, беше прекрасно, искам да я запомня такава – невероятно красива сред тревите! – не е редно да ти разказвам точно такива неща сега, но искам да знаеш, че винаги съм харесвал и обичал майка ти и почти никога не съм бил в състояние да го изразя с три прости думи. Съжалявам, че не я послушах.

Потеглих рано сутринта в края на май или юни за Андора без никакви специални проучвания по въпроса, освен пълна вътрешна увереност, че ще спечеля и още в първия бар получих точния адрес и име на човека, който щеше да ми помогне. Как го направих? Просто препречих пътя с крак на младия келнер преди да отнесе мръсните чинии, протегнах му банкнота от две хиляди пезети и тихо и ясно обясних какво търся. Споменах и количества. В три часа вече седях в друг бар, в лявата част на дългата неуютната агломерация от няколко някогашни планински селца, каквато е Андора Ла Веля, столицата, и в осем, според уговорката, предадох на същинските преносвачи уговорената сума пари, цялата, при това бях напълно спокоен и уверен в това, което правя – уговорихме се да потеглим към границата в единадесет от хотела – в останалото време накупих подаръци, измих на автомивка колата, платих и брилянтин или каквото ѝ слагат, та наистина заприлича на дипломатически автомобил и дори успях да се поразходя из околностите, стигнах някакви писти, сега поляни, като с тъга си помислих откога не съм карал ски, спомних си царската ловна хижа на Боровец, – дали беше още на писателския съюз? – и накрая, малко напрегнат, се отправих за хотела. Човекът, як, сух планинец на моите години, вече ме чакаше в джипа си отпред. Примигна ми с фарове да го следвам и аз потеглих след него.

19.

Минахме пропускателния пост без проблем, а и не носехме нищо. Показах документите си – солиден, висок на ръст бизнесмен в двуреден костюм, вратовръзка, в безупречно чист автомобил, холандски жълт номер, дори не ме накараха да отворя багажника и влязохме обратно в Испания. Пет километра по-надолу, пред Сеу Д’Уржел, граничния град, водачът ми сви наляво по локален път. След още километър или два – тъмна поредица къщи от ляво с надвиснали почти отвесни склонове гъста борова гора, той сви още веднъж във входа на някакъв двор на работилница или гараж и паркира зад сградите. Паркирах и аз.

Донесоха ни бира и селско сирене, нарязано в чиния. Мъж и жена от близката къща. Всички светлини бяха загасени. Единствено далече в полето шареха някакви возила с прожектори – Гвардия Сивил – засмя се водачът ми и отпи. – До половин час и те ще си тръгнат. – Мълчахме. Не изпитвах страх, нито безпокойство. От време навреме мъжът вдигаше големият микрофон на радиостанцията в колата и питаше тихо нещо на език, който не разбирах, напомняше португалски.

– Всеки момент ще се появят. Чакат копоите да се приберат.

И наистина, точно в дванадесет, прожекторите отсреща в полето престанаха да шарят по склона. Двата джипа, които сновяха невидими в мрака, освен с белите лъчи кръстосващи се в небето и гората над нас, като по команда угаснаха, после видяхме как червените светлини на стоповете им поеха към градчето. Стана изведнъж тихо и хладно, запяха щурци, бяха ми донесли одеяло и бях задрямал, когато непосредствено от склона над нас буквално се изсипаха от гората в двора двама ниски, яки мъже, натоварени като шерпи: мастербокс на гърба, друг отпред, трети над задния, прихванат с лента на челото. Всички кашони бяха в черни пластмасови чували. Мъжете, също в черни комбинезони, дишаха тежко.

– Бързо! – освободи ги от товара им водачът, помагаха му и стопаните на къщата, после всички започнахме да прехвърляме пакетите в багажника на кромата. Наложи се да разцепим два, боях се, че няма да се съберат, но успяхме да затворим капака едва чак като седнах отгоре.

– Изчакай да стане един часът – каза водачът, изпитвах необяснима привързаност, желание да му благодаря, да му стисна ръка. – След един ги е страх и от собствените им сенки! Знаят, че могат и да стрелят по тях. Минеш ли Понтс, теснините, си в безопасност. Сбогом, булгаро! Бог да те пази.

Сбогом. Спуснах се предпазливо със загасени светлини на шосето и когато отминах градчето, на изхода с големия петзвезден хотел със средновековна кула с арка и знамена, както е обичай в тия замъци на безвкусицата, си казах:

– Животът е низ от малки, всекидневни победи, неща, които човек си е поставил за цел. А тази не и толкова малка. Караш грубо изчислени двеста и двайсет хиляди печалба, повече от месечната ти заплата при Овиедо. Край на униженията със сънародниците ти изедници! Вземи си стая с баня, едва ли струва повече от пет хиляди пезети, наспи се, утре се събуди. Тръгни с туристическия поток в десет надолу – солиден, холандски бизнесмен с източноевропейски вид извън всяко подозрение. Но друг, дрезгав и по-нисък глас допълни: – Сега е, когато и дяволите спят! Чу какво ти рече човекът: след Понтс ще си в безопасност. Напред!

До Понтс сърцето ми не спря да бие, а след Понтс, в последната махаличка, в последната като по чудо отворена кръчма спрях, поръчах си две леденостудени водки и мислено пих, както пия сега с теб, по едно с майка ти. „Прав ли бях – питах я с ням поглед. – Сега ще признаеш ли, че не съм отчаян глупак? Любовта има различни форми, моята е тая: да се връщам при теб след рискован път. Никога не казвай не на мъжа си.“

Полях с нейната водка цветето до мен, знаех много добре мярката си, нямах намерение да върша глупости, да карам пиян, бабата и дядото, собственици на кръчмето ме гледаха в почуда, помахах им за сбогом и продължих пътя си. Равнината се отвори пред мен като нощницата на Рената пред погледа на мъжа ѝ. Представих си как се измъквам между големите ѝ гърди, Пиренеите, докато Васко хърка, и увисвам под звездите върху корема на леридската равнина, скрит в малка, синя, италианска буболечка, натоварена догоре със скъпоценен тютюн. Две строги, съсредоточени в пътя светещи очи – фаровете ѝ – цепеха мрака пред мен. По радиото предаваха първата част на петият концерт на Бетовен. Любимият ни с баба ти. Ликувах.

20.

Облаците хвърляха сенки под пълната луна, сенките пълзяха по земята отдясно и от ляво на пътя, блестяха стъкълца, захвърлени бутилки, невидими денем в редките прашни тръстики. На моменти ставаше толкова светло, че можех да чета по картата на седалката до мен без светлина от жабката, на моменти съвсем мрачно. Далече пред мен, където трябваше да се намира Лерида, се виждаше сияние. Там звездите чезнеха в заревото на града, отворих стъклата, лъхна ме хлад, прозях се и си помислих дали да не спра да се разтъпча и изпикая, и в тоя момент видях светещата палка да маха отдясно на пътя, човекът, който я държеше, не се виждаше. Спомних си как веднъж, още в началото, не бях спрял на бялата млечна светлина, клатеща се ритмично надолу и нагоре (в родината ми бях червени и кръгли, наричаха ги слънчогледи, тия тук по-скоро напомняха на лазерните мечове от Междузвездни войни), затова побързах да намаля, обезпокоен по-скоро за водката, отколкото за друго – намирах се на сто и двайсет километра от границата!

Един от двама млади гвардейци, почти момчета, се приближи, мина откъм мястото ми, навътре имаше допотопен паркирал Нисан Патрол пред нещо като помпена станция. Скрита във тополите, невидимото присъствие на голяма бързоструйна река, покрай която през цялото време се бях спускал, се чувстваше и тук, в това нощно парче прашен път.

– Документите за проверка, ако обичате.

Извадих спокойно чантичката си, подадох му чуждестранния си паспорт, шофьорската книжка, техническия паспорт на кромата и учтиво зачаках, като гледах единствено да не дишам към него, съжалих, че не бях хапнал от сандвича, но от опит знаех, че само опитен копой от старата генерация, ония с мустаците и изцъклените очи, може да ме надуши от такова разстояние. Младокът внимателно изчете всичко, сгъна документите и ги постави обратно в чантичката и вече очаквах да ми ги подаде, да изкозирува и ми пожелае приятен път, когато оня отсреща се доближи до колата, каза нещо на проверяващия и момъкът със същия възпитан и бих казал предразполагащ глас каза:

– Отворете багажника, ако обичате, и слезте от возилото.

„Но защо? Костюмът ми, скъпата кола, не ви ли говорят нещо? Аз съм просто един почтен, пътуващ бизнесмен – запитах с ням, жален поглед, втренчен с някаква последна глупава надежда в младото му красиво лице. – Не си ли вярваме?“

– Багажника, ако обичате – повтори той малко по-строго и от тази настойчивост, от тази спокойна среднощна сила, която излъчваше гласът му, аз изведнъж разбрах, че това е краят.

С посягането на ръката към халката за багажника отляво на седалката, долу, целият ми адреналин изтече в кръвта ми и за малко не се начишках (ха-ха-ха!, добре чуваш), както когато дядо ти ме биеше с колана в мазето, при това незаслужено, някой му беше говорил, че ме е чул да псувам, а аз, интелигентно дете, още дори е знаех как става това. Интересното и общото в случая е, че по същия начин се чувствах невинен и незаслужено наказан (ама нали Понтс мина, с какво право ме спират чак тук?). Но когато едва докоснах ръчката за отваряне на багажника и капакът му буквално изтрещя и отскочи нагоре като зареден вълчи капан, няколко картона отхвръкнаха и паднаха встрани – вторият отскочи, хванат за пистолета и запсува – разбрах, че не съм у дома, нито в мазето и макар и боят да не се състоя, съм хванат с шест мастербокса и мърдане няма.

После… после всичко страшно заприлича на финала на оная велика, любима и на двама ни книга от зората на социализма, където румънските граничари с викове „Брънзавулка!“, сгащват натоварения със златни и сребърни предмети Велик Комбинатор, готвещ се да напусне пределите на Съветска Русия.

Интертекстуализъм ли пак? Ами може.

Сега ще се преместим в отсрещната кръчма, че тия тук взеха да ни гледат под око като изкрещях Брънзавулка. „Спокойно! Чинче, сеньорес! Чинче. На испански – дървеница! Сметката, ако обичате…“

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Кога и защо национализмът побеждава глобализма?

Автор(и): Джонатан Хейт

Какво за бога се случва със западните демокрации? От възхода на Доналд Тръмп в Съединените щати и бъркотията от крайнодесни партии из цяла Европа, та чак до Брекзита, мнозина отляво имат чувството, че се разпространява нещо опасно и грозно: крайнодесен популизъм, на който се гледа като на вирус Зика в политиката. Нещо се е вмъкнало в „онези хора“, и то ги кара да гласуват по начини, които (за критиците им) само ще навредят на собствените им материални интереси – поне ако съответните водачи изпълнят обещанията си за провеждане на изолационистки политики, забавящи икономическия растеж.

Повечето анализи, публикувани от Брекзита насам, се фокусират върху икономически фактори и някои версии на тезата за „изоставените“ – тоест, че глобализацията е повишила благоденствието навсякъде по света, с поразителното изключение на работническите класи в западните общества. Тези по-слабо образовани членове на най-богатите страни са изгубили достъп до добре платените, но сравнително ниско квалифицирани работни места, които са изнесени в чужбина или дадени на имигранти, готови да работят за по-ниско заплащане. В общностите, в които заплатите са стагнирали или спаднали, все по-голямото изобилие, по-високите наеми и самочувствие по места като Лондон и други супер-градове, пораждат негодувание.

Един по-малък набор от анализи, особено в Съединените щати, се фокусира върху психологическите особености на авторитаризма, опитвайки се да обясни защо тези популистки движения често са толкова враждебни срещу имиграцията и защо обикновено имат чисто расистка окраска.

Както глобализацията, така и авторитаризмът са важни части от тази история, но тук аз ще се опитам да ги съчетая по нов начин. Ще разкажа история в четири глави, която започва с възприемане на разграничението между глобалисти и националисти, предложено от историка на културата Майкъл Линд (както и други коментатори) – това са добри описания на двете борещи се една срещу друга групи, които се появяват днес в толкова много западни страни. Марин льо Пен, водачката на Френския национален фронт, посочи същата разделителна линия през миналия декември, когато определи битката във Франция като такава между „глобалисти“ и „патриоти“.

Но вместо да представям националистите като хора, които трябва да бъдат обяснявани от експерти, аз ще започна историята си с глобалистите. Ще покажа как глобализацията и повишаващото се благоденствие са променили ценностите и поведението на градските елити, което пък ги довежда до приказки и действия, които несъзнателно активират авторитарните тенденции у един подвид на националистите. Ще покажа защо имиграцията е толкова централна тема при почти всички крайнодесни популистки движения. Това не е просто искрата, това е експлозивният материал – и онези, които окачествяват анти-имигрантските чувства като просто расизъм, пропускат няколко важни аспекта на моралната психология, отнасящи се до общочовешката потребност от стабилен и последователен морален ред. Щом само моралната психология бъде въведена в историята и добавена към икономическите и авторитарни обяснения, става възможно да се предложат и съвети за това как да се смекчи интензивността на скорошната вълна от конфликти.

Глава първа: възходът на глобалистите

В хода на забогатяването им, ценностите на нациите се променят по предсказуеми начини. Най-подробният и най-продължителен анализ на тези промени се открива при Изследването на световните ценности (ИСЦ), в което от дълги години насам се проследяват промените в ценностите и вярванията на представителни групи хора в десетки страни. Специализираният център на ИСЦ вече е събрал и публикувал данни за шестте „вълни“, които са регистрирани от началото на 1980-те насам; най-новото изследване включва шестдесет страни. Почти всички от тях са днес по-богати, отколкото през 1980-те, а в някои междувременно е проведен и преход от комунизъм към капитализъм (от диктатура към демокрация). По какъв начин тези големи промени са засегнали ценностите им?

Всяка страна следва своя уникална траектория, но ако погледнем достатъчно отдалеч, то се откриват и общи тенденции, въз основа на данните на ИСЦ. Страните изглежда се придвижват основно в две направления, по две различни оси: първо, в процеса на индустриализация те се отдалечават от „традиционните ценности“, при които важни са неща като религия, ритуал и подчинение пред авторитети. Посоката тук е към „секуларна рационалност“, тоест ценности, които са по-отворени за промяна, прогрес и социално инженерство, основаващи се на рационални съображения. Второ, докато забогатяват и все повече техни граждани се придвижват към сектора на услугите, нациите се отдалечават от „ценностите на оцеляването“, при които се подчертават икономическата и физическа сигурност, които човек намира в собственото семейство, племе и други ограничени групи – и се отива към ценности, свързани със „себеизразяване“ и „еманципация“, при които се подчертават индивидуалните права и защити – не само за самите себе си, а като въпрос на принцип, за всички. Ето едно резюме на тези промени, идещо от увода към просветляващата книга на Кристиян Велцел Свободата във възход:

…намаляващите екзистенциални принуди (например заплахи и предизвикателства пред оцеляването) отварят умовете на хората, карат ги да поставят свободата над сигурността, автономията над властта, разнообразието над еднаквостта, творчеството над дисциплината. По същата логика, постоянните екзистенциални напрежения държат умовете на хората затворени, в който случай те поставят на върха противоположните приоритети… екзистенциално-спокойната умонагласа е източникът на толерантността и солидарността, простиращи се отвъд собствената група [in-group]; екзистенциално-стресираната умонагласа пък е източникът на дискриминация и враждебност срещу чуждите групи [out-groups].

Демократическият капитализъм – в общества с добро законово управление и некорумпирани институции – са породили устойчиво покачване на жизнените стандарти и екзистенциалната сигурност в продължение на много десетилетия. Докато обществата стават по-богати и сигурни, те постепенно стават и по-отворени, по-толерантни. В комбинация с несравнимо по-голям достъп до храната, информацията и потребителските стоки, идещи от други култури, които ни се предоставят от глобализацията и Интернет, тази отвореност води почти неизбежно до възход на космополитните възгледи, обикновено най-видими сред младите градски елити. Местните връзки отслабват, провинциалността се превръща в обидна дума, а хората започват да мислят за останалите човешки същества като за подобни на себе си „граждани на света“. Думата „космополит“ идва от гръцки корен, който означава буквално „гражданин на света“. Космополитите подкрепят разнообразието и приветстват имиграцията, като често правят от тези теми лакмусов тест за морално ниво.

Например: през 2007 бившият британски премиер-министър Гордън Браун произнесе реч, в която се съдържаше фразата „британски работни места за британски работници“. Тя предизвика гняв и критики от страна на много негови колеги от Лейбъристката партия. В есе, написано за списание Prospect, [британският журналист] Дейвид Гудхарт описа атмосферата по време на едно централно-ляво събитие, няколко дни след забележката на Браун:

Хората около мен започнаха да се надпреварват в изказването на гнева си срещу лозунга на Браун, с триумфално заключение, произнесено от един от участниците, че това е „расизъм, чисто и просто“. Спомням си как след това си мислех колко ли странно това заключение би прозвучало за повечето останали хора в тази страна. Фразата на Гордън Браун може и да е била тромава и цинична, но той не беше казал „британски работни места за бели британски работници“. В повечето места по света днес, а сигурно и в самата Великобритания допреди 25 години, подобно твърдение за предпочитания към собствените национални работници, би звучало толкова банално, че едва ли би си струвало да се произнася. Днес езикът на либералния универсализъм го е изтикал в областта на непроизносимото.

Промяната, която Гудхарт отбелязва сред ляво настроените британски елити, касае точно изместването по посока към „еманципативни“ ценности, описано от Велцел. Провинциализмът е лош, универсализмът е добър. Гудхарт цитира Жорж Монбио, една от водещите фигури на британската левица:

Интернационализмът… ни казва, че човекът, живеещ в Киншаса, е не по-малко ценен от онзи, живеещ в Кенсингтън… патриотизмът, ако изобщо означава нещо, ни казва, че трябва да предпочитаме интересите на британците [пред онези на конгоанците]. Как съчетавате този избор с либерализма? Как… го разграничавате от расизма?

Твърдението на Монбио, че патриотизмът е неразличим от расизма, дава пример за универсализма, характерен за някои елементи от глобалистката левица в много западни страни в продължение на няколко десетилетия. Джон Ленън ни кара да си представяме, че няма рай – и преди да ни накара да си представим свят без притежания, той ни подканва:

Представи си, че няма държави; не е трудно да го направиш

Нищо, за което да убиваш или да умираш, а също и никаква религия

Представи си как всички хора живеят живота си в мир.

Може би ще кажеш, че съм мечтател, но аз не съм единственият.

Надявам се някой ден да се присъединиш към нас, и светът ще бъде едно цяло.

Това е визия за рая на мултикултурните глобалисти. Но тя е чиста наивност, богохулство и предателство за националистите.

Глава втора: Глобалистите и националистите се раздалечават все повече по въпроса за имиграцията

Националистите виждат в патриотизма добродетел; те смятат, че страната и културата им са уникални и заслужаващи запазване. Това е истинско морално обвързване, а не поза, предназначена да прикрива расистко двуличие. Някои националисти наистина вярват, че страната им е по-добра от всички останали, други пък са чисто алиберални и открито расистки настроени. Но, както са посочвали много защитници на патриотизма, човек обича съпруга/та си, защото той или тя е ваш/а, а не защото мислите, че той или тя е нещо по-висше от останалите. Националистите изпитват чувство за спойка със страната си и вярват, че тази спойка налага морални задължения и в двете посоки: гражданите имат задължение да обичат и служат на страната си, а правителствата са обвързани със задължението да защитават собствените си народи. Правителствата значи трябва да поставят интересите на собствените си граждани над интересите на хора от други страни.

Няма нищо неизбежно расистко или низко в това разбиране на социалния договор. Споделеното чувство за идентичност, норми и история по правило насърчава доверието. Липсата на подобно споделено чувство пък води до състояние, което социологът Емил Дюркем е описал като „аномия“ или липса на норми. Обществата с висока степен на доверие, или голям социален капитал, предоставят на гражданите си множество предимства: по-ниски нива на престъпност, по-ниски разходи за бизнес-транзакции, по-високи нива на благоденствие и склонност към щедрост, сред много други. Един либерален националист може да твърди разумно, че дебатите върху имиграционната политика в Европа не са нещо, при което става дума за борба на моралното срещу низкото, а за сблъсък на две различни – и несъизмерими – морални визии (à la Исая Бърлин). Трикът, от тази гледна точка, е да се намери начин за балансиране между разбираемите грижи за целостта и сплотеността на собствената общност – и задължението да се приветстват чуждите, особено чуждите, изпаднали в тежка нужда.

И така, как реагираха националистите и глобалистите на европейската имиграционна криза? В продължение на последните една-две години ние всички сме виждали шокиращи картини на бегълци, пристигащи живи или мъртви по европейските брегове, движещи се в дълги колони из югоизточна Европа, прескачащи огради, задръстващи железопътни гари, криещи се и умиращи в камиони и влакови тунели. Ако сте европейски глобалист, вие най-вероятно сте били силно развълнувани през август 2015, когато Ангела Меркел обяви германската политика на отворени врати за бегълци и хора, търсещи политическо убежище. Има милиони хора, изпаднали в беда – и (според някои глобалисти) националните граници са нещо произволно и неморално.

Но глобалистите обикновено са концентрирани в столичните градове, както и в търговските и университетски центрове – тоест местата, които се намират най-напред в скалата на изместване на ценностите според ИСЦ. Фигура 1 представя географското разпределение в Обединеното кралство, въз основа на данни, събрани през 2014. Положителните чувства към имигрантите са представени на оста Y, а желанието за напускане на ЕС – на оста X. Жителите на централен Лондон [ляво и горе] са изключително напред и по двете измерения, когато бъдат сравнени с други градове и региони в ОК, а дори и в сравнение с жителите на периферния Лондон [в центъра на диаграмата].

Фигура 1. Жителите на британските градове, където се подкрепя Брекзитът, имат и по-негативно отношение към имигрантите. Централен Лондон е пълно изключение.

Но ако сте европейски националист, то гледането на вечерните новини може би ще ви кара да се чувствате като наблюдател на разпространението на вирус, който се придвижва постепенно на север, идейки откъм зоните на хаос в югозападна Азия и северна Африка. Само няколко крайнодесни националистически лидери се опитаха да го възпрат, сред тях Виктор Орбан от Унгария. Глобалистките елити изглежда се радваха на човешкото наводнение, приветствайки го в сърцето на Европа, а след това настоявайки, че всяка страна трябва да приеме и настани голям брой бегълци.

И тези искания, с епицентър в Брюксел, идваха след десетилетия на дебати, при които националистите бяха твърдели, че Европа вече е прекалено отворена и е приела прекалено много мюсюлмански имигранти, така че културите и традициите на европейските общества се намират в заплаха. Дълго преди напливът от сирийски бежанци да достигне Европа, имаше инициативи за забрана на минаретата в Швейцария и на бурките във Франция. Имаше бунтове в арабските квартали на Париж и Марсилия, както и нападения срещу евреи и синагоги из цяла Европа. Имаше скрити терористични ядра, които планираха и извършиха атаките от 11 септември в Съединените щати, както и онези срещу влакове и автобуси в Мадрид и Лондон, а също и клането в редакцията на Charlie Hebdo в Париж.

Към лятото на 2015 националистическата страна вече се намираше близо до точката на кипене, крещейки „стига толкова, затваряйте крана“, докато глобалистите обявяваха „да отваряме шлюзите, това е единствено възможният жест на състрадание, и ако му се противопоставяте, вие сте расисти“. Не би ли довело това дори сравнително разумни хора до ярост? Не би ли ги направило много по-възприемчиви към аргументи, идеи и политически партии, тежнеещи към алибралната страна на национализма, считана за табу само допреди няколко години?

Глава трета: Мюсюлманската имиграция пуска в ход авторитарната аларма

Националистите в Европа възразяват срещу масовата имиграция вече в продължение на десетилетия, така че гигантският наплив от хора, търсещи политическо убежище през 2015, нямаше как да не увеличи гнева и подкрепата им за крайнодесни националистически партии. Глобалистите са склонни да обясняват тези реакции като „расизъм, чисто и просто“, или като дребнав, провинциален егоизъм на хора, които не желаят да губят нито работни места, нито социални помощи за чужденците.

Расизмът е ясно видим в някои от нещата, които определени националисти казват в интервюта, крещят по футболни агитки, или пишат в Интернет, под прикритието на анонимността. Но „расизмът“ е плитко понятие, когато започне да бъде използван като обяснение. Той утвърждава, че има определени хора, които просто не харесват никой, който е различен от тях, особено ако е с тъмен цвят на кожата. Те нямат валидни причини за тази антипатия; те просто не харесват различността и това е всичко, което ни е нужно да знаем, за да разбираме яростта им.

Но това не е всичко, което ни е нужно да знаем. При по-близко разглеждане обикновено се оказва, че расизмът е дълбоко обвързан с морални безпокойства. (Тук използвам понятието „морален“ в чисто описателен смисъл, имайки предвид загрижености, които изглеждат – за хората, които ги дискутират – като въпроси на добро и зло; не твърдя, че расизмът е нещо морално добро или коректно). Хората не мразят другите просто защото те имат по-тъмна кожа или по-различно оформени носове; те мразят хора, които възприемат като имащи ценности, несъвместими със собствените им, или (отново по тяхно мнение) имат поведение, което те намират отвратително; накрая, които те възприемат като заплаха за неща, скъпи за самите тях. Тези морални загрижености могат да бъдат напълно откъснати от реалността и те постоянно биват преувеличавани от различни демагози. Но ако бихме искали да разбираме скорошния възход на крайнодесните популистки движения, то думата „расизъм“ не може да бъде крайна точка; тя трябва да бъде начало на изследването.

Един от най-важните ориентири в това изследване са работите на политоложката Керън Стенър. През 2005 Стенър публикува книга на име Авторитарната динамика – академична работа, пълна с графики, описания на регресивни анализи и научни диспути върху естеството на авторитаризма. (По тази причина тя не е особено много четена)[374]. Основното ѝ заключение е, че авторитаризмът не е стабилна личностна черта. Той е по-скоро психологическо предразположение към нетолерантност, в случай че дадената личност възприеме нещо като заплаха. Сякаш някои хора имат нещо като бутон на челото – и когато той бъде натиснат, те внезапно се съсредоточават интензивно върху защитата на собствената си група, изритвайки навън чужденците и неконформистите, и потъпквайки несъгласието вътре в групата. В такива времена те са силно привързани към силни водачи и използването на сила. В други времена, когато не възприемат подобна заплаха, те не са особено нетолерантни. Така че ключът е да се разбира какво точно води до натискането на този бутон.

Отговорът, както смята Стенър, е онова, което тя нарича „нормативна заплаха“ – което по принцип означава заплаха за целостта на моралния ред (както те го възприемат). Това е усещането, че „ние“ се разпадаме:

Преживяването или усещането за неподчинение към груповите авторитети или [наличието на] авторитети, недостойни за уважение, неконформизмът по отношение на груповите норми или [наличието на] норми, които се оказват съмнителни, липсата на консенсус при груповите ценности и вярвания; накрая – разнообразието и свободата „разпусната на воля“, би трябвало да активират предразположението и увеличат демонстрациите на тези характерни отношения и поведения.

Така че авторитаристите не са егоистични. Те не се опитват да защитават портмонетата или дори семействата си. Те се опитват да защитават своята група или общество. Някои авторитаристи виждат народа или кръвната си линия като нещото, което трябва да бъде защитавано и това са хората, които оформят дълбоко расисткото подмножество на крайнодесните популистки движения, включително и периферията, която понякога се чувства привлечена от неонацизма. Те не биха приели дори имигранти, които са напълно асимилирани в тукашната култура. Но при по-типичния случай, в модерна Европа и Америка, нацията и културата са нещата, които националистите желаят да запазят.

В множеството си изследвания Стенър дефинира националистите според степента, до която те се придържат към няколко неща, касаещи най-важните ценности, които децата трябва да научат вкъщи, например „подчинение“ (в противоположност на „независимост“ и „толерантност и уважение към други хора“). След това тя описва поредица от изследвания, които е направила, използвайки най-различни методи и национални набори от данни. В един от експериментите тя е накарала американци да четат измислени новинарски истории за това как се променя страната им. Когато четели, че американците се променят по начини, които ги правят по-подобни едни на други, авторитаристите не били повече расисти или по-нетолерантни от всички останали. Но когато Стенър им дала история, в която се казвало, че американците ставали по-морално-разнообразни, бутонът се задействал, „авторитарната динамика“ влизала в действие и те ставали повече расисти и по-нетолерантни. Например, [лозунги от рода на] „да се поддържа ред в нацията“ получавали по-висок приоритет, а „да се защитава свободата на словото“ – по-нисък. Те ставали по-критично настроени към неща като хомосексуалност, аборти и разводи.

Един от най-ценните приноси на Стенър е откритието ѝ, че авторитаристите са психологически различни от „консерваторите на статуквото“, които са консерватори от „прототипен вид“, тоест хора, отнасящи се предпазливо към радикалните промени. Консерваторите на статуквото са част от дълго и изтъкнато родословие: от мъдрите размишления на Едмънд Бърк по повод ранните години на Френската революция, до Уилям Ф. Бъкли и неговото твърдение, че консервативното му списание National Review би застанало напреки на историята, с вик „Спри!“.

Консерваторите на статуквото не са естествени привърженици на авторитаристите, които често подкрепят радикалните промени и са готови да поемат големи рискове, за да осъществят неизпробвани политики. Ето защо множество републиканци – и почти всички консервативни интелектуалци – са против Доналд Тръмп; той просто не е консерватор, според теста на темперамента или ценностите. Но консерваторите на статуквото могат да бъдат въвлечени в съюзи с авторитаристи, когато имат усещането, че прогресивните са подкопали традициите и идентичността на страната до такава степен, че единственият начин, по който вече може да се изкрещи „Спри!“, остават драматични действия от рода на Брекзита или забраната за мюсюлмани да имигрират в Съединените щати. В такъв случай Брекзитът може да им изглежда като нещо по-малко радикално от изгледите за абсорбиране във „все по-тесния съюз“ на ЕС.

Така вече можем да разберем защо имиграцията – и особено скорошният голям наплив на мюсюлмани-имигранти от Сирия – е предизвикала толкова мощни и противоположни реакции в толкова много европейски страни, а дори и в Съединените щати, където броят на мюсюлманските имигранти е нисък. Близкоизточните мюсюлмански имигранти се схващат от националистите като далеч по-голяма заплаха от тероризъм, в сравнение с имигрантите от който и да е друг регион или религия по света. Но Стенър ни приканва да погледнем отвъд заплахата за сигурността и да се обърнем към нормативната заплаха. Ислямът изисква от последователите си да живеят по начини, които могат да направят асимилацията им в секуларните и егалитарни западни общества по-трудна в сравнение с други групи. (Същото може да се каже за ортодоксалните евреи и авторитарната динамика на Стенър може да ни помогне да си обясним защо има подем на крайнодесния антисемитизъм в Съединените щати). Мюсюлманите не само спазват други порядки в частния си живот; те често изискват и получават отстъпки в законовата и политическа сфера от страните-приемници, особено що се отнася до въпросите, свързани с [правата на] половете. Някои от най-ожесточените битки от последните десетилетия във Франция и други европейски страни са се водили около забулването и покриването на жените, както и свързаната с него нужда от по-голямо лично пространство и разделение на половете. Например, в някои обществени басейни в Швеция вече се предлагат часове през деня, в които е разрешено да плуват единствено жени. Това е в противоречие с шведските ценности по отношение на равенството и не-обособяването на половете.

Така че, независимо дали вие сте консерватор/ка на статуквото, загрижен/а от бързите промени или авторитарист/ка, който/която е свръхчувствителен(а) към нормативната заплаха, високите нива на мюсюлманска имиграция във вашата западна нация най-вероятно ще ви изглеждат като заплаха за базисните ви морални разбирания. Но щом само дадете глас на тези разбирания, глобалистите ще ви нападнат като расист/ка и селяндур/ка. Когато глобалистите – дори онези, които ръководят централно-десните партии в собствената ви страна – ви погнат по този начин, то към кого можете да се обърнете? Отговорът, все по-често, е „към крайнодесните националистически партии в Европа, и към Доналд Тръмп“ (който току що осъществи враждебно превземане на Републиканската партия в Америка)[375].

Авторитарната динамика беше публикувана през 2005 и думата „мюсюлманин“ се среща в нея само шест пъти (в сравнение със стоте споменавания на думата „чернокож“). Но книгата на Стенър предлага един вид Розетски камък за разбирането на възхода на крайнодесния популизъм и неговия фокус върху мюсюлманите през 2016. Стенър отбелязва, че нейната теория „обяснява вида нетолерантност, който изглежда ‚идва отникъде‘, и може да се появи както в толерантни, така и в нетолерантни култури, водейки до внезапни промени в поведението, които не могат да бъдат обяснени чрез бавно променящите се културни традиции“.

Тя противопоставя теорията си на онези, които виждат някакъв неудържим ход на историята, отдалечаваща се от традициите, по посока на „по-голямо зачитане на индивидуалната свобода и право на различност“, и които очакват хората да продължат да се превръщат във „все по-перфектни либерално-демократични граждани“. Тя не казва кои точно теоретици има предвид, но Велцел и сътрудниците му от Изследването на световните ценности, както и тезата на Франсис Фукуяма за „края на историята“, изглеждат правдоподобни кандидати. Стенър не споделя оптимизма на тези теоретици относно бъдещето на западните либерални демокрации. Тя признава наличието на общи тенденции към толерантност, но предсказва, че самите тези тенденции създават условия, които хипер-активират авторитаристите и водят до мощна ответна реакция. Тя предлага следната прогноза:

Все по-голямата позволителност, предлагана от тези развиващи се култури, генерира самите условия, които рано или късно водят латентните авторитаристи до внезапни и интензивни, и почти винаги неочаквани, актове на нетолерантност. По същия начин, ако нетолерантността е по-скоро продукт на индивидуална психология, отколкото на културни норми… ние получаваме една по-различна визия за бъдещето, както и различно разбиране за това, чий точно този проблем е, и ще бъде – отколкото ако нетолерантността би била разбирана като почти случаен страничен продукт от простата привързаност към традициите. Видът нетолерантност, която произлиза от отклоняваща се индивидуална психология, а не от незаинтересувано абсорбиране на всеобщи културни норми, винаги ще бъде по-страстен и ирационален, по-малко предсказуем, по-малко податлив на убеждаване, и по-скоро влошаван, отколкото просвещаван, от културното насърчаване на толерантността.

Пишейки през 2004, Стенър прогнозира, че „нетолерантността не е част от миналото, тя е до голяма степен част от бъдещето“.

Глава четвърта: А сега накъде?

Изводът от всичко това е, че отговорът на въпроса, с който започнахме – Какво за бога се случва? – не може да бъде намерен чрез просто разглеждане на националистите и указване на икономическите предпоставки, които са ги направили такива, или посочване на расизма, който някои от тях демонстрират. Човек трябва първо да разгледа глобалистите и начина, по който техните променящи се ценности може би карат мнозина от съгражданите им да подкрепят крайнодесни политически лидери. По-конкретно: глобалистите често поддържат [идеята за] високи нива на имиграция и намаляване на националния суверенитет; те са склонни да виждат в наднационални единици като Европейския съюз нещо морално по-висше от националните държави; накрая, те очернят националистите и техния патриотизъм като „расизъм, чисто и просто“. Тези действия натискат бутона на „нормативната заплаха“ в умовете на хората, които са предразположени към авторитаризъм, и те могат да накарат консерваторите на статуквото да се присъединят към авторитаристите в борбата срещу глобалистите и техния универсалистки проект.

Ако този аргумент е коректен, той води да ясен набор от политически предписания за глобалистите. На първо и най-важно място: мислете внимателно за начините, по които страната ви направлява имиграцията и се опитвайте да подкрепяте онези политики, за които е по-малко вероятно да провокират авторитарна реакция. Обръщайте внимание на трите ключови променливи: процентът на родените в чужбина граждани във всеки момент, нивото на морални различия [в сравнение с местните ценности] при всяка идваща група, накрая – нивото на асимилация, което постигат децата на всяка група.

Легалната имиграция от морално различни култури не е проблематична дори и при ниски нива на асимилация, ако броят се държи нисък; малките етнически анклави не са нормативна заплаха за което и да е по-голямо политическо тяло. Умерените нива на имиграция при морално различни етнически групи също са наред, докато на имигрантите се гледа като на успешно асимилиращи се в домашната култура. Когато имигрантите изглеждат готови да възприемат езика, ценностите и нравите на новата си страна, това само потвърждава чувството за гордост на националистите, тоест че собствената им нация е добра, ценна и привлекателна за чужденци. Но когато една страна има исторически високи нива на имиграция от култури с много различни моралности, без наличие на силна и успешна асимилационна програма, то е буквално сигурно, че ще има авторитарна контра-реакция, а и може да се очаква, че много консерватори на статуквото ще я подкрепят.

Стенър завършва Авторитарната динамика с някои конкретни и конструктивни съвети:

Всички налични свидетелства показват, че изложеността към различия, говоренето за различност и аплодирането на различността – специфичните черти на либералната демокрация – са най-сигурните начини да се раздразнят онези, които са вътрешно-нетолерантни и да се гарантира увеличеното изразяване на техните предразположения чрез демонстративно-нетолерантни отношения и поведения. Парадоксално, но в такъв случай изглежда, че най-добре можем да ограничим нетолерантността към различното като парадираме, говорим за и аплодираме, нашата еднаквост… В края на краищата нищо не вдъхновява по-голяма толерантност от страна на нетолерантните, колкото го прави изобилието от общи и обединяващи вярвания, практики, ритуали, институции и процеси. И, за съжаление, нищо друго не предизвиква с такава сигурност увеличеното изразяване на техните предразположения, както го правят нещата като „мултикултурно образование“, двуезични политики и не-асимилация.

Ако Стенър е права, то от работата ѝ следват сериозни импликации, и то не само за Америка, която е фокусът на книгата ѝ, но може би още повече за Европа. Доналд Туск, настоящият президент на Европейския съвет, произнесе наскоро реч пред група централно-десни християндемократически лидери (които, като членове на образования елит, все още са по правило глобалисти). Болезнено осъзнаващ новото авторитарно върховенство в родната му Полша, той укори самия себе си и колегите си, че са насърчавали една „утопия за Европа без национални държави“. Това, каза той, е причинило скорошната обратна евроскептическа реакция: „Обсебени от идеята за моментална и тотална интеграция, ние не успяхме да забележим, че обикновените хора, гражданите на Европа, не споделят нашия евро-ентусиазъм“.

Демокрацията изисква да се оставят обикновените граждани да говорят. Мнозинството се изказа във Великобритания на 23 юни [2016], а мнозинства от подобен род може скоро да накарат да бъдат чути и в други европейски страни, както и в Съединените щати през ноември[376]. Годината 2016 най-вероятно ще бъде запомнена като мащабна повратна точка в траекторията на западните демокрации. Онези, които наистина искат да разберат какво се случва, трябва внимателно да изучават сложните взаимодействия между глобализацията, имиграцията и променящите се ценности.

Ако историята, която разказах тук е коректна, то глобалистите лесно биха могли да започнат да говорят, действат и законодателстват по начини, които умиротворяват страстите и изземват гласовете на националистическите партии, но това би изисквало дълбоко преосмисляне на ценността на националните идентичности и сплотените морални общности. То би изисквало отказ от мултикултурния подход към имиграцията и възприемане на асимилацията.

Големият въпрос пред западните нации след 2016 може би е този: как да пожънем печалбите от глобалното сътрудничество в търговията, културата, образованието, човешките права и защитата на околната среда, като в същото време зачитаме – вместо да размиваме или смазваме – множеството световни местни, национални и други „провинциални“ идентичности, всяка от тях със свои собствени традиции и морален ред? В какъв точно свят глобалистите и националистите биха могли да живеят заедно и в мир?

Джонатан Хейт е социален психолог и професор в програмата „Бизнес и общество“ на университета Ню Йорк (Бизнес-школа Стърн). Той е автор на „Праведният ум: защо инак добри хора са разделени от политика и религия„.

Коментари (14)

- 12-12-2017|Златко

За добро или зло, именно това е, което вече се случва в по-голямата част от западноевропейските демокрации (за Америка не мога да твърдя със сигурност, там никак не е ясно дали срещу Тръмп вече се оформя някаква реална опозиция от средите на „собствената му“ партия). Навсякъде умерено-десните, центристки партии се придвижват все по-рязко надясно, за да се противопоставят на крайнодесните, използвайки собствената им реторика. Докъде ще ни доведе това е силно неясно. Дали ще е нов Мюнхен или нещо друго, непознато, никой не може да каже, разбира се…

Но да го познаваме трябва. Оттук и публикацията на един такъв, сравнително консервативен и нетипичен за списанието, текст, който на места ми изглежда силно конформистки и докосва доста неприятно либералните ми чувствителности. Да видим, да видим…

- 12-12-2017|Valpet

„Кога и защо национализмът побеждава глобализма?“

Въпросът се нуждае от известно прецизиране: Политическа победа на избори още не означава и СОЦИАЛНО-политическа. Какви социални промени настъпиха в САЩ след победата на Тръмп? – Никакви. А във Великобритания след Брекзита – по-скоро обратни на очакванията. За „социалните“ промени в България след влизането на националистите в Правителството е ясно – едно голямо нищо. Орбан, Качински и другите подобни също не промениха съществено социалния ред в страните си. Май че само победител като Путин може да се похвали ако не с друго, то поне с икономическа стагнация и частична милитаризация на своята страна. Но това си е традиция за Русия, милееща най-вече за „силата и величието“ си.

Така че, нищо ново под слънцето, дори и след като „национализмът побеждава глобализма“. Май че някои консервативни автори по-скоро „напразно блеят срещу Луната“, вместо честно да признаят, че съвременният национализъм няма никакви намерения да посегне върху Транс-Националните Корпорации (ТНК), защото добре разбира (или поне чувства), че това вече е невъзможно. На ТНК нищо не им коства да се преструват и на националистични и пак да си „либералничат“ както намерят за добре. То не беше „социализация на ТНК“, „комерсиализация на националните митове и символи“, и прочее хвърляния на прах в очите на патриотичните тълпи. Както се казва „Everything is under control!“ А пък нашенецът би казал „Кат си пееш Пенке ле, кой ли те слуша?“

- 12-12-2017|Златко
„Май че някои консервативни автори по-скоро „напразно блеят срещу Луната“, вместо честно да признаят, че съвременният национализъм няма никакви намерения да посегне върху Транс-Националните Корпорации (ТНК), защото добре разбира (или поне чувства), че това вече е невъзможно.

Абе, момче. ти да не си объркало нещо национализъм с национализация? Нерде Ямбол, нерде Стамбул?

Цяло село пламнало, баба с гребен ми се реше…

Днес цял ден ми се преподреждате, кон до коня, юнак до юнака, ще рече човек, че сте се наговорили, да му таковам такованката…

- 12-12-2017|Златко
Орбан, Качински и другите подобни също не промениха съществено социалния ред в страните си.

Дали си имаш, аджеба, някакъв там хал-хабер от социалните политики на Качински и какво точно се случва в областта на социалното подпомагане в Полша, откак неговата партия е на власт? Щото то не е само да се периш анонимно из българските интернетски форуми, иска се и малко четене, и поназнайване, за да може човек да говори по тези неща…

- 12-12-2017|Златко
Social and economic success

On the other hand, the PiS government has found success with its social and economic policies. The introduction of child benefits was a blessing for many poor families who had largely lost out during the country‘s transformation to democracy and who were given back some of their dignity as a result. Those benefits were made possible by Poland‘s booming economy. Moreover, financial authorities have become more efficient and corruption is on the wane.

These also happen to be the areas in which voters measure PiS success. And the plan seems to be working: With a 45 percent approval rating, the PiS is more popular than ever before. Furthermore, it is profiting greatly due to the lack of any formidable opposition, which — especially since Donald Tusk left for Brussels to become President of the European Council in 2014 — has been unable to challenge Kaczynski‘s PiS, both in terms of personnel and political policy.

The rightward lurch that has happened under the PiS shows that democratic development is a slow process and that upheavals, mistakes and crises happen along the way. It is naive to think that one could simply leapfrog over certain democratic and social maturation processes. The biggest problem, however, is that Eastern and Western Europe are not only at different stages of development economically but also mentally, societally and politically — all of which is plausible when viewed against the arc of history in Eastern and Central Europe.

www.dw.com/en/opinion-pis-popular-in-pol…to-europe/a-41383023

- 12-12-2017|Цончо

Златьо, я обясни как виждаш ти нещата от гледна точка на „либералните“ си „чувствителности“?

- 12-12-2017|Цончо

Внимавай с използването на снимки от Getti Images. Пращат писма, заплашват с глоби, и прочие… Обикновено една-две години след публикуването им…

Кажи сега, какво става?

- 12-12-2017|Цончо

Какво се случва със социалното подпомагане в Полша? Има ли то почва у нас. Това е важен въпрос. Ами национализацията, не е ли и тя форма на национална политика. В Близкият изток, петрола, например, Иран… В Русия. Абе има някаква логика в коментара на анонимният. Мулти националните компании са от „клуба на силните“, носят инвестиции, обещават просперитет, изискват реформи…Интересно е как ти мислиш въпроса – глобализъм, национализъм.

- 12-12-2017|Цончо

Преди месец канадския Бомбардие беше порязан от американския Боинг, който лобира за 200 % такси в САЩ. Канадците скочиха, с тях и британците, щото Бомбардие има заводи в Северна Ирландия. Мей реагира, щото правителството се крепи на ирландците. Канадците отказаха милиардна поръчка за изстребетели от Боинг, и продадоха Бомбардие на французите, Еърбъс. Еърбъс има заводи в САЩ и така заобикаля 200% такси. Канадците правят договор с австралийците за изстребители. Боинг пуска реклами в канадските медии, обяснявайки колко е полезен бизнесът му в Канада…

- 12-12-2017|Цончо

…това изглежда пример за националистичен популизъм (подбуден от Тръмп) саморазвил се в интернационален глобализъм движен от мулти-национални, бездушни мастодонти. Тука Златко Патко Цончо и Бончо си правят, по навик, логорейните бинчове, бият се по ушите и се утешават с оставане във, пардон, в правене на история… Бай Златьо, бай Зланьо, супер ти е списанието, и раздумката е супер, само да не се вземахме толкоз насериозно.

- 12-12-2017|Цончо

Абе бай Златьо, аз не съм ти казвал, че съм редактор на The Montreal Review (www.themontrealreview.com). Сега се сещам да те поканя да се чувстваш свободен да превеждаш текстове от там, който ти хареса, ако някой ти хареса. Е, не хвърлям толкоз усилия по това списание, колкото ти хвърляш по твоето, но можеш да намериш сред авторите, някое друго известно световно име: Joseph S. Nye, Jr., Richard A. Posner, Charles A. Kupchan, Sanford Levinson, Alvin Plantinga, Patricia Churchland, Eric Foner, Richard Sakwa, ето ти пълен лист www.themontrealreview.com/about_us.php

- 13-12-2017|Valpet

„Щото то не е само да се периш анонимно из българските интернетски форуми, иска се и малко четене, и поназнайване, за да може човек да говори по тези неща…“ (Златко)

Няма да отговарям с персонални упреци към Златко. Все пак, моята позиция е анонимна и не е кой знае какво, да бъда упрекван (в случая – несправедливо) от автора на този сайт. Признавам, че да излизаш с истинското си име, както го прави Златко, е далече по-отговорно. И все пак, моите изрази „напразно блеене срещу Луната“ и „кат си пееш Пенке ле, кой ли те слуша“се отнасяха към „консервативните автори“, а не към Златко, чиито възгледи смятам за либерални. Струва ми се, че се е получило недоразумение.

А сега по същество: Разбира се, че „национализъм“ не означава непременно „национализация“, въпреки, че и това се е случвало. Но национализъм, претендиращ да е „антиглобалистки“ няма как да бъде РЕАЛНО такъв, без да посегне на ТНК-та. В този смисъл до Орбан, естествено се нарежда и Качински, въпреки неговите „социални политики“. Както за Орбан, така и за Качински е добре известно, че не пипат с пръст ТНК-та. Не случайно, в предишния си постинг съм отбелязал, че само Путин прави изключение (не особено радикално) в реалните си действия спрямо ТНК. В този смисъл, Путин би могъл да мине за що годе реален антиглобалист поне в собствената си страна. Не казвам, че одобрявам тази му позиция. Напротив.

В заключение, по съвременните научни стандарти, терминът „социално-политически“ включва и „икономически“. В този смисъл, да се говори за антиглобалистки национализъм, без да казва нищо за реалните действия на „победилите“ националисти срещу ТНК, е безпредметно. Но това е недостатък на автора на статията, а не на Златко.

- 13-12-2017|Румяна Станкова

Браво на Valet! Излизам с истинското си име и одобрявам позицията и аргументите, с които я отстоява интелигентно и без обиди.

- 13-12-2017|Златко

Вярно, вярно. От едната скука и досада пред океана от невежество и брутална опакост, в които се чипуркам вече толкова години, понякога възприемам като част от него и хора, които всъщност не са. Сега, Вальо Петров или който там се крие зад симпатичния ник Валпет, е по принцип умно момче, а и коментарите му са по правило умни, но му се ядосах още от последния път, когато заговори за Чарлз Тейлър в смисъл, че бил националист и така… Та тоя път започнах направо с дряновата, още повече, че юнак-Цончо хубаво ме беше подгрял отпреди…

Това – за протокола. А инак между национализъм и етатизъм (тоест опити за ограничаване и контролиране на капитала), връзки е имало и ще има, но не и в настоящия момент, мисля си, просто защото времето на този вид експерименти ми се вижда отминало. Между другото, единствено познатото ми мащабно произведение, в което тези неща се свързват и на теоретично ниво, е „Национализмът“ на Ели Кедури (не случайно той се превръща в библия на афро-азиатските националистически движения от 50-те и 60-те години на миналия век). Останалите големи не правят подобни връзки, няма и как, мисля, тъй като национализмът е феномен на локалната солидарност, докато капиталът (и борбата срещу него) са феномени универсални, там призивите са на друго ниво, обикновено световно, и носещата група е не нацията, а класата. Банални неща, мисля, въпреки че може и да си мисля така просто защото никога не съм се занимавал чак толкова задълбочено с този аспект на проблематиката „национализъм“.

Целият тукашен текст, между другото, е издържан в един универсалистки тон, който самият аз намирам за неприемлив. „Човешката природа“ или „моралност“, дори и ако бъдат разглеждани в някакъв подобен психологизаторски план, едва ли могат да служат за обяснение на феномен с такава внезапна мощ и напористост. Ако наистина проблемът е в склонността на някои от нас да реагират с яростна нетолерантност към всевъзможни различни мнения, то защо точно сега, и защо с тази сила и мощ? Много по-убедителни ми се струват обясненията, идещи от икономисти и политолози, които съм публикувал тук неведнъж. Може би ще се запитате защо изобщо съм превел текста, в такъв случай. И отговорът може би ще ви учуди: просто защото наскоро в онлайн пространството се появи един обширен опит за представяне на някакъв вид „етически анализ“ на национализма, който ми се видя толкова наивен и обобщителен, че реших да преведа това тук нещо просто като един вид реакция, тоест като опит да покажа гледна точка, според която „национализмът“ е част от човешкото естество. А инак самият аз изобщо не съм привърженик на какъвто и да е обобщителски подход към тази тема. Бих казал дори, че „национализъм“ няма – има само национализмИ, и всички те са толкова конкретни, толкова разнообразни, че да ги представяме като нещо цяло, при това под етикета „това е лошо, етичният човек трябва да го отхвърля“, е просто неприемливо.

Има и друга причина, поради която не съм особено очарован от този текст, а именно призива му към един вид „снишаване“ пред напора на националистическо-популисткия гняв. Компромиси трябва да се правят, това е безспорно, но не можем да очакваме, че развоят на технологиите и обществените нрави ще бъде по някакъв начин „задържан“ от сегашната всеобща реакция на страх и противопоставяне, тоест не можем непрестанно да „се преструваме“ на съгласни със страховете и агресиите на хората, които това развитие поставя в маргинални позиции (включително и самите себе си, защото кой може да твърди, че ще успява да се справя с всички предизвикателства, до безкрайност). Наше задължение е да правим възможното, за да отваряме път на новото и напредничавото, включително и в случаите, в които собствените ни позиции се оказват подкопани от него. Някакъв вид „творческо разрушение“ винаги ще бъде неизбежен и последното нещо, което може да му бъде алтернатива са опитите за изолация и изкуствено подкастряне на технологическата и бизнес-базата му (както самият аз схващам призивите за „удряне на ТНК“ или както там формулират това противниците на глобализма, националисти или не). Всичко в момента се намира в някакъв неудържим кипеж, ферментация, обмен на идеи, стоки и хора на невиждани нива и скорости, и всички трябва да се справяме по някакъв начин. Не твърдя, че нещата трябва да се оставят на „невидимата ръка на пазара“, разбира се, но тия призиви „бий капиталистите“ не могат да ентусиазират човек от моето поколение, прекалено много съм им гледал следствията, за да мога да ги приема. След като хората имат всякакво право да сменят местата си на живеене и действие, след като приветстваме свободата на придвижване на хората, защо трябва да заставаме на полярно противоположна гледна точка, когато става дума за бизнесите? В края на краищата, те също се борят за оцеляване и подобряване на условията, в които съществуват. Така че тези абстракции за „злите транснационални компании“ и прочие, това са неща, от които самият аз се чувствам далеч.

Кулинарната традиция в културно-битовия модел

на българските турци и татари

Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Храната и храненето представляват един от основните елементи на бита, свързан с промените в социално-икономическите условия. Устойчивостта на етно-религиозната традиция и специфика, както и извършващите се промени в състава на всекидневната и празнично-обредна храна и начин на хранене се обуславят от модернизацията на градската и селската среда, на пазара и формите на търговски обмен.

Проблемът за системите на хранене като етноопределящи и етноразграничаващи привлича отдавна изследователското внимание. Той акцентува върху въпросите за кулинарния код на културата и за кулинарната идентичност. В този план би могло да се говори за регионална типология на кулинарните системи и в частност – за кулинарна система на балканския регион. Преди да навлезем в същността на темата, следва да уточним, че използването на терминологията „ориенталска кулинария“ или „ориенталска листа“ не е меродавно, и че за нашите условия, в контекста на всекидневното общуване функционират елементи не на ориенталската, т.е. източната, а по-скоро на турската и респективно на татарската кулинария. Казано иначе, в познатия и пропусклив свят на ежедневието източната култура (в т.ч. и кулинарията) битува чрез изразните форми на турското, разбирано като обобщаваща категория.

Установяването на османските турци на Балканите довежда до активното взаимодействие на различни култури, включително на различни кулинарни системи и традиции. До средата на XVIII в. българската народна кухня е сравнително бедна, което постепенно се преодолява с навлизането на „нови култури“. От Мала Азия се пренасят култури като ориза, мака, сусама, които постепенно се овладяват от нашето население и така спомагат за обогатяването на традиционната кухня. Фолклорни записи от края на XIX в. отразяват спомена за навлизането по нашите земи на „азиатската цивилизация на ориза“. Стандартно през външния поглед на европееца ориенталската кухня се характеризира с: доминиране на млечните продукти като всекидневна храна, умерена консумация на месо, употреба на безквасен хляб „по турска традиция“, както и с кафето и тютюна.

Стереотипно някои изследователи извеждат изброените хранително-вкусови продукти като етноконфесионални определители, което не винаги отговаря на истината. Във всекидневната храна в съвременните условия, населението от различните етнически и конфесионални групи консумира редица ястия от т.нар. „ориенталска листа“ като яхнии, гювечи, капами, кавърми, кебапи, кюфтенца и пр. Същото е при консервираните продукти за зимата – сладка, сиропи, лютеници, туршии.

Различия се наблюдават преди всичко в празнично-обредната храна поради съществуващите религиозни особености. Коренното отличие е консумацията на свинско месо и на производни от него на Коледа, на козунак и боядисани яйца на Великден при християните и на овнешко с ориз (пилаф) на Курбан Байрам при мюсюлманите. Това обуславя размяната на сакрални дарове по Великден (червени яйца и козунак) и на байрамите (курбанно месо) в рамките на функциониращата система на съжителство в нашата страна. В същото време някои ястия се използват в ритуалната храна и на двете конфесионални общности. Такива са сърмите, туршиите, ошавът, баниците и особено баклавата, която присъства в ритуалната храна на Коледа при християните.

За Курбан Байрам – един от главните мюсюлмански празници, се приготвя определен тип обредна храна. Нейният вид, броят на поднесените блюда и редът на сервирането им на празничната трапеза е строго определен от традицията и затова доскоро е ревностно спазван. Ястията са 7 или 11 на брой и се приготвят от месо, мляко, зеленчуци, ориз, пшенично брашно, тиква и плодове. Като подправки се използват: черен пипер, джоджен, чубрица, сол, захар, а в миналото маджун. Т.е. при приготвянето на храната за празничната трапеза се използват разнообразни суровини и продукти, добре известни и консумирани и от двете основни религиозни общности.

Приготвената празнична храна участва в акт на обмен на сакрални дарове, според регламентираното от традицията. Половината от месото от курбана се дели на седем дяла (може на пет, на девет, но задължително трябва да бъде нечетен брой) и се раздава на седем къщи – на съседи, на роднини, на по-бедните: Разбирането е, че: „В Корана така е писано, ако трябва, може и повече. Колкото повече даваш, толкова по-добре!“ Освен месо се раздава и байрам колачъ – вид обреден хляб, еднакъв за двата Байрама. Сега се замесва с мая, но преди се е използвало кисело тесто. Придава му се специфична форма със следи от украса – най-често с геометрични и растителни фигури. В някои райони се правят и детски колачи с форма на осмица (базламба), както и локми (бухти).

В състава на храната в културно-битовия модел на мюсюлманите у нас се среща традиционно и пилафа – овнешко с ориз, който се сервира най-вече на Курбан байрам. Капамата – с варено овче, телешко или птиче месо, нарязани на едри парчета и опечени върху ориз, също се наблюдава в празнично-обредната храна поради съществуващите религиозни особености. Тук трябва да отбележим, че традицията изисква обредната храна да се сервира на синия или софра. Младите не спазват това задължително изискване, но когато гостуват на възрастните, те са длъжни да се съобразяват с обичая. При този вид хранене се яде от общ съд и само с лъжици.

Баклавата се оказва и до днес най-типичният представител на турската кулинария. Трябва да отбележим, че тя е излязла от ограниченото си предназначение преди всичко на Байрам и сватба и се приготвя за всеки по-голям празник. Най-често срещаните видове с които тя е позната са стандартните геометрични фигури: кръгла, правоъгълна, триъгълна и ромбовидна. В миналото формата и украсата им са били рефлексия на специалното и предназначение, според празника, но днес това не се спазва. Приготвянето на баклавата е майсторлък, който съчетава естетическите умения и придобитите знания. Придобитото познание и овладените умения са родова черта на жените в семейството: баба, майка, дъщеря, дори и внуци.

Все още обменен дар в сферата на сватбената обредност е специално украсения хляб кавил, с който се кани на сватба. Друг празнично-сакрален продукт е халвата и захарният колач, които се раздават за мевлид (помен). Като типично турски сладкиши, които присъстват като празнична храна, но са отдавна откъснати от религиозния си контекст са някои други сладкиши и баници от точени кори като льопедек, познато от готварските книги и като сарайско сладко, гьозлеме (атеш пидеси)[377] и др. В миналото, а сега по-рядко, сред ежедневната храна, която се консумира от по-бедните слоеве е тараната[378]- вид попара, която се приготвя с ароматни подправки.

Промени в състава на храната настъпват още през 30-те години на ХХ век, както в домашната кухня на семействата с нови рецептури и технологии, така и в обществените заведения за хранене. Наред с местния ориенталски състав и стил на хановете, гостилниците, кафенетата навлиза новият модерен асортимент, който се предлага в ресторантите, хотелите и сладкарниците по градовете.

Процесът на изменения в състава на храната и начините на хранене продължава и към 50-те години, като следствие на урбанизацията, индустриализацията, колективизацията на селското стопанство и цялостното по-широко отваряне на региона към вътрешността на страната. Усвояват се някои нови рецепти и технологии, които в някои случаи ограничават и изместват традиционните ориенталски ястия и напитки. Постепенно отпада или се смекчава религиозното хранително табу във всекидневната и празнично-обредната храна. Така с посредничеството на различните видове заведения за хранене и магазинната мрежа за готови и полуготови храни с течение на времето се извършва нарушаване на мюсюлманското табу по отношение на свинското месо и алкохолните напитки, в повечето случаи при по-младите възрастови групи. Нарушаването на традиционната норма започва от заведенията, където на общи събирания младите не отказват да консумират свинска пържола, но само ако в близост няма възрастни мюсюлмани. Нерядко в домовете има по два хладилника – един за младите, в който могат да присъстват свинската кайма, саламът и ракията, и друг – за възрастните, в който наличието на такива хранителни продукти е изключено.

Кулинарната традиция на малцинствата е част от тяхното природно, културно и историческо наследство. Опазването и съхраняването на знанията и обичаите, които се отнасят до този феномен, също са подложени на изпитание, но те продължават да бъдат устойчиви във времето. Така е и с местната кулинарна традиция на мюсюлманите, където се готвят ястия, характерни за две синкретични и същевременно разграничаващи се култури – турската и татарската.

В последните десетилетия събирателската, проучвателната и публикационна дейност, както и експонирането на знанията и уменията в кулинарното майсторство на малцинствата се развиват в положителна посока. Зачестиха публикациите на кулинарни рецепти, организирането на кулинарни изложби, фестивали, характерни блюда и т.н. Турската кухня и в миналото и сега си е извоювала престижно място и предизвиква интереса, както на местното население, така и на широката общественост. Кулинарната традиция на мюсюлманите в регионален план се различава по определени храни, което се дължи както на коренните традиции и природо-географските особености, така и в определена степан на заимстванията от общата национална кулинарна традиция. Визитната картичка на хранителната палитра включва широка гама от месни, рибни и млечни специалитети, тестени храни, разнообразие от зеленчуци, плодове и др.

Когато става въпрос за основни културни различия, свързани с храната, трябва да вземем предвид религиозните норми и хранителните навици при мюсюлманите. Едно от каноничните предписания е да не се употребява свинско месо, което се означава с антонима харам[379]. За възбраната от консумация на свинята се споменава изрично в сурите: Ал-Бакара (Кравата), ает 173; Ал-Маида (Трапезата), ает 3-6 и Ал-Анам, ает 145. Мюсюлманинът трябва да избягва не само консумацията, но и да бъде в близост и досег със свиня въобще. Не бива дори да му замирише. Всяко замърсяване от този род би довело до дискомфорт. Алкохолът също е харам. По презумпция мюсюлманите са много чувствителни към храната и те се стремят към култово чиста или халал храна. Произходът на храната – както на месото, така и на другите продукти, в които е възможно да има следи от нечисти животни – трябва да е ясен.

От гледна точка на предписанията на хранителната култура у нас се срещат мюсюлмани от трите възможни групи: либерално настроени, консервативни традиционалисти и дълбоко религиозни. Към последната категория попадат малък кръг хора, които се отнасят до по-възрастното поколение, преобладаващо жени. Доминираща е групата на консервативните традиционалисти. Те не са дълбоко религиозни, но спазват по-голямата част от религиозните правила, ограничения и задължения. Те могат стриктно да спазват някои религиозни норми, а да не се съобразяват с други. Тази група е най-многобройна, но и най-претенциозна, защото имат психологическа нагласа, че ако не спазват всички предписания, то поне това, което спазват, трябва да бъде стриктно съобразено с изискванията. Например: могат да посещават увеселително заведение или хазартна зала, но няма да ядат свинско и дори няма да искат на масата им да присъства блюдо със свинско месо.

Либерално настроени са младите, които имат по-особено отношение към древната традиция. Мюсюлманите по принцип съблюдават правилото да не отглеждат в своите стопанства свине, но не са фанатици по отношение на свинското месо. Малко по-различен е случаят с кухнята на татарите, при която правят впечатление някои особености.

На трапезата се предлагат както характерни ястия за мюсюлманска култура, така и такива по местната кулинарна традиция. Това се отнася главно за семейните трапези, тъй като у нас е трудно да говорим за обществена религиозна кухня. По отношение на добрите практики, прави впечатление събирането и записването на кулинарни рецепти от средното и по-възрастното поколение. Някои домакини, преди всичко от женския пол, събират и съхраняват записки с характерни ястия от ежедневната и празничната мюсюлманска кухня. Немалка част от тях следят различни телевизионни предавания, в т.ч. и по турските канали, откъдето получават по-широка професионална информация.

Кулинарни рецепти се публикуват в периодичния печат и някои самостоятелни издания, с признати автори от българската национална кухня като проф. Кръстьо Куюмджиев, Мария Медникарова и др. Значителна част от техните проучвания и записки се пазят в Централния държавен архив. Традиционните ястия, които присъстват на обществената и семейната трапеза са немалко: рибена (речна) чорба, джанкова чорба с лапад (лобода), тарана, бурания от лапад и коприва, сърми с ориз, мусака с патладжан (турска мусака), лучник, пържен боб, гювеч с риба, пълнен шаран, шаран на фурна върху зеле, печено агнешко с мащерка, прясол (пресол, разсол) с пържена риба и зеленчуци, лютика, имам баялдъ, качамак, баклава, сладкиш от царевично брашно, халва и др. Повечето от изброените специалитети са неотменима част от софрата на мюсюлманите. Особено атрактивна е татарската кухня, която се практикува главно от тази общност в анклавите им (Русенско, Добричко). Някои от изброените по-горе ястия не са типични за мюсюлманската кухня, но са заимствани поради съвместното съжителство и културните влияния – примерно като влашкия прясол[380], качамака и др.

Татарската кухня, като неразривна част от мюсюлманската кухня, се радва на особена почит сред кулинарите. Оригиналната татарска кухня е еволюирала в хода на многовековната история и е оказала въздействие върху ежедневния живот на ограждащите я съседи – българи, турци, власи и др. Съществено влияние на формирането на татарската кухня е оказала и природната среда, която благоприятно се е отразила на културно-историческото развитие на населението. Чрез миграцията на кримските татари, които се настаняват в миналото по нашите земи в Придунавският регион, асортимента на българската кухня се обогатява с много нетрадиционни ястия.

Татарската кухня е съхранила своята самобитност, но заедно с това се е усъвършенствала, обогатила се е с нови познания и продукти, за които те научили най-напред от своите съседи. Наследство от тюркските племена от периода на Волжска България са катъкът, бал-май (масло с мед) и кабартмата (мазна питка), а от китайската кухня са заимствани пелмените и чаят. Заради турците от друга страна, на трапезата на татарите се настанява пилафът, халвата и шербетът.

Татарската гастрономия си остава един от лидерите в печивата. Трапезата ни по принцип не минава без хляб, а и ние като татарите го смятаме почти за свещена храна – да не забравяме българската поговорка „Никой не е по-голям от хляба“! Татарите го пекат от от ръжено брашно и въобще имат специално отношение към тестото и умеят да правят от него особено вкусни печива. Сред тях най-популярни са кабартмите. Някои от видовете се пържат в загрят тиган или в котле с масло. Ядат се топли, намазани с масло. Гордостта на татарската народна кухня си остава все пак „чак-чак“ – това са слепени с мед питки или топки с ядки. На традиционните празници или на сватби, просто не може без тях.

У нас татарите често си правят катък, който разреждат със студена вода и пият получения айрян, за да утоляват жаждата си. Особено в летните и задушни жеги, които са твърде характерни за Дунавската равнина. Пак от катък се прави татарската извара, а сиренето корт е от дълго варена друг вид извара – еремчек, с добавена закваска. То е червеникаво-кафяво на цвят и доста поресто. Татарите го смесват с масло, варят го с мед и го поднасят с чая. А когато оберат каймака от млякото и го сварят, се получава друго лакомство – пеше каймак или сметана.

В татарската кухня са застъпени много млечни ястия, но най-голямо е разнообразието в приготвянето на всякакви видове тесто. Често за гарнитура към основното ястие се предлагат зеленчуци, но с особена популярност се ползват пирожките с тиквено семе или ориз. На тестото татарите винаги са обръщали особено внимание, изкусно изпичайки пирожки от прясно, втасало, гъсто или рядко тесто. Изделията с пълнеж придават на татарската кухня своеобразност, като най-древна и проста е рецептата за приготвяне на пирог къстъба – комбинация от прясно тесто с пшеничена каша в картофено пюре. Популярно и не по-малко древно ястие е белиш – прясно тесто с пълнеж от парченца тлъсто месо (овче, говеждо, птиче) с гарнитура от картофи. Към тази категория се отнася и ечпомак (триъгълник) – пълнеж от кълцано месо с лук и картофи, завит в тесто на триъгълна форма. Разнообразието от плънки е характерно за пирожките беккен. Често те се запичат със зеленчуков пълнеж (морков, цвекло), като особено популярно е ползването на тиква за плънката. В татарската кухня съществуват стотици разновидности на чебуреки, пирози, пирожки, бисквити и други тестени изделия. Ястията от тесто присъстват в живота на татарина от раждането до смъртта, много от тях носят ритуален характер.

Татарската кухня е много богата на изделия от бисквитено или сладко тесто, които се поднасят при консумация на чай, който се е превърнал в тяхна ежедневна напитка, дори през лятото. Чаят за татарите е не просто атрибут, а неотменима част от културата – дори на сватбената трапеза той е редом с такива традиционни ястия като чак-чак, баклава, кош теле (задушени птичи езичета), губадия (пирог с месо) и т.н. На трапезата присъстват и пресни разхладителни напитки, приготвени от плодове, мед и вода. Татарите са почитатели също така на супите и бульоните. Названията им са свързани с продуктите в тях. Често се варят с домашно направени макарони като умач, токмач или салма. Супа-лапша с месен бульон и досега си остава задължителна част от менюто при прием на гости

Любимото месо на татарите е овнешкото, но заедно с него се готвят и говеждо месо, както и такова от домашни птици. Почти непроменена до днешни дни е дошла рецептата за каздърма. Прави се от говеждо или конско и рядко от овнешко или гъше месо без кост. Реже се на кубчета по 2 см, които се подправят със сол и пипер и се оставят на студено за около 3 часа. След това се пържат, слагат се в буркан, заливат се с разтопена мас или масло и се оставят на студено. Каздърмата обикновено се яде студена. Азу е подобна вкусотия от овче месо, гарнирано с кромид, чесън, моркови, картофи и кисели краставички.

Всички сме чували и опитвали прочутото татарско кюфте. Гастрономите и познавачите твърдят, че класическото татарско кюфте се яде сурово, макар че, съвременните жители-татари отричат неговата връзка с националната си кухня и твърдят, че изобщо не ядат сурово месо. Татарското кюфте се прави от прясно говеждо (а не телешко) месо, което се накълцва или се смила едро и се поставя в чинията. В средата му се слага суров жълтък и се полива със сос.

Тартарът е друга визитна картичка на татарите. Тартар (татар) е голяма порция сурово нарязано месо, залято с жълтък и марината. Органично влизайки в болшинството кухни на Европа, той е грешно назоваван в татарските и други кулинарни книги като „татарски бифтек“ (не може да е бифтек, след като не е пържен). Под национален характер в дадения случай се разбира качество: за да не бъде тартарът опасен за здравето, неговите основни компоненти, неподлежащи на топлинна обработка, трябва да бъдат в отлично качество и възможно най-пресни.

Онова, което не си позволяват да готвят и да ядат татарите, заради религиозно табу, са свинското (да не забравяме, че те проповядват исляма) и месото на някои птици – ястреби, соколи и лебеди например, тъй като те се смятат за свещени. Коранът забранява виното и някои други алкохолни напитки, като в него се твърди, че виното е като хазартна игра – има и добро, и лошо, но лошото е повече.

В заключение следва да се отбележи, че съставът и структурата на храната и храненето в културно-битовия модел следва в общи линии установените тенденции и норми, типични за България. Нарастването на количеството и разнообразието на хранителните продукти, утвърждаването на общоприети правила за подреждане на трапезата и поведение при хранене е в по-голяма зависимост от социалния статус и нивото на битовия стандарт, отколкото от етнорелигиозната идентичност. Привързаност към етноконфесионалната специфика се наблюдава при празнично-обредната храна, но и при нея в съвременните норми на състава на храната и начините на хранене в редица случаи се стига до нарушаване на религиозното табу.

Като цяло разказите на етническите турци и татарите очертават измеренията на общуването между етноконфесионалните общности по нашите земи, установени от традицията. Това са отношения на диалогичност, т.е. на взаимно ответно разбиране на различаващите се културни езици. Културата на комшулука в ежедневието, обменът на обредна храна при религиозните празници, споделянето на значимите за индивида и семейството моменти, са изградили не толкова сложна система от взаимовръзки между общностите. Те запазват своята относителна обособеност и наред с това са отворени към другите. Граничността придобива условен характер, а пространствата на общността се споделят от другите.

Днес се наблюдава разколебаване на обредната употреба и отпадането на хранителните забрани. Извършена е трансформация в разбирането на ориенталската кулинария: от знак на чуждото тя се превръща в знак на различното. Така мюсюлманската кулинария – ежедневна и празнична, става по-достъпна. А чрез кухнята на съседа – независимо дали това е турчин или татарин, източната кулинария се пренася в умален, но и в съхранен от традицията вид. „Мюсюлманското“ се свързва най-вече с религиозния повод (байрам, мевлид), без определена доминанта на сладкишите, тестените или месните храни, като тук изпъква майсторлъка на готвачката. Тя определено има своята запазена посредническа роля и изпълнява медиативни функции и пренасяйки знаците на другостта, ги прави по-достъпни за другите.

От друга страна, обзорът на съвременната издателска и медийна среда, както и социалните мрежи показват, че в тях са налични добри практики и възможности за отразяване и експониране на кулинарното наследство на малцинствата и натрупаните от тях през вековете знания и умения в тази област.

Използвани източници

1. Антонов, С. Татарите в България. – Добрич: Наврез, 2004.

2. Бокова, И. Подвижният човек – срещи с различното. // Балкански идентичности – част IV. Съст. М. Тахир, К. Алексова. – София: Отворено общество, 2003.

3. Бродел, Ф. Структурите на всекидневието: Възможното и невъзможното. – София: Прозорец, 2005; Кюизьоние, Ж. Етнология на Европа. – София: УИ, 1993.

4. Българска народна култура. Историко-етнографски очерк. – София: Наука и изкуство, 1981.

5. Георгиева, Цв. Съжителството като система във всекидневния живот на християни и мюсюлмани в България. // Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. Сборник. – София: МЦПМКВ, 1995, с. 145-149.

6. Желязкова, А. Турците в България. // Мутафчиева, В., Желязкова, А. Две. – София: Гутенберг, 2002.

7. Карахасан-Чънар, И. Етническите малцинства в България. – София: ЛИК, 2005.

8. Карахасан-Чънар, И. Етническа и религиозна мозайка на България. – София: ЛИК, 2015.

9. Куюмджиев, К. Ела, Боже, да ядем. Готварските рецепти на един естет. – София: Летописи, 1992.

10. Назърска, Ж. Културно-историческото наследство на етническите и религиозните малцинства в България: Опазване, съхраняване и социазация. – София: За буквите – О писменехь, 2014.

11. Тодоров, Н. Балканският град през XV – XIX в. – София: Наука и изкуство, 1972.

12. Янкова, В. Ориенталската кулинария: Фигури на посредничеството. // Балкански идентичности – част IV. – София: Отворено общество, 2003.

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“, „Светът на исляма“ и „Етническа и религиозна мозайка на България“.

204

Автор(и): Вергил Немчев

Вторник

В десет сутринта на Орлов мост вече е горещо. Краят на август е. Градът е пуст. Останали са само трезвениците и пияниците, тарикатите са на морето. Русата букинистка на спирката подрежда последните книги на щанда. В ъгъла лежи старото издание на Андерсеновите приказки, което забравих преди 30 години в една училищна стая и оттогава все ми липсва. Пристига автобусът, скачам неохотно в него, иначе ще закъснея.

Дупча билет, заставам в хармониката по средата, втъквам слушалките в ушите си. Тръгва Shut ‘Em Down.

На „Графа“ се качва мацка в делови костюм с къса пола и сяда на първата седалка след хармониката, до някаква баба. Оставя красивите си крака леко разтворени. Лицето ѝ е средна хубост, с дребни черти и кестеняв бретон, ведро, с едва доловима благосклонност към околния свят. Обувки на средно висок, стабилен ток. Чантичката лежи в скута ѝ. Краката са наистина прекрасни и разтворени повече от необходимото. Ако не седи на първата седалка след хармониката, открита за погледите на насрещно седящите, бих си помислил, че се разхлажда, допускайки повея от прозореца до нежните си слабини. Тя среща спокойно погледите на останалите пътници: моя, на мустака отсреща, на жената с пазарска торба. Няма пукната грижа. Напрежението нараства бавно и постепенно, заедно със скоростта на автобуса по лекия наклон към НДК. Панически се опитвам да задържа свежестта на сутрешния душ под розовия лен на ризата, зад тъмния калифорнийски грак на Тони Морело. Трудна работа. Електричеството жужи нечуто в лятната утрин, уловило в мрежата си всички ни. Отеква далечен рог, дрънкат конски сбруи. Мацката пътува, отправила взор напред, отпуснала ръце върху дамската чанта на скута си, краката ѝ леко разтворени, 20 сантиметра между коленете, обувките стъпили на пода без напрежение.

На НДК мустакатият се изправя и пристъпва към вратата. Очните му ябълки тракат като на спяща кукла. Не успява да си счупи врата на слизане, докато продължава да зяпа назад. Качва се мъж с панамена шапка и вестник, и заема мястото на мустака. По-интересен вестник никой не е виждал и няколко чифта очи полепват по спортната страница. Лицето на възрастната жена омеква, бръчките се изглаждат. Ментовата хладина пробягва отново по кожата ми, звучи Warwick Avenue.

Мадамата слиза на „Дойран“, като ни оставя на спокойствие и отнася със себе си тътена от копия и щитове и предсмъртните викове.

Петък

Двата почивни дни са отлетели като един и отново чакам на Орляка. Продавачката отново е подредила масата, но Андерсеновите приказки вече ги няма и детството не може да се върне. Заставам в тънката сянка на уличната лампа, включвам айпода и го пускам в джоба на лавандуловата си риза. На Tears Dry On Their Own скачам в автобуса и се втъквам зад кабината на водача. Рейсът е претъпкан и един енергичен пенсионер се е захванал да отваря прозореца. Шофьорът заявява, че климатикът работи, и ако много знаем, ще го изключи. Пенсионерът послушно си сяда на мястото. Ниско остриган младеж по бермуди и кецове чете Бердяев.

На последната спирка внимателно докосвам рамото на девойка, която спи и леко похърква, а тъмните очила са паднали до средата на носа и откриват потъмнелите от умора клепачи. Младото тяло се бори със съня, червените връзки на кубинките имат нужда от разхлабване. Клепачите се вдигат и премрежените очи ме поглеждат объркано.

– Последна спирка.

Тя скача от рейса и хуква между блоковете, поредната Червена шапчица.

Понеделник

Закъснявам. На „Графа“ водачът на автобуса се разсейва и за малко не отнася пресичащата полицейска кола, при което набива спирачки. Възрастна жена пада по задник с безпомощна гримаса. Помагам ѝ да се изправи. Момичето на седалката под мен вдига поглед от книгата и оглежда ситуацията със спокойна усмивка. Тя просто е излязла твърде рязко от страницата и все още сияе от болка. Косата ѝ е кестенява, подстригана до врата. Облечена е в широк раиран гащеризон, сандали и медальон. Хората се успокояват и тя се връща към книгата, усмивката отлита, сериозността се връща на лицето ѝ и затръшва вратата със собственически жест. Шрифтът е дребен и с мъка успявам да прочета заглавието на върха на страницата: „The Brothers Karamazov and other Marriages“. WTF? Впрочем заглавието е достатъчно невероятно, за да е истинско.

На НДК изчакваме един безкраен червен светофар, свежестта постепенно напуска прясно изгладената ми синя риза. Mr. Tambourine Man звучи неуместно. Пропускам до Marching The Hate Machines Into The Sun. Момичето с раирания гащеризон затваря книгата, вдига към мен усмихнатите си пъстри очи и слиза на „20 ДКЦ“.

Сряда

В девет вечерта жегата е отслабнала, навалицата също. Стоя по средата, зад нацупена мацка с независим бретон, стиснала учебник по теория на организацията, забила поглед през прашното стъкло към потъващото зад панелните блокове слънце.

На „Планински ручей“ качват неподвижен възрастен мъж. Придружителката сваля рампата и избутва вътре количката, прибира рампата и автобусът потегля. Те са баща и дъщеря. Тя поставя спирачка на количката и се отдръпва навътре. Възрастният мърляв неподстриган инвалид повдига тон, адресирайки придружителката си, седнала с гръб към него. „Ела тука, ма курво!“ Придружителката не трепва. „Чу ли, ма, курво!“ Жената нехае за чуждите погледи. „Боклука неден! Пари щела да ми дава. Курва с курва.“

Може би старият инвалид вика „Корделия!“, а излиза „Курва!“ Това май се случва всеки ден, а ни го напомнят веднъж на десет години. Деликатно, с афиш.

Четвъртък

Четвъртък е добър и за почивен, и за работен, всичко върви като по ноти. Скачам в рейса и се озовавам сред разкош. Петдесетгодишното момиче на седалката до мен, блондинка с лек плюсов диоптър, строги устни, своенравна брадичка и изящни ключици, чете „Вратите на съня“ и се подсмихва. Останалите са на по 16, в кръга по средата на автобуса, образуват вещерско сборище. Чувствам се като дете в сладкарница. Върви Loud Love.

Понеделник

Септември си отива и горещата вечер е по-скоро ехо от отминалото лято. Всички са упоени от тази фаталност, дори клаксоните са вяли и отстъпчиви. На седалката отпред седят двама осмокласници – една от възрастите, които могат да се отгатнат с точност – и обсъждат книги. Момичето се взира в своя „Киндъл“, юношата, в разгара на проблемите с акнето, е приковал поглед в кецовете си. Все пак двамата разговарят на висок тон, както правят тийнейджърите, за да отвоюват въздух и самочувствие.

– И знаеш ли как започва главата? – казва момичето.

– Как?

– „И той умря.“ Така започва главата.

– Като в „The Catcher In The Rye“ – заявява момчето. – Там този, Холдън, разказва за брат си разни неща, описва подробно една ръкавица за бейзбол и накрая казва: „He is dead now.“

Вторник

Виждам само тила ѝ. Едра глава, сребърни нишки в косата, хваната в евтина шнола. Изпод плетения шал, покрил раменете, се показват огрубели ръце с дълбоко изрязани нокти, стиснали крилете на книгата. В скута ѝ лежи дамска чанта с протрити дръжки и потъмнели орнаменти. Хартията е плътна, бяла, шрифтът е ясен, открит. На мъждивата автобусна светлина чета:

„– И ще искаш да е много влюбен в теб. Аз това бих искала преди всичко друго.

– Разбира се – замислено каза Джоузефин, – но най-вече искам да съм винаги сигурна, че аз го обичам. Много по-приятно е да обичаш, отколкото да бъдеш обичан.“[381]

Вергил Немчев е автор на книгите „Перилата на срока“, „Голямото глезене“, „Радио. Роман“ и „Излишната част“. Носител е на наградата за къс разказ „Рашко Сугарев“. Английската версия на сборника разкази „Голямото глезене“ („The Big Pampering“) е издадена през 2006 от дъблинското издателство „Scotus Press“. Текстове на Немчев са публикувани в различни периодични издания, между които „Литературен вестник“, „Капитал“, „Страница“, „Алтера“, „24 часа“, „Vice“.

Възнишение

Автор(и): Атанас Стойчев

Освен личната гледна точка, по какво разбирам, че филмът или пиесата са слаби? По приглушеното кискане на публиката. Понякога избухва гръмогласен смях, но той е рядкост. Няма го хубавия здравословен смях. Не цялата публика се киска, разбира се. Зрителите, които не се кикотят, се дразнят и мълчаливо протестират, но както се знае, мълчаливият протест не се чува. Първите одобряват, макар и леко притеснено, вторите отхвърлят, но, пак да кажа, кой чува наелектризираната тишина на малцината.

На какво се смее първата, по-голяма част от публиката? Когато актьорът имитира, че пикае на сцената или откровено се вижда струята, когато го прави на екрана; когато размахва дръжката на метла между чатала си; когато се пипа за топките; когато показва косматите си гърди; всеки може да допълни. В този филм видяхме някъде пет минути екранно време как героят се напъва, за да се изходи. Може би актьорът добре го изигра, напъните, блещенето на очи, направо си беше „драматично“. Няма лошо, важното е екранното време да тече, иначе как ще продължи филма два часа и половина. Друг е въпросът дали от джанки се получава такъв ефект. И там запълнихме известно време, докато актьорът плюеше костилки.

Да не пропусна: друго, което кефи споменатата публика, са псувните. А в този филм, дал Господ псувни. Ебах, ебах го, много ебане братко. А измислиш ли такава ударна дума като „саралник“, това вече е „върха“. За мен псувните и „саралниците“ са евтин опит да се кореспондира с хора, които обичат да псуват и да употребяват думи като „кенеф“, „говно“ и др. В края на краищата, и аз псувам, що да не се псува и от екрана.

В анотациите героите Гичо и Асенчо са определени като полу-разбойници, полу-революционери. Няма лошо, хора всякакви, по всяко време. Друг е въпросът, защо точно на тях се възлага да предадат писмото на Левски, след като достатъчно добре е показано, че те не са хора, на които може да се разчита? Но и това ще преглътнем.

Сигурно критиците ще нарекат следващите ми съждения „непоследователност в изграждането на образите“. Гичо извършва вероломно деяние, като претрепва френския инженер. Целта е цел на дребнави комплексирани хорица, ето вижте ме аз нося френски дрехи. Всичко това става пред очите на другия полу-разбойник, полу-революционер???, който в края на краищата, одобрява това действие. После същият този нищожен човечец, бачо Гичо, пише прокламация за събуждане на българския народ. То пък, що не я написа Асенчо, той сякаш имаше по-малко работа. Ефектът щеше да бъде същия.

Не се притеснявам, че голяма част от зрителите не са чели „Дон Кихот“. Припомням, че Дон Кихот поема на път из земите на тогавашна Испания, яхнал своята кранта – коня Росинант (на испански Росинант означава „кранта“), за да изобличава злото и да защитава бедните и нещастните от неправдите. Яздещият магаре, Санчо Панса – неговият оръженосец е простоват испански селянин, стъпил здраво на земята. Не споделя лудостите на господаря се, но е до него с едничката цел нещо да спечели.

Съвпаденията са очебийни. И в този филм се намира кранта, по-късно се намира магаре с каруца. В случая Гичо е нещо като „дон“, на български „бачо“. (Не говоря за словосъчетанието „бачо Гичо“, което дразни ухото, не само защото се повтаря многократно). Още от началото на филма се разбира, че Асенчо е просто момче. Ако беше злодей, ножът щеше да му е в зъбите. Чудя се защо създателите на филма не са му вързали кратуна на пояса, за да се разбере, че главата му е куха. Гичо е един малко по-умен Асенчо (който почти го боготвори). Както Санчо Панса се възхищава на своя господар. И двамата са готови да ги предадат или изоставят, щом видят, че нещо застрашава техните интереси. Асенчо наистина предава своя кумир, а преди това в нелепа и немотивирана сцена го спасява.

Окарикатуряването на героите също е любимо забавление на кискащата се публика. Абе, то и аз съм си една карикатура, ето че и други са такива. От екрана го показват, умни хора са правили филма, как да не им вярвам. Кискането започва веднага след появата на Димитър Общи и така до края.

Протяжната патаклама накрая, предполагам, също зарадва част от публиката. Сигурно на това се казва „екшън“. Да не говорим за турския военачалник, който се разхождаше с белия си кон пред потерята и чакаше да бъде убит. И това се случи. Отново радост. Подозирам, че създателите на филма много се гордеят със сцените, където отчето убива своите другари. Доколкото разбрах, повечето бяха в съзнание, биха могли да го направят сами. Не, той „спасяваше душите им“. Животът е неприкосновено нещо и всеки има право да вземе решение за него. Една древна легенда разказва как веднъж философът Сократ вървял по улиците на Атина заедно със своите ученици и срещнал една хетера, която надменно му казала: „Сократе, говори се, че си мъдрец и че се ползваш с уважение сред учениците си, но искаш ли да видиш как мога само една дума да изрека и всички веднага вкупом ще хукнат след мен?“. Сократ отвърнал: „В това няма да има нищо учудващо. Ти ги притегляш с низши неща, за които не се изискват никакви усилия. Аз ги призовавам към висши неща, а за тях е потребен много труд.“

Възвишението е трудна работа, изискват се много усилия. Жалко, ако създателите на филма са положили неимоверни усилия, за да стигнат до „Възнишение“.

Атанас Стойчев живее във Варна. Първата му книга с разкази – „Нон стоп“, излиза през 1988 г. в Профиздат. Още като ръкопис е наградена в Националния конкурс за произведения на морска тема. Следват „Пясък от дъното“ (Факел, 1993), „Не ми вярвай, скъпа“ (Факел, Свободно поетическо общество, 1995), „Слаби ангели“ (Факел, 1999), „Тъмната страна на жената“ (Славена, 2003), „Тъмната страна на мъжа“ (Славена, 2008).

Коментари (2)

- 26-12-2017|Радомир Парпулов

Изглежда, че да се правят „касови“ филми е нещо като чалгата – т.е. простотия до шия. Жалко за добрите традиции, които имаше българското кино.

- 01-01-2018|Пенка Ангелова

Надявам се този филм да постигне две неща, които беше крайно време да се осмислят от българската читателска и филмова (масова) публика:

1. Да покаже границата между литературна фикция и историческа „истина“, каквото и да се разбира под това последно понятие,

2. Да даде своя принос за деконструкцията на основополагащия възрожденски мит, респ. наратив.

А това би било стъпка към истинско просвещение, което все още не се е състояло на тази географска ширина.

Забележката, която сложи край на една писателска кариера

Автор(и): Маша Гисън

Корицата на най-известната книга на Рута Ванагаите представя две снимки на млади мъже. „Този тук е евреин“, казва тя, посочвайки снимката вляво. „Бил е шампион по колоездене. Достатъчно добър, за да представя Литва в международни състезания, но недостатъчно добър, за да живее“. Бил е екзекутиран по времето на Холокоста. Мъжът от снимката вдясно е литовски палач [изпълнител на смъртни присъди]. „И двамата са част от нас“, обяснява Вaнагаите. „Но литовците не мислят за тях като за ‚нас‘, тъй като единият е евреин, а другият убиец“. Книгата ѝ е наречена „Нашите“. (Превеждана е също като „Нашият народ“.)

Срещнах Ванагаите в едно нюйоркско кафене, в сряда. След няколко седмици в Съединените щати тя трябваше да се връща в Литва в петък. Докато се разхождахме тя звучеше ту нехайна, ту изплашена от перспективата да се връща у дома. „Искам да опитам всичко“, каза тя в един момент. „Следващата седмица ме очакват в бюрото на прокурора за разпитване. Никога преди не съм била разпитвана. Животът трябва да е интересен“. В един по-малко оптимистичен обмен намисли, когато я попитах за следващия ѝ проект, Ванагаите каза, „Опитвам се да избегна затвора“. Не беше ясно за какво точно би могла да отиде в затвора – не е получила никакво формално обвинение – но изглежда е свързано с оскверняване паметта на един от националните герои на Литва.

В ретроспектива е ясно, че тя се е устремявала към тази точка в продължение на вече няколко години. През 2016, тогава на шестдесет и една, тя е била известна като театрална критичка, консултантка в областта на рекламата, организатор на събития и автор на популярна документалистика, особено с една книга от 2013, предназначена за жени, минали средната възраст. Книгата, в която се защитава идеята да се живее живота във възможно най-пълна степен, става феноменален бестселър. Ванагаите ми каза, че издателят я е помолил да напише също такава книга за мъже. „Казах му, че ще го направя, но първо имам да свърза нещо друго“, казва тя.

И този проект е бил „Нашите“. Ванагаите е била обсебена от нещо, което научила от един историк: че Холокостът в Литва е бил провеждан до голяма степен не от германските окупатори, а от самите литовци. „Това е включвало огромен брой хора, а не само шепа идиоти, както винаги съм смятала“, каза ми тя. Заела се да научи какво са вършили по време на войната собствените ѝ роднини. Дядо ѝ, държавен служител, е взел участие в изготвянето на списък от единадесет нежелани лица, всички евреи, всички – екзекутирани. Може да се приеме, че той евентуално не е знаел за какво ще служи списъкът. Случаят с лелята на съпруга ѝ е по-малко неясен: по време на нацистката окупация тя е служила като началничка на полицията.

Ванагаите провела шест месеца в изследване на архивите, а след това отишла да види местата на масовите екзекуции. Направила обява, че търси помощник, който да я съпровожда по пътя и в края на краищата получила неочакван събеседник: Ефраим Зуроф, шеф на ерусалимския отдел на Центъра „Симон Вийзентал“ – а също и последен жив ловец на нацисти. „Нашите“ има подзаглавие: „Пътувания с врага“. Значението на „враг“ е също толкова нестабилно, колкото и онова на „нас“: колабораторите и палачите са врагът тук, такива са и нацистките окупатори. Но Зуроф, който произхожда от семейство на литовски евреи, и Ванагаите, също са били исторически врагове. Заедно те са посетили четиридесет места на екзекуции в Литва – около една пета от общия брой – и други седем в онова, което днес е Беларус.

Както понякога се случва, преди пет години вече бях интервюирала Зуроф в Ерусалим, по повод на една друга история. Той ми разказа, че след колапса на Съветския съюз, през 1991, е имал големи надежди за откриване на нацистки престъпници в новоосвободените балтийски страни. Публикувал обяви в местни вестници, в които се предлагали щедри награди за информация, която би довела до арести на колаборатори. Получил нула обаждания и, когато разговаряхме, все още не беше сигурен какво точно е възпряло хората. Дали е било отвращение пред доносничеството или страх от възмездие? Може би са били всички тия неща. Ванагаите ми каза, че в книгата си не е изказала благодарност към историците, които са ѝ помогнали да се ориентира в архивите, тъй като те се страхували от вниманието, което една подобна популярна книга може да привлече.

Но самата тя не направила почти нищо, за да предпази себе си. „Целта ми беше да шокирам“, каза ми тя. Търсела примери, които ще карат читателите да изтръпват – като например историята на група ученици от търговско училище, които не искали да се прибират у дома през лятото на 1941. Вместо това те получили работа в екзекуционните отряди. Когато ля тото свършило, те се върнали обратно в училище.

„Нашите“, публикувана миналата година, става бестселър. Ванагаите си създава нови врагове, разбира се, но запазва приятелите и семейството си, а и спечелва хиляди нови читатели. Тя е написала книгата за мъже, която обещала на издателя си, а след това написала мемоар, който озаглавила „Пиле с глава на херинга“. Това е епитет, който бил използван от един от онлайн-критиците ѝ – а самата тя смятала, че фразата съдържа точно подходящото за случая авто-иронично отношение към себе-възвеличаващото поле на автобиографията. Ванагаите постигнала едно изключително рядко ниво на литературен успех: тя живеела от хонорарите на книгите си.

В деня преди излизането на автобиографията ѝ, през миналия октомври, Ванагаите давала интервюта. Един от журналистите я попитал какво мисли за плановете на правителството да обяви 2018 за година на Адолфас Раманаускас – легендарен литовски борец против Съветите. Раманаускас е водил партизански отряд от 1945 до 1952, а след това е живял под чуждо име в продължение на още пет години, преди да бъде арестуван и екзекутиран. Ванагаите е изследвала КГБ-досието на Раманаускас и казала на журналистите, че в един момент той се е съгласил да стане информатор на КГБ. И добавила, че може би той не е точно героят, за когото го счита Литва.

На 26 октомври мемоарът ѝ бил пуснат в обръщение с пищно парти. Имало пилешко, херинга и шампанско. На следващата сутрин Ванагаите получила обаждане от журналист, който я попитал за реакцията ѝ по повод решението на издателя да оттегли книгите ѝ от всички книжарници. Хиляди екземпляри се приготвяли за претопяване. Източникът на препитанието ѝ изчезнал.

Изчезнала освен това и възможността да излиза вън от къщи. Опитала се – след първоначалния потоп от телефонни обаждания излязла навън, съпровождана от един племенник – и незабавно била атакувана от минувачите. „Наричаха ме про-путинска еврейска курва“, казва тя. Но какво общо с всичко това има Владимир Путин? Пост-съветският литовски наратив е концентриран върху изнасяне навън на [отговорността за] всички ужаси на двадесетия век: в тази история литовците са добри, чисти, обичащи свободата хора, които са страдали под съветска окупация от 1940 до 1941, под германска окупация от 1941 до 1944 – и отново под съветска такава, от 1945 до 1991. В най-общите си черти тази история без съмнение е вярна, но, като всеки исторически мит, тя е вид пределно опростяване: хиляди литовци са сътрудничили на окупаторите по време на окупациите. Някои литовци са готови да приемат факта, че техни сънародници са сътрудничили на германците, но съветската окупация – която е продължила почти половин век, и все още не е призната като такава от Русия – е история, която не понася никакви предизвикателства.

Като в повечето европейски страни, в Литва има закони за историческата памет. В една нова книга на име „Закони за паметта, войни на паметта: политиките на миналото в Европа и Русия“, Николай Копосов, руски емигрант, който преподава в университета Емори в Атланта – и който симпатизира на идеята за поставяне на определени законови граници върху историческия дискурс – нарича литовския закон „краен пример за тенденцията да се използват закони за паметта като средство за утвърждаване на национални наративи и прехвърляне на вината за престъпленията срещу човечеството върху други“. Законът, прокаран през 2010, беше използван на следващата година за преследване на Алгирдас Палекис, литовски дипломат, който намекна, че московските власти, които през януари 1991 прибягнаха към насилие в Латвия, са били подпомагани от литовски колаборатори. Плаекис плати глоба и политическата му кариера беше по същество приключена. Ако след това е имало и други случаи, то никой от тях не е имал подобна видимост като онзи на Палекис – или на Ванагаите, ако срещу нея бъдат отправени обвинения.

Ванагаите престанала да излиза от къщи; оттогава насам хранителните продукти ѝ се доставят. След около две седмици напуснала страната, предполагайки, че нещата ще се уталожат скоро. Това не станало. Направила публично извинение – и когато разговаряше с мен изглеждаше ако не разкаяна, то поне разбираща. „Разбирам, че съм преминала дадена граница“, каза тя. „Когато пишех книгата си, бях обмислила всичко. Но в онова интервю бях много арогантна. Онова, което би трябвало да оформя като въпрос, аз предложих като твърдение. Трябваш да попитам дали Раманаускас е героят, който мислим, че е. Вместо това казах „Той не е герой“. Различието е много граматическо. Архивите на КГБ са добре известни като ненадеждни – Раманаускас може да е бил агент, но и лицето, което твърди, че го е вербувало, може и да лъже. Източниците на Ванагаите сред историците смятат, че Раманаускас е излязъл в гората, където е станал партизанин, непосредствено след като се е съгласил да бъде информатор.

„Разруших всичко“, казва Ванагаите. „Разруших кариерата си като писателка, защото никой издател вече няма да ме публикува и никоя книжарница няма се съгласи да продава книгите ми“. Тя казва, че никой от приятелите ѝ няма да се съгласи да я поддържа публично в момента; семейството я подкрепя, но тя се страхува, че това само може да им навреди. „Всяка страна се нуждае от положителни митове. Нашият беше, че сме имали най-дълготрайното съпротивително движение в света“, казва тя. Раманаускас, за когото се говори, че е прекарал в горите седем години на борба, олицетворява този мит. „Сега разруших и това“.

Но след това тя добави: „На смъртното си легло ще пиша за това съпротивително движение“.

Маша Гисън е руска и американска журналистка, авторка, преводачка и активистка. Тя е открита и директна критичка на руския президент Владимир Путин, както и на американския президент Доналд Тръмп.

Коментари (3)

- 18-12-2017|Златко

Боже Господи, какво сърцераздирателно единомислие! Не знам на какво да се дивя повече – на безкритичната, самовлюбена поза на жертвеност, в която е застинала цяла една малка нация, или на овчедушието на писателката, която се е съгласила да се разкая публично и да си направи другарска самокритика (не че това ще ѝ помогне, разбира се, защото ако има нещо, което масите инстинктивно търсят да стъпчат, то това е падналия грешник – а още по-добре грешница – виновна или не).

Пфуй, цял ден ми горчи в устата от тази история…

- 19-12-2017|Гост

Както се казва: Платон ми е скъп, но митът ми е още по-скъп. И у нас, ако някой понечи да спомене нещо, за което учебниците премълчават – ела, та гледай, кво стаа…

- 30-12-2017|Гост

У нас Балканджи Йово обезглави вече няколко министри. А художествената литература продължава да се смята за „исторически източник“. итн итн

Карпe дием

Автор(и): Красимир Дамянов

Откъс от книгата на Красимир Дамянов „Испания“, последна част от трилогията, включваща още романите „Дневникът на една пеперуда“ и „Студентът по хармония. Балада за Виктор Пасков“

1.

Няма да описвам как ме арестуваха, съставиха акт, за малко да ми конфискуват колата и как се прибрах. Майка ти както винаги се оказа права. Най-странното обаче бе, че въпреки всичко по време на задържането ми в Лерида осъществих това, за което бях тръгнал: стройна и сигурна система на снабдяване с контрабанден тютюн на ниски цени. Трудно е да се повярва, но само пет минути след като се разигра с татко ти сценката с румънските граничари от „Златния телец“, в случая – с испанските, полицаите спряха на пътя друг българин с кола натоварена с цигари. Любо, софиянец от Малашевци, с който изкарахме остатъка от нощта в ареста в поделението на Гвардия Сивил в някакво близко градче. Направиха ни актове, а на сутринта се върнахме с влака до митницата в Сеу Д’Уржел, за да решат там дали са за конфискуване или не колите, с които бяхме извършили нарушението (аз бях на ръба с шест кашона). На връщане пътувахме на стоп до поделението в Балакер и то май точно с колега професионалист, защото от дума на дума, като му разказахме какво ни се е случило, той много се смя. Разменихме си телефоните и след кратки колебания дали не е ченге, му се обадих в Мадрид. Оказа се наш човек, точен като часовник, снабдител на изгодни цени.

Всички ли в Андора бяха контрабандисти?

Какво те интересува, свиваше рамене Любо…

Българинът живееше в Торехон де Адрос, държеше гараж под наем в някакъв подземен лабиринт под блока и също се радваше на разработен канал, който тръгнал да инспекционира, та пострадал: натоварил един мастербокс колкото да не се връща без нищо и го хванали едва ли не заради мен, шегуваше се по своему той. Не беше неинтелигентен, но се държеше по същия начин като Пламен – никога не допусна да присъствам на размяната. Купувах и от него, но започнах да го избягвам, когато разбрах, че продава и дрога. Направих така, че никога да не ви запозная, макар че нямах причина да те подозирам; ти работи прилежно два месеца при аржентинеца и замина за България с майка ти и сестра ти, със собствени пари. Особено неприятен ми стана с факта, че прекупува крадени вещи. Понякога, когато го чаках за стока в надземния паркинг на площад Санто Доминго, към колата се приближаваха красиви млади жени в скъпи тоалети, казваха си нещо с него, той се отдалечаваше за малко и после се връщаше с издут плик от скъп магазин за обувки или дрехи.

– Да не си станал сводник? – питах с насмешка.

– Не. Крадли… – казваше кратко и ясно. Не обичаше да говори.

Трудно беше да свържеш красивите момичета с тази некрасива дума. Не бяха българки, слава богу! Но се чувствах изцапан. Мечтаех си за момента, когато ще имам достатъчно пари, за да се върна в България и се пречистя в някое самотно плаване с лодката по Дунава. Нещата там доста се бяха променили от заминаването ми. Васко, бившият ми работник, се готвеше да купи автобус на старо и да отвори туристическа агенция на името на баща си за пътувания до Испания и Португалия. Просто нямаше как да не е с двойно дъно! Непрекъснато ми се обаждаше някой далечен роднина да пита не познавам ли някого да търси волфрам или руска стомана в Испания сякаш работех на борсата за цветни метали. Дадох целия апартамент под наем на едни поляци за добри пари и се сврях в твоята стаичка, сутрин скачах и потеглях надалеч – Аранхуес, Ескориал, Толедо и Сеговия; Кастилия е безкрайна, само мадридска област е колкото България и всички се надпреварваха да ми поръчват евтин контрабанден тютюн! След обяд спях царски или киснех на плажа в Мораталас, а вечер обикалях града с претъпкан багажник. За кратко време, не повече от месец, от почти нула направих един милион песети. Вече виждах в сънищата си, сглобяемият панелен замък край София, мечтаната кула от слонова кост, в която щях да се затворя с пишещата си машина до края на живота си. Един милион песети не бяха малко пари, десет хиляди долара! Започнах да се шегувам, че съм станал милионер, дори дадох вечеря на познатите ни, Божидар направо позеленя; карах го да зареже Пако и да ми стане ко-пилот до Андора, но не се решаваше, издържаше син гимназист в България…

И нещо важно, върху което си струва човек да се позамисли: никой никога не ме измами в така наречения подземен свят… Хвърляха ми пет кашона, увити в черни боклукчийски пластмасови чували в някой полутъмен подземен паркинг – аз им мушвах съответно плик с пари и толкова. Можеше да има тухли в кашоните – не знаех; нарязани вестници в плика – никога не го отваряха. Защо разбойниците си имаха доверие, а почтените люде не? Веднъж или два пъти само забелязах накриво поставени стекове от долния ред с празнини между тях в мастербоксовете Липсваха един два картона, не повече. Може би машината, която ги е редила, реших, а и не бях сигурен: когато бърках в някой от кашоните, го правех безразборно, и все пак нямаше как да съм взимал първо отдолу, нали?… Така че усъмних се в теб, извинявай, още повече, че машината спря да размества картоните след заминаването ти.

– Да се готви за голяма разправия! – обадих се по телефона на майка ти.

– Защо? – дръпна се тя.

– Той си знае защо!

Бях впечатлен не от друго, а от почтеността на непочтените, нали минава за непочтена търговията на контрабанден внос? Пред такива морални чистофайници като Алекс поне.

2.

Макар и рядко да се отбивах у тях, но се отбивах, повечето при Пуси, дори и да си давах сметка, че го дразня. Държах се хладно с него, като сънародник, нали така искаше? Носех ѝ истински американски цигари, от Гибралтарския внос, когато ми паднеха, и пушехме полускришом в кухнята. Тя изглежда не ме презираше за това, защото разбираше, че го правя за семейството си или просто ѝ се пушеха скъпи цигари. Алекс свиреше пък с часове оттатък. През лятото беше свободен от оркестъра на Дон Антонио, когото се надяваше да унаследи, когато старецът се пенсионира. Единственото, което ни свързваше още, беше музиката му, не възразяваше, ако вляза и слушам, забравил за дневната суета и различията ни. Тогава беше съвсем истински, отново той, човекът, който ми беше обяснявал хармония и композиция на най-необичайни места, по плажа или излегнати в тревата, на стоп в каросерията на разтракан камион… Някогашният писател на къси разкази влизаше на пръсти отново при композитора на музикални кристали в полутъмната и тясна стая, както навремето в бърлогата на улица Козлодуй и можех с часове да го слушам, да наблюдавам как, захапал добре подострения молив, спира за момент да запише нещо важно. Не знаех вече дали го обичам или не, може би, беше се променил до неузнаваемост, а сигурно и аз; Пуси ни беше единствената връзка, обаждах се на нея и никога не се явявах неканен както някога само с подсвирване на стария сигнал на Музикалното под прозореца. Тия години бяха отминали.

И все пак беше нещо, това малко апартаментче – оазис в пустинята, светлина в мрака. В такива моменти ми се плачеше. Както и когато влезех в книжарница. В луксозен магазин за нови книги с рафтове, отрупани с всички любими издания на испански и английски, храм, в който никога моите писания нямаше да се появят.

И по-добре. Карпе Дием. (Дръж деня, грабни случая.)

– Още ли продължаваш с търговията на тютюн? – попита по време на едно от тия посещения Алекс. Не каза: „с контрабандата на цигари“. И без да изпука молива от устата си допълни: – Не мислиш ли за завръщане? За мисията си на човек на изкуството…

– Връщам се в София за през август! – побързах да го прекъсна. – Затварят всички барове през август. Мисия! Ако въобще се върна някога, ще е единствено, за да отглеждам домати и ягоди в Банки!

– Не може да се говори с теб… – въздъхна той, затвори пианото и излезе от стаята.

По-точно невероятната имитация на пиано, която бе създал от една клавиатура, синтезатора, донесен от България, високоговорители и плоскости от махагонов гардероб, намерен на улицата. Ако не знаех, че е правено от него, с помощта на зеге, дрелка и отвертка (имаше невероятно въображение и точна ръка), можех да се обзаложа, че е фабрично и, естествено, да загубя баса. Не искам да ти описвам картотеката му – само тя беше впечатляваща! Странно, разхвърляният иначе Алекс бе идеалният архивар; отнесеният композитор – педантичен класификатор. Оглеждах с възхищение сегашната му бърлога, много подобно на някогашната – едновременно и кабинет, и спалня, и учебна стая в която даваше уроци по пиано; затова го беше дегизирал така, да вдъхва доверие, и настроил синтезатора на абсолютния тон на средно добър малък домашен Стейнуей. Семейното легло, облицовано със същите махагонови плоскости отстрани и отдолу, политаше към тавана и се залепяше посредством скрит хитроумен механизъм с лостове и пружини на стената на равнището на библиотеката, в която между другото открих не друг, а моя екземпляр от Георг Хених с посвещението от Виктор и… първата ми книга.

Не можех да допусна, че я взел със себе си в Испания, някои от разказите бяха отбелязани с грижливо изрязано жълта лепенка и на лепенката пишеше нещо, което от свян не прочетох, но сърцето ми заби лудо… Значи зад студената фасада на „сънародничеството“, зад толстоевските упреци (не се учудвай: от Свети Франциск до Лев Николаевич всички нравствени стожери на човечеството са били някогашни безнравствени офицери и гуляйджии), зад маската на нараненото достойнство, демонстративното нежелание да говорим за интимни неща от миналото, които ни свързват: родителите, махалата, безсънните вечери, прекарани в разговори за музика и литература, – зад хлъзгавия поглед се криеше същото някогашно горещо сърце и същият ясен, математически ум, които рано или късно щяха да го върнат при мен!

Щяха ли?

Бедата бе в характерите ни, различни като… Като теб и мен?

Във всичко останалото иначе бе човекът, комуто най-много дължах в тоя живот след майка ми и нейната майка. И вече се канех да изтичам след него и да извикам: „Алекс! Моля те, бъди, какъвто беше! Не се дръж като мъдрец! Смъкни тая жалка маска на моралист, не ти приляга! Не виждаш ли, че двамата сме затънали в лайна до шията!“, наистина щях да го направя, да го хвана за раменете и разтърся, когато забелязах… когато зърнах или стрелнах, или дявол знае как се казва… Когато с края на периферното си зрение мярнах…

Касетофончето!

(Ох! Стой така да си поема дъх. Ще си поръчам още една бира. Извинявай.)

Да, докъде стигнах? До позлатеното касетофонче, още ми е пред очите. Боже мой! Марка „Шарп“ или „Сони“, струващо цяло състояние през осемдесет и шеста, когато го купи за първите интервюта на Пуси в Радио София и сетне, с появата на дископлейърите – загуби значението си. Но правеше нелоши записи. Това, да. Свещената кутийка, на която записваше хрумванията си, импровизациите си и която уж ти му беше откраднал.

Не исках да повярвам на очите си. То ли беше?

3.

Станах от леглото (не си беше направил труда да го оправи, следователно минавах още за свой човек), приближих се и взех в ръцете си нещото. Изглеждаше същото. Или поне като него – Шарпче или малко Сони, както казах, – но, майко мила, в какъв вид! …За близо три години откакто изчезна от стаята в Алкобендас в деня, в който ти бях купил китарата и Пуси те обвини, че си го задигнал, заедно с петте хиляди пезети се беше изтъркало от позлатата по ъглите и ръбовете, никелираните пластмасои клавиши се бяха излющили, а решетката над високоговорителчето – омачкана покрай безкрайно многото премествания, изтървания и всички крясъци: „Не! Копеле! Внимавай как го поставяш!“ – превърнали се почти в ритуал. Кому ли беше се карал през тия години? На Кристина, дъщеря му? Помнех как се вадят батериите, помнех всичко: къде и как се превключва на запис, дори от коя страна беше гнездото на слушалките и как за първото интервю на Пуси (аз бях опитният колега, който я придружи) вкарах външен микрофон, докато го взима от Борис Карадимчев, композитор на естрадни песни, който едва ли си спомняш от България.

Сетих се. „Времето е наше“? Не може да не помниш химна ни от митингите!

На нас, протестиращите, но и на вас хлапаците, сините гаврошовци от Софийския Париж: (Само Иво, микробиолоът, ми се обажда от време на време, заеквайки по телефона: „Ка-акво правиш, чи-ичо Краси, ка-ак си?“ Той живее в Майорка, поставя ламинат.)

Защо ти разказвам всичко това?

Единствено защото онова проклето предметче успя да ме върне в миналото до такава степен, че не мога да не си спомня нещо, което може би си чел и ти: предмети, на изкуството или съпътстващи създаването на произведения на изкуството като музикални инструменти, старинни маслени платна, стари книги, не всички, но някои оставят в повърхностния слой на покритието си нещо като холограмен запис на образа на автора или обстановката, които при повишено емоционално състояние близко до това на създателя им, се виждат. Така някои обясняват призраците в музеи. Старинни замъци с картини. Лененото масло? Лакът? Не знам. И защо тогава не и едно устройство създадено специално за да записва?… Помисли.

Нищо не изчезва съвсем. Енергетични полета съществуват.

Но вижда записа само онзи, който има съответната нагласа.

Ако не си на честотата им, никога няма да ги видиш…

4.

Така че, когато покрай касетофончето видях отново Борето Карадимчев да се суети пред фотокамерата – Къде да застана? До пианото. Не е ли малко банално? Може би до камината?“ – не се изненадах. И аз, и Пуси бяхме обвити във валма емоционални полета тогава: тя – защото ѝ беше първото интервю, аз – едва сдържайки се да не се разсмея: дребничкия знаменит композитор се оказа по-притеснителен от родилка първескиня… Когато излязохме валеше силен, лепкав сняг. За петнайсет минути до радиото пеша и двамата подгизнахме до костите. Тичахме, губейки равновесие по хлъзгавия асфалт и се смеехме – „До пианото, моля! Затворете клавиатурата! Не, не, отворете я!“ – а накрая се принудих и спрях първото такси.

– Къде? В Радиото ли? – попитах, загърнал все още Пуси със сакото си в колата. Усещах как губи топлина, как се стапя, съвсем изчезва изпод лакътя ми и чувствителната част на ръката.

– В тоя вид?! Глупости. В банята, под душа!

– Козлодуй 45! – извиках на водача и той, буксувайки, изпълзя на платното.

Изкъпа се първо тя, после аз, после лежахме и пиехме уиски в големи водни чаши, аз на диванчето, завит до ушите в бодливата червена драперия, тя в срещуположния край на стаята, на двойния матрак под Алексовия стар юрган, дрехите и бельото ни се сушаха пред запалената електрическа печка, когато изведнъж си дадох сметка, че съвсем не се намираме у дома им в Зона Б 5 и че съм я завел не у тях, в Зоната, където от няколко месеца се бяха преместили, а в Бърлогата, ателието, което от време на време и Алекс, и аз понякога ползвахме освен за работа, … е, добре, ще бъда откровен, не си малък вече, и за съвсем друг вид срещи… И най-странното от всичко – не бе възразила, не бе останала в таксито или си тръгнала, докато отключвах входната врата, нито по стълбата все още треперейки под рамото ми, нито по-късно. Бе се съгласила.

Без… да каже… дума!

Мълчахме. Всеки под завивката си. Бяхме пили при композитора, но не толкова, че да сбъркаме адреса. Тогава защо? Спомних си трескаво деня, в който я видях да излиза от банята и не знаеше, че съм с Алекс в стаята, някога, когато заминавахме за Русенските музикални дни. Спомних си я и с прозрачната тюлена нощница ушита против комарите по време на безуспешното плаване по Дунава тримата с Алекс през седемдесет и девета. Помислих си съвсем отчаяно, с цялото си безсрамие, че винаги – откакто я видях за пръв път и сетне, неотклонно, неотстъпно я бях желал. Беше забраненият плод, жената на приятеля ми: тънката ѝ фигура, дългата ѝ сламено руса коса, фините руси косъмчета по тялото, русият ѝ венерин хълм, който не бръснеше… Бемките ѝ, дори луничките, които я покриваха късно напролет и лете, а носът ѝ се обелеше на плажа до прилика с русоляво селянче от шоплука, рисувано през тридесетте години на миналия век от художник модернист… И че точно за това постискано желание в такива моменти жадно, ненаситно, страстно я мразех! Все още възбуден, като се прикривах с драперията, станах да си взема дрехите в мрачния, почти тъмен хол и да си тръгна, но в средата на стаята, между матрака и печката се спънах в бутилката и изругах.

– Да-а. Значи тук водите приятелките си? – разсмя се презрително тя.

……………………………………………………………………………………………

Не мога да не съзра огорчението в очите ти.

В бездънния ти поглед на обидено бивше дете.

Също и желанието ти, да ме удариш. Наистина, това ли е което има да разкаже в ден като този баща на тридесетгодишния си син? И защо реши, че ще ти го разкажа?… Или че се е случило? Защо наред със законното ти възмущение надушвам и гадничката сенчица на нездраво любопитство? Що за развалено поколение сте? (Мислиш не съм търсил по компютъра ти, докато спиш денем какви сайтове си посещавал: до един чикиджийски!) Но точно в това нездраво любопитство, в отказа ми да го задоволя, сине, се крие и отмъщението ми!

Как беше?

„Ти сам трябва да си отговориш на този въпрос!“…

Е, топката е в твоята врата. Защото, когато Алекс си излезе с яд от стаята, а аз се хвърлих и жадно започнах да оглеждам отгоре и отдолу касетофончето – то беше, естествено, нямаше съмнение, мръсна, гадна вещ! – нито за момент не ми олекна. Напротив. Почувствах се двойно по глупав. Двойно по измъчван от подозрения! От една страна фактът, че не си му го откраднал ти, а си го е бил забравил, да речем при Дон Антонио, съвсем не означаваше, че ти не си прибрал и банкнотата, петте хиляди песети, нали така?… И от друга, дори и да му го беше откраднал, толкова ли бившият ми приятел не помнеше какво се бе случило между нас по причина на тази вещ, за да си купи същата ябълка на раздора, същата кутийка на Пандора от битака на Тетуан? Такъв ли перверзен вещоман бе, че да го направи с пълното съзнание какво ще ми причини, когато рано или късно я видя у него!

Да-а… Откъдето и да го погледнеш, гадно…

Твоя милост така и не ми каза никога истината; отнасяйки я със себе си, ми остави отворена рана, станала причина по някакъв начин да загубя първия си приятел. Ето защо никога няма да я узнаеш и ти моята. Ясно? Ще замине в небитието с мен ведно с подозрението, че всъщност истинската причина да загубя приятеля си не си бил ти, нито глупавата машинка, която ми го припомни, а Пуси.

Дали му беше разказала за онази вечер?…

Известно време изчаках Алекс да се върне при пианото. Не знаех как да постъпя. Да му го покажа мълчаливо ли или леко да го изтърва на пода и попитам: „Заради това ли жалко нещо се усъмни в сина ми и беше готов да извикаш полиция? Да повярваш, че го е откраднал, само защото го бяхте хванали да си взима от цигарите на жена ти, веднъж или два пъти? Спомняше ли си колко съседски мазета сме претършували с теб на негова възраст? А цигарите на братовчедка ми в старата къща? А „свитите“ бутилки от кварталния супермаркет?…“ Но Алекс вече говореше някому нервно по телефона на лошия си испански, забравил за случката, Пуси учеше уроци на глас в кухнята с малката, наближаваше обяд, така че, без да има какво повече да правя тук, пъхнах баладата на Виктор Пасков в джоба си, поставих на мястото ѝ Повест на Весла между книгите и, без да се сбогувам с никого, си тръгнах.

Десет години не му се обадих. Не съм виждал и Пуси оттогава. Десет.

5.

В средата на юли, както бях предрекъл на Алекс, едно по едно по-малките нощни заведения започнаха да ги затварят. Или собствениците им бързаха да излязат в отпуск и избегнат горещините в Мадрид, или клиентите на големите бяха заминали вече на ваканция и дискотеките зееха празни.

Поляците у дома започваха да пият от петък следобед и приключваха понеделник сутрин преди работа. В останалите дни на седмицата само се „черпеха“. Можеха да говорят и пият в хола или в някоя от стаите у дома, патетично, на ръба на кавгата в продължение на тридесет и шест часа, без да спрат нито за миг!… Трябваше да пийна и аз, за да мога да заспя, унесен в страстното им, шъшкащо „Кур-р-рва мачь!“ или „Х-холера хишпаньска!“, които витаеха над мен като демони на славянското недоволство.

Така и не можех да разбера колко точно души живяха у нас през онова лято. Отдъхнах си, когато най-накрая дойде едно полско семейството, но бях много притеснен от дъщерята, която се разхождаше гола до банята. Знаеше няколко български, сръбски, също и турски цинизми от скитанията си по балканите, и нямаше май нищо против да ги изпробваме, ако не беше страховитият ѝ див, мустакат баща. Една сутрин просто се мушнах зад нея в леглото ѝ, но превъзбуден свърших още с допира във вирнатият ѝ задник. Предполагам, че ти се е случвало. Тя обаче не реагира. Направи се на заспала. И по-добре. Никога не стана въпрос повече за това. Не исках да имам нищо общо нея, нито с баща ѝ, още по-малко с ножа му, който красноречиво размахваше като колеше шунката, освен да ми плащат редовно. Така че побягнах към душа на часа и никога не повторих жалкия си опит.

Един хубав ден, докато безцелно се разхождах към десет часа, чудейки се кого от дребните си клиенти да наобиколя, едрите изпозатвориха, спрях пред една витрина в горната търговска част на улица Алкала, харесах си един сиво-виолетов копринен панталон, някаква още по идиотска риза с преливащи се цветове и след петнадесет минути се видях да излизам предрешен като естраден певец в разгара на фестивала в Бенидорм. Не си бях купувал нова дреха от истински магазин комай откакто бяхме пристигнали; обличахме се от глава до пети цялото семейство от някогашното Алкампо или Прика по време на разпродажби на цената само на виненочервените обувки, които си купих сега, но само при мисълта, че можех да изкарам тези пари с едно отиване и връщане до Толедо, като се отбия и в Зелената жаба в Аранхуес, ми ставаше леко на душата. От скука ходех на гости до Адриан и Теодора, румънците от съседната стая в Алкобендас. Бяха им признали политическо убежище и дали апартамент във Вайекас. У тях се запознах със секретарката на канадското посолство, която бяха поканили и ухажваха със съвсем определена цел и един или два пъти излязохме. Разпитвах я за Канада. За Севера, където бе заминал Жоро и според писмата му не знаеше живеят ли бели мечки или не в парцела на къщата, която бе наел. Споделих, че в Испания ми липсва зеленината на моята страна. О, господи, ако нещо мразела било зеленина и дървета, накъдето и да погледнеш – кленове! Завъдих покрай поляците за кратко и една барманка от Мостолес, също полякиня, но само след няколко нощи на безумни танци в местната дискотека, (всички ли млади момичета бяха такива, не бях танцувал почти десет години?), виейки от мускулна треска, побързах да се върна към навиците си от ергенския живот.

Подозирах със свито сърце, че майка ти също подозира нещо и няма да иска да се прибере от България, никога не бе стояла цяло лято, че с провала си в Андора и че не я послушах, с целия си начин на живот бях минал границата, счупил нещо между нас. Но какво? Няма непоправими неща. Щях да се боря със зъби и нокти за семейството си! О, ако само знаеше на какви обороти бях подкарал търговията, колко близко бях до целта! Почакай до Нова година, Сан, ако си намислила да не се връщаш, наистина по-добре недей! Но само временно, никога не си виждала през живота си толкова пари! Тъй че какво тук значеше някаква си полска джвръкла, две или три повече изпити уиски, десетина глоби за превишена скорост, три думи казани на криво по телефона, стига да знаеш кога да спреш.

Не ме гледай така. Винаги съм знаел за разлика от теб! Или почти.

Не чаках тестостеронът ми да почне да мисли вместо мен, разбра ли, а и търговията замря. Хванах първия свободен самолет за България. Лодката, въдиците, по-скоро на Дунава! И майка ти отпред, слънцето зад гърба ни, разтягащо сенките по стихналата повърхност на делтата в тихото шумолене от крилата на еднодневките, сипещи се по водата. Имах пари. Единствено не бях сигурен дали не беше сезонът им през юни и дали лодката не е изгнила в бараката през тия дълги, безкрайни три години, дали още е в състояние да ни издържи и пори водите на времето.

Още малко, казах си, още много малко и всичко ще се уреди!…

И качих се значи аз, сине, на българските аеролинии натъкмен като естраден певец, фрашкан с мангизи, раздаващ усмивки наляво и надясно като някой принц и кого, мислиш, срещнах пръв на летището в облекло по-екзотично и от моето, с червено копринено шалче около врата, скъпа кожена чанта от Ел Корте Инглес, бръсната глава и полицейски огледален Рейбан на носа?…

– Ало, строителят на Съвременна Испания! – подвикна някой свойски след мен. – Накъде в неделя?

Обърнах се с неудоволствие, но после извиках радостно:

– Владо! (не му казах „пъпко“), строителен пилоте такъв, ами ти?

– Е, пак откъде тръгнахме. Но тоя път палачинката се обърна, братле!…

6.

Виж ти, а аз за малко да изтърва моята!…

Нищо, прегърнахме се като приятели, разказа ми живота си накратко: и той станал милионер, за разлика от мен обаче наследил петролен кладенец.

– В Тексас? – Очите ми сега пък на мен станаха на палачинки.

– Е, не чак толкова далече, в Румъния…

Всъщност още нямало кладенец на парцела, който реституирали с братовчед си: зеленчукова бахча край Плоещ от преди освобождението в съседство с прочутите плоещки рафинерии, отчуждена за нефтодобив през осемдесетте с гарантиран петнадесет хиляди варела дебит, в която отдавна щяло да има държавен кладенец с помпа, ако лудият Чаушеску не започнал последните години на социализма да копае плавателни канали. Пъпката и американския му братовчед му, който не познавал лично, се оказали наследници на стар градинарски български род, владетели на въпросния парцел. Обратно на съществуващата практика в България първо да ги изнудят и ако това не помогне, да ги убият, с помощта на адвокати, на които братовчедът, емигрант от трийсет години в Щатите, щедро платил, успели да възстановят собствеността, ако не на одържавените и вече добиващи петрол участъци (Румъния била третият износител на петрол в света между двете световни войни), поне на въпросната шейсет декара градина с право на перфорация, екстракция, експлоатация и ерекция на сгради. Ерекция, така се изрази, но ми хареса, може би искаше да каже с право на издигане на сгради, но го разбрах. Спънките били чудовищни, бюрокрацията и от двете страни канска, скоро обаче щели да развеят американското и българското знаме над Плоещ, можело да не се съмнявам. И отвори портфейла си: беше пълен с долари! Надникнах недискретно – петдесетачки. Не може да се каже, че му завидях, но и аз като всеки друг си помислих: „Виж го ти него! Кога слагаше плочки при Делфин, кога стана петролен магнат, та му почерня гъзът?“

В София изненадите ми продължиха – половината ми познати, някогашни журналистчета или писателчета бяха взели заеми от банката и отворили издателства или агенции за продажба на имоти; останалата половина, която не бе успяла, живееше под прага на бедността или изобщо не живееше – бяха избрали по-лесния вариант да починат от лош алкохол.

– Мини, мини в офиса следобед, да пием по едно уиски! – канеха ме живите.

Мъртвите ме гледаха от вестника, от стените, от дърветата с безразличие…

И наистина имаха офис, гадовете, някой пребоядисан апартамент на нисък етаж под Халите. И наистина ме черпеха с българско уиски, като единствено лошо впечатление правеше, че бъркаха в леда с пръсти, нямаха специални щипци като Алекс. Иначе кипяха от ентусиазъм и планове. Мъртвите си бяха мъртви. Отливахме по малко на пода и за тях.

– Какво ще правите апартамента в Толстой? Много клиенти от провинцията търсят офис в София.

– Защо. Колко върви една панелка?

– Двадесет, двадесет и пет хиляди долара. Ще продаваш ли?

– Не знам, а и не е мой, на жена ми е. Ще строим къща в Банки…

Къща – търсели се къщи за крайградски хотели като топъл хляб!

– Ама аз още не съм я построил… – бързах да се оправдая.

– Няма значение. Продавай на зелено. Ех ти, испанецо застрелян!…

Замислих се. Като изключим общата занемареност на града – Хиподрума бе заприличал на буренясала градина, глутници сивокафяви кучета, уеднаквени в естествения градски подбор до някаква нискоствола порода с крака на немска овчарка, муцуна на дакел и клепнали уши на лабрадор, тия няколко дребни проблеми, чалгата също, озвучила целия град, – вярно, усещаше се някакъв ентусиазъм. Подемът на началния капитализъм. Но къде беше мястото ми в него? Нещо не го виждах. Повечето адвокати или икономисти познати от някогашния Съюз на демократичните сили, които успях да срещна, до един ходеха под ръка с някой спокоен, добре облечен непознат за мен господин, скъп на въпроси и с внимателно проучваш поглед.

– Какъв беше тоя човек? – питах, като се срещнехме пак. – Не ми се хареса…

– Абе виж сега, от старата номенклатура е, така е. Но не е лош човек. Главно – с опит. Бил е търговски в… – и споменаваше някоя далечна страна. – Имаш ли някой да търси украинско желязо в Испания? А финландски брезов паркет? Вземи, вземи това куфарче с мостри! Нищо не струва. Носи го в Испания. Там бреза май нямат.

7.

Съюзът на писателите пък се беше свил в редакцията на някогашното списание Септември. Цялата сграда, в която се помещаваше някога Софийският Массолит по модела на Булгаковия, беше върната на собствениците и дадена под наем на Мултигруп, новопоявил се изневиделица финансов гигант. Половината улица Ангел Кънчев беше задръстен от черни джипове с опушени стъкла; в много други сгради в центъра, наети от подобни „финансови“ колоси се разхождаха с дълги до земята тренчкоти като Мак‘Клауд от „Безсмъртните“, любимия ти юношески филм, и коси вързани на плитки, едри мъжаги, които бях виждал за тези три години само от телевизионния екран в Испания. Не носеха само мечове. Кафенето пък, където някога се събираха Желю Желев, хората от Клуба на гласността, дисидентите, дисиденстващите като мен и псевдодисидентите в навечерието на промените, а ченгетата слухтяха, бе превърнато в магазин за скъпа техника и компютри; единствено ресторантът бе останал да се ползва от по-заможните членове на Съюза по милостта на новия му концесионер. Самият съюз се бе разцепил на две, тия като мен, якобинстващите, бяха си създали свое сдружение, само аз бях останал в казионния. Какво от това? Първо вече не пишех, и второ, не беше ли този съюзът на дядо ти Вазов, Славейков, Йовков, Елин Пелин, Димитър Димов, Димитър Талев и кой ли още не? Защо трябваше да го оставят в ръцете на старите негодници, които господ, рано или късно, щеше да си прибере? Станциите на морето все още съществуваха, макар и превърнати в хотели. За членовете все още безплатни, с изключение на стола. Но мнозинството не можеше да си го позволи. Тези пък, които можеха, не летуваха в станции…

И по-добре. Точно тях най-малко желание имах да видя!

Баща ми, някогашният стар октопод (прякор измислен му от мен по време на най-щастливия му период от живота, Куба), продължаваше да купува по осем вестника сутрин. Но какви вестници, боже мой! Цици, прашки (разбрах, че се наричат така тънките като конец гащички по задниците на моделите от пресата), мокри фланелки и „о“- образни устни, подканящи за орална любов, надничаха отвсякъде покрай политиката, а българският език, майчиният ми език, езикът, на който някога с такъв възторг пишех, само за три години беше станал трудно разбираем за мен по страниците не само на жълтия печат, но и сериозния.

8.

– Какво е Пиар? Фен вече знам – попитах Млади. – И нали разстрелват някого пред стена, след съд, като Никола Йонков Вапцаров. Въобще с някаква церемония. Защо пише тогава, че са разстреляли еди-кой си гангстер на улицата? На улицата единствено застрелват.

– Мутра – поправи ме той, – А Пиар, съвсем си забравил българския май, означава Пъблик Релейшън – засмя се той. По-стар обичай се срещахме на Петте кюшета и пиехме наблизо кафе заедно по време на краткия ми престой. Преди това го чаках да си купи наведен цигари от прозорчето на едно магазинче на Скобелев под нивото на уличното платно. Имах чувството, че с подобен успех би могъл някой да стори това и в улична шахта, ако почука по-настойчиво.

– И какво лошо имаше в някогашното Специалист по Връзки с обществеността?

– Дълго е.

– Че да го бяхте съкратили: СВО. Или само ВО.

– Става. Но медиите наложиха „пиар“.

– Медии – ядосах се и аз. – На испански само така, медиас, без думичката „информасион“ и предлога „де“, означава чорапи между другото. Дамски чорапи! Какво направихте вие, да вие, интелектуалците, които останахте, в защита на езика ни?

– Ами вие дето се изнизахте? Конско ли ще ми четеш?

Помолих го да ми обясни също с какво толкова световната престъпност само за три години демокрация бе съблазнена от една малка бедна страна, за да я превърне в Империя на Злото? Четейки, човек оставаше най-малко с това впечатление, макар и искрено да се съмнявах в стройността на система, разпростряна от село Волуяк чак до Меделин, Колумбия, построена от сънародници, сипващи леда с пръсти… И дали просто не се касаеше за шепа разюздали се квартални бабаити, които прибираха в момент на безвластие жълтите стотинки на собствениците на гаражни кафенета, раздухван от вестникарите световен заговор, и на които един ден, същите тия разгневени съкварталци, щяха да им наврат пистолетите в задниците (макар вестникарите да го заслужаваха не по-малко), Можех само да им пожелая като в любимия виц на Алекс предварително да запилят мушките предварително, за да не ги разкъсат, като им ги вадят. Е? Толкова ли всичко беше безнадеждно и отчайващо в страната, в която се бях родил и живял все пак в относителен мир между добро и зло, питомно и диво?

– Така е – изсумтя той. – Медиите разнасят тая зараза. Защото страхът продава, Красé. Нали знаеш какво означава или да ти го обяснявам?

– Знам. И на испански се казва така.

– Обществото го приема, тъй като това оправдава бездействието му. Политиците пък –

защото така борбата с престъпността излиза колосална, средствата – винаги недостатъчни, присъствието им в парламента – обезателно необходимо.

– Политиците ли? – извиках, недочаквайки да довърши. – Познавам един в Мадрид, дето така им се е заканил, че… ама не иска да сподели с мен нищо.

– Какво – засмя се мрачно Млади. – Само не ми казвай, че им е измислил принудителна работа в затвора… Тук само за това се говори, ама никой не е почнал.

– О, не! Измислил им е точно обратното: принудителна безработица, ето какво!… Управление без политици. Нещо такова.

– Айде бе, анархист ли е нещо твоят човек – скептично каза Млади.

– Не. Умерено десен. Капиталист като… – (като мен) ми се дощя да добавя, но се засрамих. Засега само си бях подал документите за едноличен търговец Мадрид и открихме на името на Сандра Фирма в София. Какво ли правеше бившият ми бос сега? Ами „Управляемостта на народите?“.

9.

Ходихме с баща ми за риба на Чепинци (можех ли да зная, че само след три години щях да живея в къща сред полето, в близост със също такива езера, образувани от ваденето по същия начин, с драги, на речен пясък и строителна баластра?) Това, което ми направи впечатление не бяха майсторски издърпаните от създателя ми тънки щуки, докато бърках за раци, а дрънченето на блесната му, закачена за макарата, или най-горния пръстен, докато вървим от място на място. Ръцете му необяснимо бяха почнали да треперят. Показа ми с тъга затрупаните езера, бившите собственици или тия в чиито ръце последно бяха попаднали земите с блатата, бяха започнали да ги превръщат в обработваеми и да ги засяват. Други бяха заградили някои езера, превърнати в охраняеми рибарници. Половината страна пустееше освен около Пловдив и Бургас, а тук с лека ръка бяха унищожили най-хубавите места за риболов около София. Не ги разбирах. Защо не отворех ресторантчета, павилиони, както на Сан Хуан, язовира на Алберче.

– Какво искаш? – му казах вместо това. – Всичко да си е както някога и да ходиш с генерала по резервати, както преди?

– Войникът почина – кротко каза той. Така му викахме между нас на някогашното военно аташе в Хавана (сестра ми, едва четиригодишна, забелязала разкошната му шапка с околожка, кокарда, изпъната като барабан в спалнята им. Радостно бе дошла да съобщи: „Мамо, Татко! Видях шапката на войника!“

– Бил му е дошло му е времето значи – казах като за някое домашно животно, за да го засегна. Не обичах връзките от този род на баща ми.

– Не говори така – въздъхна той, блесната задрънча по пръта по настойчиво.

– И другият ти кумир, братовчеда на майка ми с лодката, вилата на язовира, огромния търбух и раболепието си пред големците, които разкарваше по езерото? Кого кара сега?

– Майка му, Леля ти Лене полудя. Изведнъж от заклета партийка се превърна в македонска деятелка. Хукна да лепи позиви. Светът се побърка. Ти как си? – отклони въпроса ми той.

– С акъла си, как. С какво се занимаваш сега, когато нямаш работа, защо не отвориш работилничка за колелета в мазето. Хлапетата от Хиподрума ще ти бъдат благодарни…

– Не съм добре с очите, А и сътруднича на музея в Попово по справки за периодичния печат някога – каза баща ми вече в колата, щуките блъскаха в кошчето му. Един рак се беше измъкнал на седалката – Директорът ми помогна да направя генеалогично дърво. Кръстен съм на изчезнал във балканската война брат на баща ми.

– Тоест убит. А това не е хубаво съм чувал – казах.

– Предполагам, да. Всичките тия мои болести… Понякога съм си мислил и това.

– Ако не си харесвал името си – прекъснах го аз – защо не ми го каза, когато дойдох да ти съобщя, че искаме да кръстим Радой на теб?

Не, не ми стана приятно. Оттук мислите ми инстинктивно тръгнаха към теб. Интересно дали се беше отбил на Кристал или Сандра моментално бе купила билети за Варна. Така мечтаех да ви видя. Лозето. Като попитах Мама колко сте стояли в София, тя се усмихна разсеяно и ласкаво каза: „После ще ти кажа.“ Беше започнала да забравя.

10.

Но върхът на изненадите, Монт-Еверестът на сюрпризите ме очакваше точно на лозето във Варна; пристигнах с такси, направо от летище рано сутринта, без да се обадя предварително вкъщи.

– Кои са тези хора? – попитах тъща ми: бяла, възрастна чужденка се печеше на слънце на шезлонга пред вилата, до нея закръглен мъж, също бял и на възраст, ѝ разтриваше с плажно масло краката. И двамата гледаха към мен и се усмихваха ласкаво.

Отправих ням поглед към тъща ми. Познавах ли ги?

– Ами румънските ви гости – прошепна любезно, но с укор тя.

Тонът ѝ изведнъж ме върна в най-неприятния период от живота ми. В първия или по скоро втория, когато се напивах така, че не помнех нищо. За момент се смутих, но тя каза румънци, а не поляци…

– Буна зила – произнесох, опипвайки почвата. – Добър ден.

– Буна зила – отвърнаха наистина на румънски те с един от малкото изрази, които помнех от делтата на река Дунав. Закусваха сладко-сладко на масата под любимия ми чадър. Паница с току-що набрано грозде, още с капчици сякаш от сутрешната роса, ги чакаше отстрани като в картина на малък холандец.

– Ха, ти пък какво правиш тука! Не си ли в Андора? – друг, добре познат глас също с румънски акцент, но вече на испански, се обърна към мен и видях от малката стаичка да се измъква тромаво не друг, а леко закръглената фигура на чичо ти Адриян Илиеску. Адриан от приюта в Алкобендас, спомни си де, бащата на Томас със счупеното краче, с когото само дни преди да цъфна на лозето се бяхме видели във апартамента им във Вайекас. Вечерта, когато им занесох цигари, а той и жена му бяха поканили секретарката на канадското посолство.

– Сигурно ще успея да ти отговоря на твоя въпрос, ако ми обясниш, ти защо си във вилата на тъща ми, а не в Канада? – попитах на свой ред аз, изумен не толкова от факта, че го намирам на лозето, а от начина по който, макар и на шега, ми държи сметка.

– Не си ли спомняш, че ти казахме, че преди да заминем за Квебек, ще минем да се сбогуваме с Чичо и Леля във Варна, защото не можем да влезем в Румъния с тия документи?

Вярно, че ми искаха телефона на Сандра и че можеха да пътуват със специалните си паспорти на политически бежанци, които успяха да вземат, навсякъде в Европа, освен в родината си, но бях останал с впечатление, че става въпрос да им се помогне само с намирането на квартира; тъща ми даваше половината къща след смъртта на Лице на убиец под наем, това бях имал предвид може би, апартамента във Варна..

– Ами лозето толкова им хареса, че нямаше как да им откажем – прошепна ми вече в леглото вечерта майка.

– Ами чичото и лелята? Това да не е приют! – казах.

– Не знам. Разказвал си им чудеса за вилата, докато си пил с тях и си си развявал коня в Мадрид!… Разказаха ми и други неща за теб – направи драматургическа пауза тя.

– Какви?

– Не знам, ти ще кажеш…

– О, боже! Канадката ли? Онази пъпчива дървосекачка!… Утре ще ида да ги изхвърля тия интриганти от там!

11.

На сутринта, разбира се, преосмислих поведението си…

Нямаше да превъзпитам румънците като ги накажа с отлъчване от рая (лозето наистина беше рай: прасковите, ябълките, крушите, лехите с домати, цветята, местенцата за игра, където Дима бе разхвърляла последните кукли на детството), не можех да ги променя: румънец бе нещо като да си поляк или аржентинец. Не професия, а направо призвание! Доходно при това, ако имаш чара на Теодора и таланта на Адриан. Не беше малко, което испанската държава им бе предоставила – апартамент с нормиран наем, международни паспорти, работа – в замяна на няколкото тояги, които бившият студент по медицина бе доказал, че е изял от миньорите по време на погрома срещу брадатите интелектуалци, организиран от сегашния им президент през деветдесета.

Защо да не се включех и аз в благотворителната акция тогава, след като всички само им помагаха?

Като си спомних за вечерите в Писателите, изведнъж ми хрумна гениална идея: все още бях член на съюза, не бях в истинския смисъл невъзвращенец като тях. Монархическият ми период бе останал забулен в миналото. Така че вдигнах телефона и си запазих стая за мен, Сандра и Дима, ти беше останал в София, а румънците – с чичото и лелята – оставихме да се ширят на лозето. Вечер слизаха при нас и разговаряхме до късно за литература, за политика и че няма бъдеще в Румъния и България, сякаш много имаше в Испания с кризата и скинхедовете, безработицата, и където само след двайсетина дни отново щях да хвърча с претъпкан с цигари багажник по Мадрид. В крайна сметка нямало да заминават за Канада, не им харесвал климата, не им харесвали условията за признаване на образованието…

– А канадките? – питаше Сандра и ме риташе под масата.

Ако знаеше колко я обичах в такива моменти!… Пак беше тя, спътницата ми от Дунава. Великата река на живота!

Преди заминаването ни обаче имахме голяма разправия. По друг повод.

– Ще замина само аз, ще се върна за Нова година със събраната сума, после ще решим: строим или пътуваме другаде. Канада, Нова Зеландия. Австралия. Светът е наш!

– Не. Ще решаваме това в Испания!

–Добре, но ще работиш, знаеш ли! – ядосах се и аз, – Ще ни трябват пари. Ще чистиш заведения! По-добре, отколкото къщи! Познавам толкова собственици на баровече. И пак ще те експлоатират, не си прави илюзии, единствено няма да ти висят на главата, през деня баровците спят…

– Нека ме експлоатират!

Не настоявах повече, беше по-твърда и от нож. Иначе излизанията сам с лодката в тихото море, лова на миди, които приготвях в кухнята на ресторанта, всички бе както някога по времето на реалния социализъм, изчезнал в небитието със студените си войни, берлинските стени и безплатните порции в станцията на писателите. Морето си беше същото, пясъкът, небето – всичко приличаше на междучасие с дъх на щастливо безвремие, това късно лято между две държави и навярно два континента. Защото не бях сигурен вече, че точно за сглобяемата вила край София щяха да отидат парите, които се трупаха на моя сметка дори в този момент по мадридските барове, а не за барачка край Сидни или Уелингтън, да речем. Капризите на хубавата Теодора спрямо канадския климат пък само разпалиха пътешественическиями дух, но първо да доживеехме до наесен…

До големите промени.

Първата, на която станахме ме свидетели още с тръгването ни от Станцията на двайсети и втори, бе, че Докторът по съдебна медицина Община Мадрид, безупречният Адриан Илиеску, преди това дойде усмихнат и любезен да ми каже, че утре пристигат негови приятели от Букурещ, които е настанил на станцията на земеделието, докато Леля му Чичо му стоят на вилата, но иска да помоли да ги уредя на стол в писателите, където се хранеха и те. (Боже като си помисля, че може да си попаднал на него завчера, косите ми настръхват! Дали те е познал и какво е изпитал? Бяха минали десет години, десет!) Нищо, преглътнах първата – стола с купоните, чичовците, лелите, приятелите на приятелите, граф Дракула и мъртвият Чаушеску…

Не, румънците просто ме смаяха!

Не можех да им се сърдя. Съгласих се със Сандра.

Втората, обаче, на която станахме свидетели още с кацането ни на мадридското летище, дойде от новините по телевизията. Вместо обичайните произшествия, показваха полицейски проверки по дискотеки, запечатани автомати за продажба на цигари, обърнати кашони и отцепени с жълточервена лента складове на ресторанти. А на първа страница на първия вестник, който си купих още на летището, на челно място с големи черни букви пишеше: „ДНЕС, 25 СЕПТЕМВРИ, 1993, ВЛИЗАТ В СИЛА МЕРКИТЕ ЗА БОРБА С ПРОДАЖБАТА НА КОНТРАБАНЕН ТЮТЮН В ЗАВЕДЕНИЯТА, ОБЩЕСТВЕНИТЕ МЕСТА И ПОСТОВЕТЕ ЗА АМБУЛАНТНА ТЪРГОВИЯ. На някой чиновник от тия с ръкавелите, най-сетне бе хрумнала съвсем простичката мисъл, че е по-лесно да ловиш стоката в крайното ѝ назначение, у консуматора, отколкото по пътя. Eдин милион пезети глоба на картон за американски безбандеролен тютюн намерен в заведение, пък ела се питай за ножиците на Маршал! Направо ти отрязва главата като на пиле! Можех само да се радвам, че не притежавам бар, нито ресторант, нито тераса, дори вестникарска будка! Нито милиони все още… Но не и клиентите ми. От днеска за утре останах с по-малко от пръстите на двете ръце. Неколцина закоравели пушачи като мен, които купуваха единствено за собствена употреба картон или два.

Сик транзит глория мунди, мило момче.

(Келнер, още две бири за мен и сина ми!… Мерси.)

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Колтрейн и равноденствието

Автор(и): Иван Ланджев

Когато положението се оплеска, трябва да си спомниш за любимите си неща. Няма къде да ходиш. Приблизително така разсъждава и гувернантката Мария фон Трап в мюзикъла (а после и филма) „Звукът на музиката“. По време на бурята тя събира децата в спалнята и им говори за мустачки на котета, за сладки понита и ябълков щрудел. „Моите любими неща“ e една от ония лъчезарни, засмени композиции на Роджърс и Хамърстайн, които разчитат на наивната си, подкупваща красота, за да се загнездят в ушите на слушащия. И като останат там, да се превърнат в класика. Съвсем закономерно впрочем.

Но това, което Джон Колтрейн прави с точно тази класика, е зашеметяващо. Той обръща „Моите любими неща“ с хастара навън. 14-минутната му версия от едноименния албум не звучи бодро и захаросано като оригинала, а е ненадейно тайнствена и мистична. Мощта ѝ не търпи възражения и е толкова притегателна, че влиянието ѝ избива на съвсем неочаквани места – например, вдъхновява солата в „Light My Fire“ на Доорс. Няма сладки понита и котета. Има нещо необяснимо и мрачно, дори агресивно, което обаче изневиделица поражда любов – както винаги става при Колтрейн. По всичко личи, че този човек свири с гняв, звукът му много по-често е израз на чиста, метежна сила, отколкото на лекота и нежност. И въпреки това чувството, което посява у слушащия, неизменно е любов. Как?

Усещането за яд може би идва от изобилието, което се изсипва върху слуха. Колтрейн не млъква. В този смисъл Майлс Дейвис е негова противоположност, с умелото манипулиране на паузата и тишината, с височайшата меланхолия на тона си. Дейвис е лаконичен гений. Колтрейн е бъбрив, но не така, както е бъбрива посредствеността, вечно обясняваща се и не казваща нищо. „Многотията“ в неговото звучене е стихийна сила, сякаш самата природа. Известен е случаят, в който Дейвис му направил забележка за твърде дългото соло по време на една от сесиите им заедно и Трейн отвърнал: „Не знам как да се спра“. Майлс, бидейки Майлс, без да се замисля, му казал: „Ами опитай да извадиш шибаната тръба от устата си.“

Извън музиката ролите им се разменят – Дейвис говори, а Колтрейн мълчи. В едно от малкото интервюта, които дава приживе, саксофонистът отрича „обвиненията“ в твърде агресивен маниер на свирене, като казва: „Аз просто опитвам толкова много неща едновременно, че явно започва да звучи ядосано“. Всъщност няма значение дали това е вярно. Произведения като „Blue Train“, „Giant Steps“ и „A Love Supreme“ може да са плод на съзидателен гняв или пък на хармонично единение с Вселената; на западна дисциплина или на източно опиянение; на чисто сърце или на интоксикиран разсъдък. Все едно. Колтрейн си остава ненадминат архитект на любовта. Сложните му музикални конструкции са част от строежа на Върховната любов – монументално здание, което завършва през 1965-а с едноименната си сюита, безспорно негов най-голям шедьовър. След това му остават още само две години живот – в тях той ще се заеме да разруши всичко старо, традиционно и закостеняло и ще стане толкова авангарден, че по-ранните експерименти на Орнет Колман звучат направо консервативно в сравнение с това, което прави Колтрейн в албуми като „Ascension“. За новите му търсения отново си има и възвишено обяснение – те съответстват на философските и религиозните му интереси; има си и прозаично – от 1965-а Трейн започва да употребява LSD. Не зная кое от двете е изиграло по-голяма роля, но това пак е вторичен, невъзпитан въпрос. По-важното е, че експериментите му не са самоцелни, нямат общо с прищявката да звучиш поновому. Те са неподправени, смели опити да се намери решение на фундаментален проблем – как Джон Колтрейн и останалите хора на света да се спасят и да станат щастливи? Отговорът по подразбиране е любовта. Средството е музиката. Нещо повече, тя е особено подходящо средство, тъй като предава любовта на възприематаля много по-директно и непосредствено от едно разсъдъчно изкуство, каквото е поезията например. Стихотворението изисква и от автора, и от читателя да спре за малко. Музиката изисква обратното – тя се случва в настоящия момент и настоява на движението.

Но ако имаш много за казване, как да вкараш цялата тази рефлексия в обема на момента? Изглежда това е задачата на джаза. Изкуството е проява на свободната воля по дефиниция, но когато всичко се случва сега, отговорността за решенията ти нараства. Свободен си, но е трудничко – какво ще избереш да направиш? Понякога този товар се оказва твърде тежък и търсиш начини да излъжеш времето. А понеже не е възможно действително да излъжеш времето, започваш да лъжеш тялото. Наскоро гледах интервю с Гари Барц относно масовата употреба на хероин сред джаз музикантите през 50-те и 60-те години на миналия век. Той каза нещо любипитно: „Може би единственият позитивен ефект е, че забавя момента – струва ти се, че чуваш всичко и така имаш повече време да вземаш решения.“ Естествено, забавянето е илюзорно, то не може да се задържи.

Колтрейн разбира това и през 1957-а, след като изживява по собствените си думи „истинско духовно пробуждане“, надмогва съвсем сам тежката си, десетгодишна зависимост към хероина и алкохола. След което успява да намери нови, този път автентични начини да разшири момента и да го запълни с колкото може повече ноти и откровения. Геният на Колтрейн е тъкмо в това: той подчинява цялата си виртуозност на духовните си търсения, на вземането на смели, нови решения, които разтеглят момента като дъвка и възкачват слушателя до едни извънвремеви пространства, обиталища на любовта и истината. Макар и позитивни, тези пространства са самотни и, доколкото са отдалечени от безопасния квартал на пошлостта, не са за всеки. Там няма нито филмова щастлива развръзка, нито божествена награда, нито пък трагичен край. Има ги само тези двете – любов и истина. В техния район се нанася зрелият Колтрейн.

Блусът и джазът са най-важните постижения на американската култура – именно защото са диаметрално противоположни на мелодраматичния наратив с обещан хепиенд, който се повтаря под най-различни форми и залива всичко, навсякъде в тази велика страна. Блусът и джазът оспорват мелодраматичния наратив, без обаче да стигат нито до трагизъм, нито до най-лошата крайност – цинизма. Трагичен джаз не може изобщо да съществува, тъй като тази музика е винаги въпрос на свободен избор и на attitude. В нея можеш да правиш каквото си искаш, стига само да го правиш готино. Респективно, дори мъката ти е cool. На това най-добре ни учи Майлс Дейвис.

Джон Колтрейн се хвърля в друга посока, още по-нова и неизследвана. И е бил да прав да бърза. В един известен джаз стандарт се пее „Дните стават къси, щом септември дойде“. Роден точно в деня на есенното равноденствие, Колтрейн изглежда е имал иманентен усет за това, за застигащата го стрелка и нуждата да запълни максимално 40-те години, които са му отредени под небето. Един от собствените му стандарти се казва „Равноденствие“.

Днес, половин век след смъртта му, сякаш знаем още по-малко за него. И навярно така е справедливо, говорейки за фигура, в която светлината и мрака са по равно, нищо не е само бяло или само черно. Ако джазмените бяха досократици, Колтрейн щеше да е Хераклит. Пленителната му сложност неизменно ще ни провокира – всеки път по нов, вълнуващ начин.

„Колтрейн е светец“, казват едни. „Колтрейн уби джаза“, твърдят други. Трети си мълчат, за да не изтърсят още някоя подобна глупост. Всички са прави, разбира се. В Сан Франциско наистина има църква, която е канонизирала музиканта и на входа те посреща икона на „Св. Джон Колтрейн“ във византийски стил. А в края на кариерата му някои хора наистина си излизат ядосани от залите, защото това, на което са свидетели, е вече нещо отвъд не само джаза, но и музиката въобще – и е напълно основателно да им се струва неслушаемо. Но каквото и да е то, за него не стига само дарбата. Иска се и особен вид сила – да преодолееш собствените си зависимости, за да научиш околните на независимост. Едно от любимите ми неща.

Оригиналната публикация на това есе е във втори брой на списание „АРТизанин“.

Иван Ланджев (1986) е поет, есеист и сценарист. Доктор по руска класическа литература (СУ „Св. Климент Охридски“), преди това е завършил философия и културология в същия университет. Победител в Националния конкурс за поезия „Веселин Ханчев“ (2009), носител на Наградата за дебют „Южна пролет“ (2011), на наградата „Памет“ (на името на Георги Рупчев) (2014), два пъти номиниран за Националната награда за поезия „Иван Николов“ (2010; 2014). Участвал е в международни поетични фестивали, четения и научни конференции в САЩ, Русия, Германия, Австрия, Словения, Словакия, Унгария, Латвия. Негови стихотворения са преведени на английски, немски, испански, италиански, словенски, хърватски, словашки, арабски, маратхи. Автор на стихосбирките: „По вина на Боби Фишер“ (2010) и „Ние според мансардата“ (2014).

Какво означава „да зачеркваш миналото“ в Германия?

Автор(и): Катрин Бенхолд

Никой в селото не го е очаквал, а от всички най-малко пък Бьорн Хьоке – тих и харесван тук баща на четири деца, който осен това е и най-известният в Германия крайнодесен политик.

Миналия януари, на митинг в Дрезден, господин Хьоке постави под въпрос водещата [социално-политическа] постановка в днешна Германия – отговорността на страната за престъпленията, извършени по време на Втората световна война и Холокоста – като призова германците да направят поврат на „180 градуса“ в начина, по който разглеждат историята си.

Германците били „единственият народ на света, който е издигнал паметник на позора в сърцето на собствената си столица“, каза той, имайки предвид Мемориала на Холокоста в Берлин.

И тогава, в една неотдавнашна сутрин, господин Хьоке се събудил в селския си дом, за да открие Мемориала на Холокоста пред прозорците на собствената си спалня: 24 правоъгълни бетонни блокове, които възпроизвеждат част от оригиналния паметник, са издигнати на поземления участък непосредствено до къщата му.

Единствената разлика: блоковете са превъртени на 180 градуса.

„Искаме да напомним на господин Хьоке, че той може да превърта германската история както си поиска, но от това тя не се променя“, казва Филип Рух, съосновател на базираната в Берлин артистична група „Център за политическа красота„и, поне на хартия, нов съсед на господин Хьоке.

Смаленият Мемориал постави в неудобна национална светлина Борнхаген – селце с 309 жители на мястото на бившата граница между Източна и Западна Германия, сред добре известните планини на Тюрингия, където преди много време братята Грим са събирали приказките си.

Господин Хьоке – учител по история, който в момента е местният водач на Алтернатива за Германия, или АзД, нарича селцето свое „убежище“ и „място на вдъхновение“. Но зад идиличната си фасада Борнхаген отразява новата, объркваща реалност на една Германия, в която политическият консенсус и демографската хомогенност се разчупват, и където интимното и идеологическото живеят в непосредствена близост едно до друго.

Крайнодясната АзД е спечелила 34 процента от гласовете в Борнхаген по време на последните избори – два пъти повече от средното за страната. Но съседството си е съседство. Поддръжници на ляво настроените Зелени тук ходят на лов заедно с хората, които гласуват за АзД. А освен това в селото са се заселили и бежанци, [в резултат на последната голяма бежанска вълна].

До появата на малкия Мемориал на 22 ноември тези противоречия са съжителствали мирно – или поне на повърхността на нещата. Но арт-инсталацията е разпалила духовете сериозно. За мнозина тя е направила невъзможно по-нататъшното избягване на един разговор, който те всъщност биха предпочели изобщо да не започват.

„Ние не говорим за политика“, казва една приятелка на съпругата на господин Хьоке, която, като много други хора тук, не желае името ѝ да бъде споменавано.

Но забележките на господин Хьоке (които са шокирали дори и някои от хората в собствената му партия, макар че засега няма решение за изключването му), са направили навика „всеки да гледа в собствената си чиния“ доста по-труден за поддържане. А освен това те са повдигнали предизвикателен въпрос, който отива далеч отвъд границите на това селце: как германците трябва да се отнасят към възхода на крайната десница сега, когато една открито националистическа партия е влязла в Парламента за пръв път от времето на Втората световна война насам?

За Филип Рух и сподвижниците му от артистичната група, отговорът е ясен: „хора като господин Хьоке не заслужават ‚и един милиметър‘„.

„Той наруши най-голямото от всички табута, той постави под въпрос основателския принцип на модерна Германия и остана безнаказан“, казва Рух, който е роден в Дрезден и сега живее в Берлин.

„Ние се учим от миналото си, така че то да не се случва отново“, добавя той. „Ето това сме ние. В това е силата ни“.

В продължение на 10 месеца артистите тайно са разузнавали обстановката в селцето. Те са регистрирали бизнес, за да получат местни номера за автомобилите си, взели са под аренда парцела до къщата на Бьорн Хьоке и са опънали в градината голяма палатка, под чието прикритие са издигнали смаления Мемориал. На съседите казвали, че под палатката се крие изненада за годежно парти.

„Агресивни хуманисти“, наричат те самите себе си. „Терористи“, нарича ги господин Хьоке. Опитал се е да ги прогони, засега без успех: арендният им договор продължава до 2022.

През последните седмици мястото на мемориала е било посещавано от различни училищни класове; крайнодесни противници са рязали гумите на паркираните наблизо коли на посетители, а крайнолеви симпатизанти са организирали антинацистки марш.

Местният месар се оплаква, че продажбите на наденичките му са спаднали значително. Резервациите за сватбени церемонии в замъка на селцето са замразени. Единственият местен хотел се безпокои от откази на резервации.

Буквално за броени дни, казва Силвия Ринке, която цял живот е гласувала за Зелените, „ние се превърнахме в ‚нацисткото село‘„.

Госпожа Ринке, която работи като туристически гид в средновековно облекло, казва, че туристите вече задават по-малко въпроси за богата история на региона, а все повече – за Бьорн Хьоке.

Борнхаген знае това-онова за германската история. Замъкът му е на хиляда години. Говори се, че Гьоте и Бисмарк са минавали оттук. Когато госпожа Ринке се заселила в селото през 1993, остатъците от телените заграждения между Изтока и Запада минавали през задния ѝ двор.

Тя е възмутена от коментарите на Бьорн Хьоке. Но е възмутена също и от някои от методите, които са избрали артистите.

Например от това, че тайно са филмирали семейната му къща, или че са претърсвали боклука му, за да получат негова ДНК, чрез която да проверят расовата му идентичност. (Оказва се, че той има полска и португалска кръв).

А този месец местните жители са открили в пощенските си кутии копия от масово писмо, в което се предлагат 5000 евро на всеки човек, който би се съгласил да направи свидетелско показание, че Бьорн Хьоке е писал под псевдоним за бюлетина, свързан с един официално осъден неонацист, който живее през две села оттук.

Всичко това напомня на хората за едно съвсем неотдавнашно минало, което повечето от тях – бивши жители на пограничен източногермански район – биха искали да забравят. „Аз съм анти-АзД, но дори и аз имам чувството, че може би трябва да застана на страната на Хьоке“, казва госпожа Ринке, за която прекрачването на границите на личното пространство е нещо недопустимо.

Филип Рух обаче настоява, че „наблюдението“ на Хьоке е най-вече показно. „Ние не сме държавата, ние не сме Щази“, казва той. „Държавата сигурно би трябвало да следи един доказан наци, но не го прави“.

Но никой в Борнхаген не е особено развеселен от всичко това. Марио Апел, местният кмет, е прекарал целия си живот в Борнхаген.

Той не е посещавал малкия Мемориал и не желае да го коментира директно – освен да заяви: „Борнхаген не е Хьоке“.

Селото винаги е приемало чужденци, казва Апел. Същите казармени помещения, в които някога са живеели граничарите на комунистическа Германия, сега приютяват 80 бежанци от страни като Афганистан, Иран и Ирак. Трима от бежанците работят в местната гостилница. „Никога не е имало неприятности“, казва Апел.

Рексино Метуши, който е дошъл в Борнхаген от Албания през 2015 и сега се учи за готвач, потвърждава това. „Познавам всички тук и те познават мен“, казва 18-годишният Метуши, на свободен немски език. Собственикът на гостилницата, Мартин Рьориг, му помага да получи трудови визи за родителите си.

Рьориг не е привърженик на АзД. Хьоке го помолил веднъж да подпише петиция, но той учтиво отказал. Знае обаче, че някои от клиентите му подкрепят партията.

„Не мисля, че всички хора, които гласуват за АзД, са нацисти“, казва Рьориг, който е на 34. Мнозина, смята той, просто се чувстват изоставени от основните партии, които „дори не могат да формират правителство“.

Госпожа Ринке е посетила малкия Мемориал за пръв път преди около седмица. Не останала дълго. Един от приятелите ѝ живее в съседство с мястото. Стаята на осемгодишния му син е непосредствено над него.

Децата питат „защо хората са зли към господин Хьоке“, казва Ринке. Синът ѝ ходи на училище заедно с неговите деца. „Как да им обясни човек нещо такова?“

Но именно в това, казва Сузане Принц, 30-годишна жена от едно от съседните села и една от доброволките, които водят посетителите из мемориала, е неговият смисъл: да накара хората да заемат позиция.

„Не може просто да гледате настрана; това е един от уроците, които сме научили от историята“, казва тя. „Когато децата задават въпроси, трябва да им обяснявате“.

„Да, неудобно е“, добавя тя. „Но пък и самата германска история е неудобна“.

Катрин Бенхолд е кореспондентка на The New York Times в Лондон. Германка, която е прекарала по-голямата част от кариерата си във Франция, тя е писала по най-различни теми – от терористически атаки в Алжир до младежки бунтове в етнически смесените предградия на Париж и незаконни сделки, извършвани в една от най-големите френски банки.

Коментари (2)

- 31-12-2017|Мартин Заимов

Прекрасно. „За много години“ Либерален преглед

- 31-12-2017|Златко

Благодаря, Мартине! За колкото са, бих казал. Дано да са много, разбира се…

Силиконовата долина

Автор(и): Красимир Дамянов

Откъс от третата част на романа „Дневникът на една пеперуда“ от Красимир Дамянов

1.

Първата нощ си избрах един як негър от Южна Африка, който, за да се стопли, подскачаше с боксови стъпки и млатеше сянката си ожесточено под уличния стълб, давайки красноречиво да се разбере какво ще се случи на тия, които посмеят да го изтикат. Стотина гладни, недоспали бездомници като нас от цял свят се мотаеха уж безразлични около полицията, до полунощ часовите не позволяваха на никой да припари до заветната врата с испанското знаме. Обикновено атаките почваха малко след това. По един, по двама, дребни тъмни силуети потайно притичваха като индианци и се залепяха на входа, щом полицаите се приберяха да се постоплят. И си бяха индианци. От Андите и Огнена Земя с плетени ушанки и плитки. Мигновено след тях изпълзяваха от съседните портали, изпод уличните храсти като хлебарки румънски цигани с капи, сенегалци, албанци, югославяни. Тичайки отначало приведени, после изправени, накрая трополейки като коне, след тях се юрваха вече десетки подлъгани от цял свят. Започваше ужасна разправия на всички езици, правене на безмислени списъци, от прозорците крещяха „стига вече, оставете ни да спим, пор фавор!“, но само след минути отвътре изскачаше изумен от наглостта им разгневен полицай, други колеги му идеха на помощ и бялата стена със заветната широка тъмносиня портална врата с надпис „Полиция“ вдясно и жълточервеното знаме над нея, оставаше да свети отново далече на отсрещната страна, недостижима.

– Как се казвал – заговорих тихо чернилката на чист гимназиален английски, заемайки също боксова стойка срещу него. (Разправял ли съм ти как горе долу на твоята възраст след първата тренировка с чичо ти Коста се отказахме от следващата, когато ни излъгаха, че ще ни чупят хрущяла на носа?). За момент си помислих, че ако ме фрасне, ще падна чак пред полицая. Но знаех, че няма да го направи, всички се пазеха, ругаеха шепнешком и чак на опашката вече се щипеха, ръгаха беззвучно с лакти и настъпваха с омерзение. Знаеш, че не съм расист, но след няколко часа бях готов да извия врата всекиму, бил той бял, черен или жълт: по невидимия безжичен емигрантски телеграф бе допълзял слух, че Испания ще приема имигранти само до Нова година и после край, ще падне резето… Така че повтарях на ум всички обидни прозвища за всички националности, раси и малцинства, които знаех, но избягвах да употребявам поради възпитанието, което ми бяха дали у дома.

– Нелсон – недоверчиво ме погледна той, без да спира да подскача. Кой знае на кой ли пък бял изрод от черна Африка ме оприличаваше той. Акцентът му беше ужасен.

– Чуй, Нел. Дай да направили ний с теб един лук! – казах по-мило.

– Лук?! – за момент спря да блъска той.

Само две думи бъркам на английски: Ониън енд Юниън, не се смей! Лук и Съюз. Звучат ми както Краставица и Красавица за някой англичанин. Но ме разбра – разбра ме, кучето! По груби изчисления трябваше да попаднем някъде по средата на втората десетка. Отпред битката беше най-страшна и често разгневените полицаи просто изритваха спорещите от тротоара на улицата. Едва на разсъмване щях да разбера колко разумно съм постъпил: към четири часа двама яки униформени минаха и изрязаха като с нож всеки излишен от двуредната многонационална наденица залепена за стената. Алек отхвръкна пак най-отзад и се зае да участва в правенето на безсмислени списъци за следващата нощ, аз останах закачен за негъра, като от време на време се сменяхме да се държим за ледената ограда. Когато се развидели и опашката се поуспокои, внезапно от някъде се появиха някакви облечени в черни костюми източни типове, я биячи от нощен клуб, я погребални агенти, които след кратък оглед се спуснаха, изтръгнаха ловко по слабосилните от редицата, а на тяхно място натикаха свои хора, предварително платили за услугата. И полицаите си траеха: или искаха да подчертаят, че не са расисти и те, или се надяваха, че по този начин страната им ще придобие най-здрава нископлатена работна ръка.

Все пак, след като минаха хищниците, поставиха от кумова срама подвижни метални огради плътно до чакащите. Към осем пристигнаха някакви началства, дежурният се изпъна, та си спомних кога съм спал по черноморските милиции като млад, изведнъж стана оживено и дори радостно, когато една по една изпод колоните се дотъркаляха няколко безформени бъчви с огромни кореми, подпряха ги в полицаите и започнаха да нареждат и се кръстят:

– Проше, панйе! Тутай билисме, панйе полициант! Йезуш Мария! Тутай!..

Ах, проклети полякини! Да си виждал някоя да се кръсти сега?

Но не, щяха да си счупят пръстите тогава!..

Полицаите слушаха, слушаха и за изумление на всички ги наредиха най-отпред, та на бърза ръка от десети станахме с чичо ти Нелсън двадесет и трети и и четвърти и за малко да хартисаме. Как не се сети някой да ги изрита по корема! Или поне да провереше какво носят под полите си, гадините, защото беше от очевидно по-очевидно, че са с възглавници.

Тъй че ето с какво номерче влезе в рая, момчето ми!

Затова кротувай сега на гърба на татко си и слушай по-нататък.

2.

На втората нощ обаче се вкопчих тъкмо в един поляк и забравих начаса омразата си. Мацек се казваше, мечо по полски. „Курва мач, курва мач!“, пъшкаше Мацек, докато отблъсквахме дружно нападателите си като опълченци. Беше учител по физкултура, преквалифициран във полски водопроводчик – страшилището за европейския пролетариат. Срещахме се през годините тук и там по строежите, и винаги си спомняхме нея нощ с усмивка. Прекарахме прегърнати повече от шест часа, а под краката ми вися през цялото това време, уловено за кръста ми като маимунче, едно момче от Велико Търново. Но и то взе номерче, само Алекс не успя. Дадох му на сутринта своето и той се присъедини към компанията ви на свободни хора, чакащи решение на молба за политическо убежище. Спах цял ден непробудно в мрачната дупка, която щеше да глътне половината ни пари заради приумицата на Пуси да отседнем в центъра, а на третата слязох гладен като вълк в бара, поръчах си два сандвича с хамон, три халби бира и топъл шоколад на сума, която години наред нямаше да си позволя, изядох ги и още с приближаването си разбрах, че съм закъснял.

Знаех, че няма да имам сили за още една нощ дори и да се върна, и да си доспя, да изям още шест сандвича на следващия ден, и реших да постъпя точно като лъвовете в саваната. Да издърпам изпод носа им най-беззащитното същество, докато Алекс му извива врата или крака, но съдбата се смили над мен, та не стигнах до човеконенавист. Най-отпред, до самата врата, вкопчен отчаяно в някакъв метален райбер, служещ за застопоряване на крилото в августовските горещини – много пъти съм се спирал при подновяване на документите през годините да разглеждам и погаля нежно тоя метален израстък, – зърнах друг един абаносов колос!

– Иф ю донт пуш ми, Ай донт пул ю! – прошепнах на ухото му влюбено. Сещащ се какво означава: Не ме бутай, и няма да те дърпам.

– О! Йес, йес! – съгласи се незбавно той. Не знам как съм изглеждал, но той беше толкова грозен и страшен, че никой не беше посмял да се хване с него. Всеки момент щяха да се цъфнат професионалните дърпачи. Нямаше да им убегне ситуацията: черен брат, хванал се с два пръста за райбера, макар и дебели като суджуци. Изобщо нямаше да го питат защо не си е седял в Либерия, защо местните избиват потомците на американските негри и обратно, какво делят, неща, които ми разказа сетнe. Просто щяха да го изритат с подсечка в пищяла и какъвто е голям да се строполи колкото по-тежък, толкова по-лесно. Тъй че съвсем разумно предпочете жив буфер до себе си, докато той брани гвоздея. Впих се във валчестото му тяло и засмуках от силата му. Щом съмна и се откопчихме един от друг и най-сетне влязохме в полицейското управление – пак имаше бременни полякини, пак припадничави ханъми, двама албанци на инвалидни колички и сляп виртуоз молдован – и вече бях забравил името му.

На Нелсон и на поляка с дечицата от Щечин. На цялата тая неканена многонационална сган, която напираше да нахлуе в Европа, и от която и аз, и ти, майка ти и сестра ти, горкият Алекс, омаломощен от мигрената след трите безсънни нощи, вече бяхме неразделна част… Не можех да проумея само едно – защо приемаха безродници на Генерал Пардиняс едва по двадесет и пет на ден, в едно единствено полицейско управление в цял един петмилионен град, когато бяха разтворили задниците си за хиляди?

3.

Под достойнството ми беше да лъжа, че попът в селото ме бил кръстил тайно и че от службата не ме пускали да ходя на църква. Половината кретени от Плевенско, които плюнчеха химикалки около мен и се чудеха какво да измислят, бяха писали точно това. Първо, нямахме селяни във фамилията. И второ – в учреждение бях ходил съвсем малко, цифром и словом няколко дни в Института по паметниците. С изключение на моста работил съм все в къщи, а и там бараката ми беше до строежа. Така че могъл съм, ако съм искал, да се моля на воля по цял ден, да не говорим като инженер-реставратор, тогава обикалях храмовете по задължение. И най-сетне, пратил ли бях „Приказки за злояди деца“ на Негово Величество през деветдесета? Значи имаше някакво зрънце истина, за което да се заловя. Е, и станах монархист. Написах, че съм предприел решителната крачка да напусна България единствено поради факта, че съм дошъл да отдам живота си в служба на царя? Излъгах, но пък и не бях партиец като половината от тия около мен в Пардиняс макар и да вярвах като малък, че ще карам някой ден безплатен велосипед в комунизма

В този смисъл на чичо ти Алекс дори не му се наложи да измисля:

– Защо, копеле не си пишеш истината? „Закаран бях на сила да потушавам малцинствени бунтове през лятото като офицер от запаса и се нагледах на такова насилие, че не искам да живея повече в държава, която праща знаменитостите си не на сцената, а на бронетранспортьори в полето! Вместо диригент на оркестър от стои и двайсет души в Зала България – ротен командир на сто и двайсет главореза в Лудогорието!“ BosqueLoco на испански, ако не знаеш как се пише.

– Да, но какво съм търсил в Джандармерията?

– Алекс! Набута се сам, за да не те взимат запас, не помниш ли? Не го пиши. И пет години не те вземаха, изпълниха обещанието си.

– Така е – мрачно въздъхна той, – но после?

– Какво после. Нали не си избивал турци? Пиши тогава, че си бил член на партията и се опасяваш от разплата на тълпите при евентуална смяна на властта! Или че дядо ти е бил заместник министър на железниците в царско време и не са ти давали да следваш. Пиши каквото ти текне, кой ще чете тия глупости!

Под достойнството му било. Можеш ли да си представиш?

Той, дето беше погребал баба си поне три пъти в гимназията и още толкова в консерваторията заради неизвинени! Или че е болен от рак. Или от тендовагинит на ръцете… Не знам какво попълни и не искам да знам. Пътят към ада е покрит с добри намерения. Към Европа – с чистопробни лъжи. Пуси му ги преведе. Бе научила за два месеца в Мадрид, докато ни чака с детето, доста приличен испански. Тя поне не страдаше от скрупули – вече бе успяла да се срещне с Коста Петров, негласния секретар на Негово Величество, който освен приближен на короната (според мен и на Държавна сигурност), имаше и собствен бизнес в един от частните канали на Испанската телевизия. Дядката я бе водил на концерти с детето. Така го наричаше, дядо Косьо. Представях си ги – Пуси, красива като рейнско злато с коженото си палто в Мадридския Аудиториум; той, дядо Мраз, с малкото джудже Кристина помежду им.

4.

Нямаше места при Пуси в Алкобендас, приеха само Алекс – общежитието за емигранти се пръскаше по шевовете. Наближаваше Коледа и парите шеметно се стопяваха в хостела на Фуенкарал, където бяхме отседнали. Просяци с акордеони пееха коледарски песни по метрото, дечица събираха милостиня и косите ми се изправяха от ужас, че скоро ще сме по зле и от тях. И днес като чуя „По вратите на Витлеем – бум… бум… бум!“, нещо ме хваща за гърлото, сякаш на моите чукат влъхвите и всеки момент ще се покажеш зад ъгъла, умисленото ти лице. Беше времето на твърдата дрога и наркомани си биеха инжекции направо в сънната артерия, поставили огледалце по тъмните ъгли по метрото. По градинките се търкаляха спринцовки и като седнехме на някоя пейка напразно ги подритвах назад. И аз, и майка ти се правехме, изтръпнали, че не ги забелязваме. Бяхме избягали от софийските ти приятелчета – невинни агънца в сравнение с тукашните – за да попаднем в самото царство на Морфея! Стана още по-студено и започнаха да пускат скитниците да спят във входовете на метрото на топло, та засмърдя на човешко, както засмърдяваше тролей номер две в София, когато спираха топлата вода през юни. Подлезите пък под паметника на Сервантес бяха задръстени от опикани матраци и дюшеци, та понякога не смеехме да минем. И пак спринцовки, тук там по някой изхвърлен презерватив…

– Е-е! – мъчех се отчаяно да ви развеселя. – Свитата на Негово Величество… Дай тон за песен! Ви-со-ки сини планини!.. Който не слуша, ще спи под мостовете!

– Ти не си нормален. Как можеш да говориш това пред децата! – бледнееше майка ти.

А какво да правя? Да ви заведа в гората като Малечко Палечко ли?

От хостела на Фуенкарал се преместихме чак при Татяна и семейството ѝ във Вилялба, предградие на един час път с влака. Сигурно помниш първото впечатление от входа на блока, в който живееха. Приличаше на фаоайето на Президентството в София. После щях да разбера, че червените килими, махагоновите мебели, пергаментовите лампи с карти на света от осемнайсети век съставляват задължителния среднозаможен испански кич в предверията на кооперациите. Изглеждаха като преддверията на рая, но скоро за нас се превърнаха в тия от ада.

Ангел беше алкохолик. Алкохолик още от гимназията. И той беше от свитата, защото над телевизора в хола имаше портрет на царя със семейството му: Таня, палавата Кристина, голямата ѝ сестра Милена вече с оформени гърди, най-отзад Ангел в параден костюм. Негово величество по средата. Когато беше трезвен можеше да мине дори за приятен, но върнеше ли се от работа и опънеше бутилка вино, в него се събуждаше кварталния ми враг, момчето от Странджа 75, което се зъбеше някога, заканваше се зад прозореца на по- големия от него четвъртокласник, влюбен в Марга Русева от техния вход. Престъпление, което не можеше да прости току-така освен с поливане с вода от балкона.

– Македонец! – вървеше след мене той и заекваше. – Ко-ко-мунистическа отрепка такава!

Нито да го биеш, нито да го съжалиш. Откъде знаеше произхода на баба ми и дядо ми? Или това, че майка ми беше дългогодишен партиен секретар? Вероятно от Татяна, от първи до осми клас учихме заедно. Чии ли родители не бяха? Неговите ли, бащата на Сандра ли, или тия на Алекс? Аз обаче не съм бил.

– Ангеле, дръж се прилично или моментално си лягаш в леглото! – намесваше се съученичката ми.

С помощта на двете си дъщери тя бързо го разсъбличаше. Впечатляваше опита им в укротяването му, но най-неприятни бяха неделните утрини, когато цяла сутрин стоеше пред телевизора, гледаше кеч за тийненджъри, крещеше от възбуда, когато любимецът му, рус гигант с увиснали мустаци на селски ерген от петдесетте, тръшнеше някого на тепиха и скочеше върху гърдите му.

– Македонец! Видя ли как го… нага-га-гази, комунист такъв!

Нищо не излезе и от прехваления му работодател. Беше толкова прост „пистолеро“, дребен предприемач на местен жаргон, използващ труда на нелегални работници, каубой, че дори не схвана разликата между строителен инженер и архитект и веднага загуби интерес към мен като към скъпа порода кон, неподходящ за каруца. Дните си прекарвах да скитам и търся работа по местните строежи, за да не харча пари за влак до Мадрид. Всичко това, което някога бях чел в западните романи за безработицата, изведнъж се превърна в мое ежедневие и проблем номер едно. Избирах си някой по възрастен работник от строежа и питах засрамено имат ли място за технически ръководител. Работникът ме пращаше при бригадира, той при началника на обекта, около мен и до мен бумтяха бетоновози, дрънчаха скелета, сладка музика за ухото ми, напомняща строителството на варненския мост (господи, къде остана младостта ми?), беше времето на строителството на огромни подземни паркинги, но чувах винаги едно и също „мини след празниците“ и „имаш ли документи“. Нямах. А до празниците, когато децата по тукашния обичай щяха да намерят подаръците си на седми януари сутринта, непослушните като теб – въглен (помня как се разсърди първия път, вече не беше дете) оставаха повече от две седмици. Парите нямаше да стигнат, плащахме на Татяна половината апартамент, в който наблъскани като сардели спяхме осем души, а когато дойдеше в почивните дни и Ани с дъщеря си, сестрата на Татяна, бивша шампионка по тенис, понастоящем „интерна“, седмична домашна прислужница, положението ставаше нетърпимо. Ангелина фиркаше повече и от Ангел и разнежена от спомени за махалата насаме с Алекс, който, като нямаше с кого да спори в Алкобендас, често ми гостуваше, патетично молеше:

– Обещайте ми, копелета, само едно. Че няма да чукате дъщеря ми в храсталаците като мен, мръсници такива! Закълнете се!“

Кълняхме се. Макар да не си спомнях да съм спал с Ани, още по-малко на открито пък и въобще. Веднъж само на една ученическа екскурзия до връх Богдан се бях намърдал на нара между нея и сестра ѝ в общата спалня, но ме изритаха най-безцеремонно. Алекс не знам кога бе успял. Докато съм бил в Куба? Но такава си беше – дивачка. Пращахме те до денонощната бензостанция за евтино вино като пияния ротмистер от Писек – горката баба Пейзерка, хазяйката си (ти тъкмо бе прочел Швейк за пръв път и останал във възторг), а на сутринта ни нямаше нищо. Тия хора не слагаха ли захар във виното в Испания като по нашите земи? Не произвеждаха ли ментета?

5.

Когато приключих със евентуалните строителни обекти във Вилялба, се наложи да пътувам с влака до Мадрид. Но и в Мадрид ми отговаряха същото. Документи и чакай „царете“, в смисъл Влъхвите, техния Дядо Мраз, ако си нямаш работа и свършат фиестите с шествия с каляски и дъжд от бонбони. Фирмите затвориха една след друга в навечерието на Коледа и строежите опустяха, крановете останаха да стърчат като бесилки над града. Отбивах се на Пуерта дел Сол, Врата на Слънцето, централния столичен площад. Пред входа на метрото, откъм страната на паметника с мечето – символ на града, се събираха българите пристигнали преди мен. На „Сол“ се разменяше информация за работа, извършваха се дребни сделки с крадена стока, както и се предлагаха услуги на местните хомосексуалисти, свежа, млада емигрантска плът. Докарал ме беше Калин, бивш капитан от милицията от Плевен. „Пичове, че той ми беше квартален, бе!“ – възкликнал преди време като пристигнал някакъв младок и прякорът му се бе лепнал. Кварталния. Бях му помогнал да натикаме Нела, жена му, пристигнала от България, в последната нощ на Пардиняс и той ми се беше отблагодарил с ценна трудова информация – Пуерта дел Сол.

На улица Дивино Пастор ме заведе Боксьора, двуметров дългуч, изгонен вече от няколко европейски столици, взел документи благодарение на юмруците си още в първата нощ, но дошъл да помага на сънародници от любов към кавгите през следващите няколко. Той пък бе получил информацията от Владо Пъпката, бивш селскостопански авиатор, с когото случайно се познавахме от медицинския преглед. Беше човекът с най-впечатляващото лице, който някога съм срещал.

– Тате, прилича на Фреди, бе?! – прошепна ти, занемял, като го видя. Фреди от някакъв филм по телевизията за възкръснали мъртъвци или нещо такова. От онези филми, които не бяхме виждали по време на социализма. Би могъл да изкарва добри пари според мен с тая физиономия в някоя такава киностудия. Явно беше те впечатлил, защото попита, като се върнахме:

– Чичо Алекс, ти какво мислиш за филмите на ужаса?

– Мисля, че са ужасни, Радой – отвърна типично в негов маниер Алекс.

Иначе на улица Божествен Пастир Пъпката поставяше плочки и кълнеше злостно испанците. Собственикът на бившия магазин за задокеански продукти съгласно олющения надпис на фасадата, понастоящем новооткрит за бои и строителни материали, го нямаше. Помещението беше полутъмно като от Дикенсов роман и с огромен тезгях покрай двете стени с безброй чекмеджета и рафтове. Беше претъпкано с кофи, кутии с бои, строителни инструменти, метални подпори и въжета, въобще с всичко, което в течение на години щеше да се превърне за мен, а и за теб, в околна среда. На голямо разхвърляно бюро, сред справочници по строителство, кафеварка и пишеща машина седеше в нещо като междинно помещение или ниша, отделена с масивни врати и две стъпала, миловиден рус младеж, почти дете, и смутено слушаше сънародника ни да излива откъм банята жлъчта си към света. В средата на магазина пред краката ми зееше дупка, през която друг сънародник, по-дълъг и от Боксьора, вадеше от мазето кабели и отвръщаше на всяка псувня на Пъпката с други пет.

– Здрасти. Татко го няма. Ще се въ-ърне всеки миг, извинявай за обстановката! – напевно поздрави русият с приятен аржентински акцент. – Владо ми разка-а-за за теб. Сядай де…

– Ами ра-а-двам се – отвърнах и почувствах как започнах да подпявам и аз; аржентинският има силно влияние от италианския, а аз – от всяко по особено произношение. – Значи няма нужда да обяснявам, че съм строителен инженер. Инженер по пъ-ъ-тища, мостове, пристанища и летища – изпях като него цялата пищна тука-на формула на професията си.

– Аз съм само строителен техник – засуети се той. – Завърших наскоро техникум в Буенос Айрес и помагам на баща си…

– Какво пък, значи сме колеги – засмях се и си казах името. То очевидно го затрудни. Реших да го улесня: – Можеш да ми викаш Касимиро. Така ми казваха в Хавана – и започнах да му разказвам историята си.

В този момент нов слушател излезе откъм хаоса в осветената част. Мъж в тъмен костюм над петдесетте с боядисан, прилежно зализан остатък коса на главата си, никак не вписващ се в представите ми за тукашен пистолеро – нисък, строг и неинтелигентен. Делфин Мартул по-скоро напомняше чичо ти Мишо Неделчев, колегата ми от „Български писател“, по начина да си крие плешивината, а също и леко на Джин Хекман от „Непростимо“, сниман приблизително по същото онова време, деветдесета или деветдесет и първа. Джин Хекман вече към шестдесетте, но повече в комдийния план от прочутият вестърн: Шериф Литъл Бил преди да почне да раздава правосъдие и да пребие Клинт Истууд.

Засега се задоволи единствено да изръкопляска. Смутен, спрях.

– Продължавай, продължавай – усмихна се сладко той. – Родри-и-и-го, направи ли кафе на българите? Владимиро! Баскo! Хайде на кафе. Касими-и-ро! Добре дошъл в „Конструксионес Мартул“, Че!

Че? Като Че Гевара? Касимиро Че! Ех, майка му стара!..

Ето какво дирех вече цял месец, това сърдечно междуметие.

Смей се, защото потомъкът на древните римляни (тъй ми обясни произхода си, мартулус означавало чук), когато се обърна към мен с това типично аржентинско обръщение, едва ли е имал и регистрирана фирма тогава. Шемета, с който обаче успя да ме съблазни, назначи без заплата, можеше да се сравни само с постъпването ми приблизително на твоята възраст тогава в училищния духов оркестър. Тъй ме обработи Делфин Мартул от едноименната фирма – извади набързо папка с планове на двадсет и пет вили в планината Гредос, договора със собственика на парцела, рекламен плакат с вилния комплекс сред тополи и въдичари на реката с надпис „Хемингуей е риболовствал тук“, както само някога другарят Добринов, ръководителят на духовия оркестър в четиринайсета гимназия. Бях тръгнал да се запиша за свирач на корнет, онова малко тромпетче мечта за всеки пионер, а се видях да крача към къщи с най-голямата „бурия“, както я нарекоха у дома, само два часа по късно.

6.

По обявлението ли идеш, беше първият му въпрос. Пуснал бил съобщение в „АБС“, десния вестник, за съдружник капиталист. А-а, инженер, значи. Е, инженери също ще трябват. Но най-вече пари. Защото онзи негодник Алфонсин, бивш президент, озъби се той в посока, където се предполагаше, че се намира Аржентина, го оставил без пукната пара. Мош-шеник! Разбойник! По-лош и от нашия Чаушеску! Теодоро Живков, прощавай, извини се след като го поправих. Но сега сме били дошли да започнем отново. Аз, той, Владо и Васко, Родриго. Измамени от цял свят, обединявайте се. Да поставим основите на едно модерно капиталистическо предприятие с човешко лице. И парите ще завалят, показа той с пръсти, ще ни тапицира с банкноти…

– Шефе, ще плащаш ли днес? – прекъсна го колебливо новия ми познат, дългучът, изпълзял от мазето. – Щото българската пезета – обърна се за подкрепа към мен дълбокомислено той – е по-скъпа от испанската. С много пот е изкарана. Аз също съм инженер. Електро.

– В понеделник, момчета. Понеделник. Господин Херцогът още не ми е платил – въздъхна страдалчески Мартул. – Аристокрацията по принцип е мудна. И затова загуби по точки от буржоазията през деветнайсето столетие!…

– Абе какъв деветнайсети век? Какъв херцог! Живеем в двайсети – заръмжа на български Пъпката и погледна по-страшно и от Фреди, но продължи на испански по-миролюбиво: – Нали му наредих банята? Каза „края на седмицата“…

– Владимир!.. Изключителен майстор си, най-добрият, който съм имал! – усмихна се сладко към мен Делфин. – Но има лошо мляко, много лошо, ще знаеш…

– Защо? – изумен си представих как нашият си изстисква пъпките на носа, „мързелите“, както ги наричаше бабата на Сандра, въобще нещо гадно…

– Така се казва на испански за лош характер. Знаеш, че е летец, нали? Много конфликтен и много заядлив, ама един ден ще прелетим океана с него и ще бомбардираме вилата на онзи мръсник, ограбил сънародниците си, онзи мафиот… Затова го държа! – затресе се от гняв той. – Не ме гледай, аз не съм аржентинец като тоя господинчо тука – посочи сина си той, който го наблюдаваше влюбено. – Аз съм от Галиция. Като Франко, като Фидел Кастро! Но пасарáн! И няма да се примиря, докато не върна милионите си.

– Кога си имал милиони бе, татко? – засмя се Родриго.

– Добре де, хилядите. С инфлацията не станаха ли милиони?

Някой удари старинната камбанка на входа. Влезе възрастен пощальон.

– За вълка говорим, а той в кошарата! – Делфин прие пакета и с размах му подписа разписката. – Заминах за Аржентина много млад, момчета – обърна се към мен той, докато разкъсваше плика, наля си вода от капещия ръждясал кран в бокса – По млад и от вас. През шестдесетте. Избягах аз от Франко, но сега си мисля, че трябва да плачем за него! Защо ли? Защото не се огъна пред фюрера! Нито пред Мусолини! Нито пред Сталин и Чърчил! Ходих, бродих, блъсках се, какво ли не захващах и тъкмо понаправих парички, отворих ресторант в Буенос Айрес, ожених се за госпожа майка му – посочи сина си той, – и какво? Захвана се войната за Малвинските острови!

– Фолкландските – поправи го Владо.

– Моля? – засегна се сеньор Мартул. – Няма добри политици, не! Даже в Англия! Всички са от един дол дренки! Мош-шеници! Тъкмо спасителят на нацията ни остави голи като пушки. Негодникът Алфонсин! Събра парите в банките на наивниците като мен, дето ги криеха по време на генералите под дюшека, и от днес за утре смени аржентинскто песо с аустрал. Да сте чували за такава валута? Оплачи се, ако не ти харесва!.. Ех, и при вас ще стане тъй, момчета. Помнете ми думата. Демокрацията е майка на инфлацията, запомнете! Триста, петстотин… хиляда процента!

– Ма-а-лко са! – пропя Родриго усмихнат. – Папа, тръгвам…

– А бе няма ли да плати тоя човек? – изуми се Пъпката.

– Владимир! Искаш ли да пилотираш частен самолет, искаш ли? – засуети се около бившия летец Делфин. – Потърпи да стъпя на краката си, чико! До понеделник! Ще ви тапицирам с банкноти, разберете! – повтори той любимия си израз и аз се видях като накичена с двайсететолевки булка на сватба. – Ето, и работните чертежи дойдоха! – вдигна ръце той и размаха плика.

Трябва да призная, че наистина съдържаше планове. Планове на долепени еднофамилни грайградски жилища. Бях уцелил момента и се приземил на точното място в точния момент. Още не можех да повярвам на късмета си. Даде ми ги на доверие, да си ги нося в къщи и ги проучвам на спокойствие и ми обеща да ме назначи със задна дата веднага щом започнем строителството. Да съм си определял сам заплатата.

Летях. Подхвърчах по улиците на Мадрид. Междувременно Ангел ни изгони от Вилялба и в навечерието на Нова година, на трийсет и първи декември, едва ли не за новогодишната вечеря ни приеха скоропостижно в общежитието за бежанци при Алекс и Пуси. Дадоха ни огромна, топла стая с четири легла и одеяла през две от тяхната и вие най-сетне тръгнахте със сестра ти на испанско училище.

– Знаменити инжер-пътищарю! – обърна се на следващата сутрин към мен радостно новият ми шеф, както се обръщали към благородниците през шестнайсти век, а днес само към кметствата и професионалните съюзи. – Дон Грегорио, собственикът на парцелите ни кани в неделя да уговорим почването на строителните работи – потърка ръце той, цялото му същество излъчващо радост, – а и да ни връчи чека, предполагам!

Бях определил себестойността на обекта (термин, който помнех от лекциите в университета) по емпиричен път. По сведения за цените на материалите от Родриго по количествата, разпитвайки по складовете плюс средните заплати на черно за шест български работника, почерпени от информациа на Пласа дел Сол. Около сто и петдесет хиляди долара за първите три къщи. Сума, която включваше моя скромен технически принос (за икономия бях измислил да изпълнявам две функции: на работник и ръководител), плюс тридесет процента отгоре за фирмата. Тогава нямах представа колко е една приемлива печалба на запад, а Делфин, доскорешен аржентинец, още по-малко. Но остана доволен. Много доволен от мрежовия график, календарния план и всичко, което си бях спомнил от проекта по организация на строителството в университета, изпълнено с цветните флумастери на децата, и най-вече от финалната сума.

– Че! – каза. – Дай да те целуна, ще разрешиш ли?

Не посмях да му откажа, нито да му поискам пари в аванс. Може би защото никога не бях строил и нищо освен мост край Варна, а къщи бях проектирал единствено в Института по паметниците, само че възрожденски…

7.

– Казваш, че вече почвате? – бе ме попитал замислено бившият кореспондент на БТА или по-скоро кореспондентът на бившата Българска Телеграфна Агенция Иосиф Давидов: току що я бяха закрили. Намирах се у дома им, на две крачки от Божествения Пастор. Знаех, че като млад, бе покривал горещи точки: Близкия изток, Ангола, Мозамбик. Така че много се учудих, че вместо да ми каже, че го пращат в Ирак, чух да казва:

– Защо не ме вземеш в екипа си?

– В кой екип, къде?

– На Гредос, къде!…

– Като какъв? – глупаво попитах. – Като репортьор?!

– Айде сега. Като шофьор в началото. После все нещо ще се науча да правя. По някой път, да не чуе Живето –

огледа се той, – прекарвам строителни материали на Сашо със служебното Рено. Да, работя за някогашният ни шофьор в Агенцията, това е положението. Между другото мога да ти го препоръчам. Страхотен майстор! Аз съм с две леви ръце, съжалявам. Иначе щях да отворя и аз предприятие като теб. Правилно си постъпил, че си избил от главата си всички интелектуални предразсъдъци. Нищо не съм чел от теб, но погледни жена ми – на човек не прилича!

В този момент откъм дъното на къщата като сянка се измъкна и тя.

– Крас-си… – прошепна омаломощено. – Здраве-й…

Наистина имаше уморен и състарен вид. Познавах Живка Балтаджиева бегло от съюза на писателите. Бяхме им се обадили с Алекс след пристигането, да им връчим, както се казва, акредитивните си писма. Живка беше поетеса и преподавател по български в Независимия Мадридски Университет, а Йосиф, евреин по бащина линия, ни сготви кокошка по сефардитски или сефарадски, нямам представа как е правилно да се каже.

– А оня твоя приятел, музиканта – продължи Йосиф, –

ако обичаш, не го води повече у нас!

– Йосифе – страдалчески сбърчи лице Живка. – Какво се е случило?

– Опипва дъщерите ти с поглед, Живе, ето какво! И точно пък малката, нещо което особено не понасям! Какво е виновно детето, че е унаследило големите ти цици?

– Това комплимент ли е? – усмихна се тъжно тя.

Излезе и виновницата за напрежението, шестнайсет годишна руса красавица. Пак почувствах комплекс за вина Хумберт Хумберт (чел си „Лолита“) и за да не изпадна в положението на Алекс, който не знам кога беше сгазил лука, заразглеждах съсредоточено апартамента. Огромен, занемарен, оставаше им да живеят още шест месеца в него, но на хубаво място. На красив, зелен площад в центъра. Реших да не ставам адвокат точно сега на приятеля си, а за късмет пристигна и Сашо. Шофьорът майстор или майсторът шофьор. Както предпочиташ. Синеок, мрачен, не особено приятен тип две или три години по-възрастен от мен. Заговорихме за строителство, личеше си, че разбира. Не му мислих много и на бърза ръка ги спазарих с помощника му, бивш студент; идеята за строителството на двадесет и пет вили явно го впечатли макар и да се отнесе към инженерството ми с презрение: какво ли разбирах от дюлгерство! Баща му, дядо му, прадядо му, ето кой разбирал, сами си били правили къщите. Йосиф от деликатност не повтори предложението си за участие, за което му бях благодарен.

Както и да е, вечерта мина скучно, но важното бе, че най-неочаквано вече разполагах с един майстор с помощник; липсваше ми само още един и два общака (общи работници). В свободното си от ръководител на обекта и главен снабдител време работата на единия можех да върша и аз; за лятото разчитах и на теб. На петнайсет години някога хората се женили…

Кротко, не подскачай на гърба ми!

8.

Паднаха снегове по планините и строителството се забави. Да не очакваш, че в Испания може да е толкова студено. Мартул нямаше друг обект, преваляше март, ходех всеки ден от Алкобендас до Мадрид безплатно на работа, а като свърших парите за транспорт, които ни отпускаше общежитието – прескачах като младежите в метрото. Самото общежитие отначало ми изглеждаше като Профсъюзен културен дом, после като лошо уреден курорт, и на втория месец – като международен приют за душевноболни. Това което бе направила испанската държава за нуждаещите се бе невероятно много, хигиенично, здравословно, дори трогателно във вниманието си към нуждаещите се бежанци. Но за птицата лишена от свобода и златната клетка се превръща в затвор, когато е принудена да живее различно от начина си. Сто и петдесет души от цял свят – от Амазонските джунгли до далечния изток – бяха принудени да съжителстват под общ покрив и да ядат обща храна, да перат в обща перална машина, да се хранят на общи маси и ползват общи прибори и посещават обща тоалетна вследствие на което придобиваха общи миризми, общи зарази, обща склонност към безделие и обща неприязън един към друг в споровете пред телевизора, също общ. Тук вече се стигаше до истински международни конфликти. Новините единствено прекратяваха разприте. Всички млъкваха и очакваха с напрежение информация за горещите точки от които бяха дошли. Най-голям късмет извадиха кувейтците и иракчаните – първи ги показваха тях: войната в персийския залив те чеше пълна пара и по цели нощи гледахме светлинните ефекти на трасиращите куршуми и снарядите над пустинята им. Беше истинска феерия! За България както винаги – или лошо или нищо.

На третия месец ме дразнеше всичко. Негърката от Гвинея, която слагаше малката посрана Ванеса на масата, дето се храним за по-удобно, двете сополиви братчета от Сомалия, „Абдул-л-ль, Ах-х-мат!..“ – крещеше гърлено постоянно след тях майка им; дебелият Овидио, боливийски левичар, гей-активист и доносник на управата, не понасящ антикомунистическите настроения на избягалите от източния блок, както те – маоистката боза в главата му; сляпото семейство на виртуоза от Молдавия, склонно да извади очите и на Сандра, сложила по-рано дрехите си в пералнята отколкото се полагало в разписанието по стаи; кварталният пияница, който ни будеше всяка нощ в четири с някакъв припев от модна песен, който чувах като: „Охлю-бохлю! Охлю-бохлю… Хей!“ или пък мързеливият Дамян от Търново, който бе решил да преживее остатъка от живота си в Канада на социални помощи и на гърба на жена си. Алекс, който ме караше да му превеждам безкрайно скучните и обстоятелствени писма до разни негови музикални контакти по Америка и Европа.

– Разбери, едно делово писмо е не повече от страница, копеле!

– Не, едно писмо е толкова дълго, колкото е! Ако трябва и сто!..

Върхът на задграничната му активност бе идеята да установи център по нотопис в Алкобендас, дейност, за която в Европа се плащали луди пари. Беше предвидил всичко, работни места дори и за децата – всички щяхме да пишем ноти: Сандра, Люси, аз с краката си, едно румънско приятелско семейство, дори и гадния Овидио, доносникът, с гъза си, стига да му помогнех да се свърже с нотно издателство, което да му ги поръча.

Но Мадрид не е Берлин, нито Виена. В големите издателства си имаха компютърни програми, а малките, които работеха за муниципалните оркестри, се оказаха скромни музикални офиси с трудносхватливи секретарки, глухи за революционните му идеи. При тях тая работа, нотописа, обясняваха, го вършели на парче пенсионирани музиканти, не композитори. Разбрахме, че трябваше да тръгнем по обратния път, отдолу нагоре по пирамидата, че в Испания е така, и отидохме да дирим по техен адрес един. Оказа се осемдесетгодишен старец. Излъгахме го, че имаме нужда от нотописец. Дядката страшно се развълнува и дори разтрепера като разбра за какво го дирим, че чак се усъмних, че ще може да пише ноти в това състояние, а Алек му показа своя партитура и го попита колко ще иска за преписа ѝ на чисто.В това се състоеше и целта на експедицията – веднъж да научим цената, сетне лесно.

–Зависи – отговори уклончиво старецът.

Поръчахме му още една бира. Алекс се извини, че не пие и ме изгледа кръвнишки, когато поръчах още една и за преводача.

– И от какво зависи?

– От много неща – стана още по загадъчен той.

– Като какви например…

– Ами от музиката.

– Все пак колко ще струва? – не се предаваше Ал.

– Няма да е много.

– Колко.

– Ами… вие кажете.

И така цял следобед, надлъгвайки се двамата като евреи, докато си дадем сметка, че от пет години никой не му беше поръчвал ноти и или не помнеше цената, но не искаше да се мине, или не искаше да се ангажира, защото вече не можеше да пише поради паркинсона.

С две думи, бяха ни изпратили за зелен хайвер.

Разбирах ги – бях полуоткачил само след три дена прекарани с Алекс в търсене на нотна златна мина. По средата на големия мост над М-30, които бяхме минали пеш, спрях. Дотук с шибаните ти ноти, рекох, обърнах се и поех обратно. Не можех повече да издържам пеша, краката не боляха. Чак когато влязох в метрото, си дадох сметка, че в мен е останала последната обща монета от петстотин песети. Върнах се, но чичо ти Алекс вече го нямаше нито на другия край на моста, нито по булевард О’Донел, един от най-дългите в Мадрид.

Ще прескочи, казах си, не е малък, ще се сети. Като младежите и теб.

9.

Тъй че когато снеговете по Гредос се стопиха и най-сетне тръгнахме за планината, душата ми запя! „Охлю-бохлю, хей!“, или каквото беше там, дето слушах по цяла нощ, като преди това имах няколко удачни попадения при наемане на работна ръка. Майстор Олег, ранно посребрен компютърен инженер от Завода за Електроника в София, помагал на дядо си, потомствен дюлгерин от пернишко, който живееше на улицата в изоставен хладилник; също и един „парашутист“ (на някогашен жаргон – назначен с връзки), бившият съпруг на наша приятелка в Алкобендас, икономист, малко попрецъфтял наистина (беше поне с десет години по голям от мен) която ме съблазни с огромния му ръст. Определено чужд на физическия труд в последния момент Боксьора се бе отказал. Беше открил сравнително по-безопасно занимание от това да обслужва педалите от Сол: чакаше с разсеян вид някой да пусне няколко по едри монети в някой телефонен автомат, бръкваше в будката и го изваждаше като охлюв от черупката, преди оня да е набрал номера. В крайна сметка сигурно щеше да се навие, подмамен от високата заплата в сравнение с телефонните приходи, стига да не бе попаднал на телефонна кабина с японец. Охлювът бе изскочил ядосан от черупката и го бе млатил по всички правила на източното си бойното изкуството от площад Тирсо де Молина чак до следващия вход на метро Антон Мартин, където злощастният наш великан бе успял да се шмугне.

Странно, никак не мога да си те спомня теб в разгара на подготовката. Какво си правил, какво си учил, питал ли си ме как е това или не на испански? Нищо не помня, освен че и тук те пращахме до бензостанцията, докато едно румънско семейство от съседната стая не ни научи да смесваме кока кола с чист медицински спирт. Продаваха го без рецепта в аптеката, за дребни стотинки. Сдобрихме се с Алек на тази основа лесно: чувствах се виновен, беше бил път без монетката цели четиринадесет километра пеша!

– И защо не прескочи? – попитах го, надигайки чаша с новият ни коктейл.

– Под достойнството ми е.

– Аха, а писането на ноти не е…

Отказах и на него да го взема в Гредос като на Йосиф. Също щеше да ми е благодарен. След злополучното недоразумение с монетата и той, и Пуси бяха побързали да се ориентират към диригента на духовия оркестър в Алкобендас, Дон Антонио, чудесно старче с папионка, още от време на гражданската война, та ми се щеше да го поразпитам за Мануел де Фая и Маестро Родриго, но за съжаление, тя направи така, че да не се срещнем повече от веднъж с него.

Е, сега пък аз се засегнах…

– Значи така – каза на заминаване тя. Разхождахме се за последен път заедно. Алекс вървеше със Сандра отпред. – Спасявай се всеки кой както може, а?

– Пуси – извиних ѝ се тихо,– не се сърди. Останах с впечатление, че не искаш Алекс да си губи времето по чукарите. Какво ще остане от ръцете му?

– Имах предвид друго – въздъхна тя. – Уж щяхме да бъдем заедно и да си помагаме. Сега цялата тежест ще падне върху мен. Както и да е – направи опит да се усмихне тя.

В този момент приятелят ми от детинство се наведе към един контейнер.

– Мацинко! – възторжено извика. – Ела да видиш какъв официален пътък има вътре! Тъкмо за концерта!..

10.

Потеглихме от Алкобендас сутринта на втори или трети май хиляда деветстотин деветдесет и първа година. Ден с нищо незабележителен за човечеството освен за нас поради същия този незабележим за историята факт. Войната в персийския залив бе свършила в полза на съюзниците преди два месеца, италианската компартия бе престанала да съществува, преименовайки се в демократическа левица от трийсет и първи март, в Латвия се бе провел незаконен плебесцит за независимост. С две думи – дребна риба цаца. В замяна на това първото съществено нещо, което направихме с Олег, когато взех аванс от сеньор Мартул (Джин Хекман дълго и изпитателно ме гледа преди това, въздиша, на два пъти бърка в чекмеджето, на два пъти връща ръка) бе да купим кола – стар очукан Сеат 124, прототипа на нашенското жигули.

И второто – да се запасим с провизии за две седмици от евтиния някогашен супермаркет гигант Алкампо на десет минути път от Алкобендас по Национал Едно. Чак след като напълнихме количката с най-евтиното свинско месо, най-евтиното олио, най-евтиния зеленчук, хляб и сирене (българката песета е най скъпа!), двамата по мълчаливо съгласие се отправихме в дъното на огромното хале и краката ни не спряха докато не стигнахме щанда за бира. Гледахме, гледахме в захлас около десет минути и след като отделихме четири пакета от най-евтината, Мау, и двамата едновременно зашепнахме:

– Гинес?

– Туборг.

– Радебергер?

– Бок.

– Хаинекен?

– Бекс? Мекс? Стела? Скол?…

– Ла Корони-и-и-та! – извих като мексиканеца от телевизионната реклама и двамата се спуснахме едновременно към охладителния шкаф, грабнахме кой каквото успя и още на касата, вече отпушвахме скъпоценна течност.

Беше най-вкусната бира в живота ми.

В твоя – не знам коя е била. Последната?

За Сан Мартин дел Пимпояр като за Варна има два пътя, северният през град Авила, и подбалканският през Аренас де Сан Педро. Избрахме долния, Докато шофирах нагоре към Пуерто Пико, си мислех, че по същите тези серпентини някога Хемингуей на път за горното течение на река Алберче е возил на студебейкара си Фитцжералт Скот в „Безкраен Празник“ както аз Олег. Приликата е поразителна – Олег, макар и да не е писател, е алкохолик (това ще разбера по-късно), а аз макар и да съм (писател), съм толкова неизвестен, колкото е бил по онова време и Папа Хем. С едно досадно допълнение – спящият, свит на кравай отзад безформен бай Васо. Чий персонаж е той? Кой автор си го е забравил там на задната седалка? Рабле, Сервантес, Гогол?.. Горе, на билото, река Алберче тече равно, гладко, преди да се спусне надясно в джендема към Сан Мартин де Валдеиглесиас, пъстървата гони мушици на залез слънце в плитчините досущ както преди оседемдесет години. Хитлер още не е дошъл на власт, нито Сталин, нито Буш. Вятърът кара тънката блатна трева да поляга по същият начин и времето е спряло…

– Я виж. Нещо да ти напомня? – спрях колата и посочих бялата мъглица над реката. Високата стена на планината зад нея, огромните морени, полегнали в мочура.

– Какво.

– Силикон Вали! – казах и се разсмях. – Силиконовата долина!

– Нали знаеш какво означава? – взе го на сериозно той. – Силициева. Лош превод на български.

– Именно де. Скалите какво съдържат най-много? Силиций. Какъв ще го дириш в Америка? Абе я си стой тук!

Той нищо не каза.

11.

Селцето е малко, къщите от гранит, разположено е на брега на приток на мистичната река и е забележително с това, че докато наоколо природата е обсипала със зеленина долината, в него няма нито едно дърво. Да се чудиш защо на никого не е хрумнало да посади за сянка на многото крави, върнали се от паша, които преживят по дворовете полегнали в лайна. В бившият къмпинг ни чака Дон Грегорио. Той пък е дребен и спаружен като мушмула хидалго, прилича на престарелият Джак Лемън. Хекман ще пристигне с Родриго и бетонарката на сутринта. Сградата е с каменен долен етаж като родопските, бивш ресторант, затворен от миналото лято, горният – четири стаи с дървена обшивка и пълнеж от кал. Разочарование е изписано на лицата на екипа, вероятно поради пълното несъответствие с картините, които съм им описал, но, уверявам ги, на сутрина, покаже ли се слънцето, ще се събудят в най-красивото кътче на Иберийския полуостров. В подножието на планината Гредос, тукашният балкан, убежище на испански хайдути от времето на Наполеон, френски султан от началото на по-миналия век.

Няма да ти разказвам как прекарахме първата нощ.

Само ще отбележа, че най-много съм мръзнал в най-топлите страни, в които съм живял. В Куба, в четири през нощта сам в лодка, и тук, в подножието на Гредос, Испания. Маркучът с водата за бетонобъркачката се пукаше надлъжно като кренвирш до средата на май, ушите ни се обелиха от студа както само в казармата. Така че изобщо не съжалявай че не дойде. Изобщо. Също така и никога не бях строил къща, както се сещаш. Старецът не се съгласи с ръчен изкоп: „Касимиро, искам да свършим до наесен, а не през зимата, синко!“ Дойдоха от Барко де Авила, съседното градче, двама чевръсти планиинци баща и син с багер и за един следобед изкопаха траншеите; тръгнаха с тъй ценните песети, предвидени първоначално да станат български.

Уви.

После, обаче, убедих дон Грегорио да замени бетона в основите с бутобетон и работите потръгнаха. Ще рече да ги налеем до половината с бетон, другата половина, нашенски способ, нахвърляни в бетона чудесни обли като средновековни гюлета камъни от реката, които бащата и синът ми извозиха и разтовариха край изкопа. После щепе да се приказва между българите, че съм бил заповядал – „А сега за почивка – камъни!“ (Оттук изглежда и бутобетон, от бутай). Но това не е вярно, защото почивка просто не се полагаше: бутахме камъни дори като ядяхме, седнали на купа, с краката, бутахме камъни даже докато спяхме, насън, и парите отново наклониха към българската песета, та настроението ми се пооправи.

Спогодихме със сеньор Торес за разликата в парите – останаха достатъчно за него, за нас, за мен и за сеньор Мартул след рационализацията. Как е, питаше по телефона. Екстра, отговарях аз. И щеше да продължава да е екстра, ако на втората седмица дядката не се дотътри подпийнал до обекта, взря се с невярваш поглед в зида и почна да го ръчка с бастунчето с такова настървение, че направо ми се дощя да му го счупя в главата! „Я да се махате от изкопа!“ опитах се да го отстраня, но той пръв почна да ругае: „Касимиро! Кучи сине! Веднага да вземеш химикалка и лист и да ми напишеш имената на всичките ти работници, номерата на паспортите им и кой каква професия има!“ От устата му изскачаше пяна.

Какво да му кажа?

Един бивш компютърен инженер, един бивш келнер студент, бивш икономист, бивш шофьор на информационна агенция и тоя тук ваш покорен слуга – бивш писател, че и инженер? Така де, всички бяхме нелегални… Нямахме дори право да напускаме област Мадрид с хартийките които ни бяха дали за документи, докато чакаме политическо убежище, камо ли да работим. Млъкнах веднага, наведох глава и единствено попитах какво се е случило. Но и без да питам вече ми беше ясно: старецът ръчкаше седем реда прясно иззидани реда от Сашо с фуги една над друга сякаш не бяха тухли, препасани две по две на кръст, застъпвайки се на една четвърт, както се прави при двоен зид, а като плочки от плочник, сещаш се, плочките в банята на баба му в Радомир или на леля му в тоалетната!

Приседнах, така ми призля.

– Може ли една цигара – помолих.

И пропуших отново след две години въздържание, тъй както ме гледаш!

Първата цигара запалих тогава, втората, след седмица, когато дигнахме оправения зид малко до нивото на нулевата плоча и установих, че двата му края се разминават във височина с цели пет сантиметра!

Не са много, но и не са малко. С просто око се виждат.

– Я, момчета, да му бием един хоризонтален клин и да го изравним, докато не е цъфнал старецът! – заповядах, но дон Грегорио – Гойо – имаше таланта на часа да се появява, когато нещо се закучи.

– Сеньор, това което виждате – обърнах се вече към него, – не е нищо друго освен типична старобългарска строителна кама от Крумово време (старецът обичше историята). Древен способ за обиране на хоризонталните различия с хоросанова възглавничка, наречен така поради формата си, разположен обратно на наклона на зида. Плюс това така се пестят тухли – излъгах.

– Ох, главата ме заболя от теб, ами ела до кръчмата да пием по едно и се разберем като хората – каза.

Не беше лош човек, пазареше се за всяка песета, но седнехме ли на маса, плащаше все той. Въпросът е, че като бихме камата на следващия ден, основите се килнаха сега пък на другата страна, направо замърдаха като живи!

(Не се смей! Чувал ли си „клин клин избива, но последният остава.“?)

– Касимиро, не знам как е по вашия край, ама тука къщите ги правят хоризонтални – въздишаше Торес.

– Само етажите. Веднъж измазани, изобщо няма да личат камите, дон Грегорио. Бъдете сигурен.

– Ох, защо се хванах с тоя строеж! Защо се поведох по акъла на жена ми. – Пепелявото му лице с малко събрани очи помръкна.

– Я да видя водния нивелир за малко – помоли след третата неуспешна нивелация Олег. Беше ми направил силно впечатление почерка му в писмо до жена му, което изпратих от градчето. Ситен, равен, красив. Почерк на изключително подреден човек. Почеркът е огледало на характера. Виж моя и ще разбереш. Или твоя. Не е за чудене, че той разкри мистерията.

– Я виж тука? Мехурчета – посочи. – Как искаш да отчита точно.

Да си призная никога до тогава не бях виждал воден нивелир. Винаги бях работил или с оптически или с теодолит. Но Мартул страшно се обиди като му казах какво искам. Извади от мазата преди да тръгнем един прозрачен маркуч с две тапи накрая и ми го хвърли в краката. Наредих на малкия да го напълни от чешмата и запуши с тапите и той послушно го изпълни. Кой да ти чака водата да се освободи от мехурчетата! Сашо, крив след снощния запой, с дълбоко презрение бе отбелязал на стойките предполагаемия хоризонт, без също го прегледа, докато къщите не полудяха и зидовете започнаха да се разминават като влакове. Ядосах се страшно.

– Ти ли прави нивелацията?!..

–Да си му обяснил как да го напълни! – отряза ме той. – Не ми викай на мен! Не съм длъжен да върша твоята работа. За толкова пари, толкова.

Стояхме настръхнали един срещу друг. Олег мълчаливо застана до мен.

От този ден нататък той и момчето демонстративно започнаха да се хранят сами. Бай Васо ядеше ту с нас, ту с тях в качеството си на парламентьор, но спеше сам – хъркаше чудовищно. Не можех да понасям шофьора на БТА след случая с тухлите, когато разбрах, че ме е излъгал и не разбира нищо от грубо строителство, а единствено от боядисване и плочки; отворих справочниците и започнах да се самообразовам, но довършителни работи щяха да се извършват чак наесен. До тогава трябваше да търпя заяжданиците и мрачния му махмурлук. Всички пиехме вечер, всеки черпеше по една ронда в кръчмата, водката беше смешно евтина, но той единствен се надигаше на сутринта от леглото след другите, не обичаше нито да говори, нито да му се говори до обяд. Може би имаше някакви свои проблеми, приемам, но те не бяха мои. Почивния ден гледахме да не се срещаме. Аз и Олег тръгвахме за риба, те с Малкия – за Авила или Мадрид. По договор се полагаше ходене до Мадрид в края на първия месец, но той имаше кола и считаше, че е свободен да го прави когато пожелае.

12.

Олег мечтаеше за Америка…

Мечтаеше така за зелена карта, както аз някога в по-предишния си живот.

Всички инженери по електроника, загубили работа в разпадналия се социалистически лагер мечтаеха за Силиконовата Долина (силициевата, silicon, а не silicone), южното крайбрежие на залива на Сан Франсиско известна с компютърните си предприятия, а българските – повече от всички. Във всичко останало беше скромен, предан и сръчен. Само не ме карай да бързам, казваше, и ми покажи как. Бях почерпил познанията и от строежите в Мадрид и Вилялба, докато скитах за работа. Преди да заминем седях с часове да наблюдавам как зидат зидарите, фугират помощниците, подават материал общаците, на двама майстори по един. Засичах им времето с хронометъра на часовника, броях редовете, а дължините свалях мислено на улицата и ги премервах с крачки. Сега му показвах как и той го изпълняваше безпогрешно, увличаше останалите. Изобрети някакви свои си помагала за укрепване на майките, подреждаше работното си място както аптека, самият той беше безупречен като почерка си. Ако някога стигнеше Калифорния, нямаше да намери по признателен работодател от мен. Бях заложил всичко на уравновесения му характер, на авторитета му, на ръцете му, за които се шегуваше, че дясната от мистрията е станала видимо по голяма от другата като на Давид от Микеланджело.

Как е, обаждаше се през ден Мартул. Екстра, казвах, и сърцето ми пееше. Бачкаме! Връщах се на обекта и забивах приятелски юмрук в рамото му. Благодаря ти, Олег! В шест часа хвърляхме инструментите, взимахме въдиците и запрашвахме към Алберче.

Притихнали в здрача, замятахме един до друг и се излежавахме до тъмно на зеления бряг. Цъфтяха в края на водата някакви жълтурчета, бръмчаха някакви мушици, крякаха жаби, рядко улавяхме по някоя риба и още по рядко пъстърва, но бяхме истински щастливи. Разказвахме и с упование живота си един на друг. Аз моите три, той своят един единствен, в които имаше много болка, една болна майка, един рано отишъл си баща миньор, много безсънни нощи над учебниците, едно детенце и една жена, за която не обичаше да говори.

– Сънувам Сан Франциско… – усмихна се той. – Пътувам в един не нов, но запазен седан…

– Седан? – иронично го прекъсвам.

– Добре де, лимузина. Лимузина втора ръка. Един негър полицай ме спира за превишена скорост и изведнъж тя си сваля блузата до мен и остава по цици…

– Сигурен ли си, че е била жена ти?

– Е, сега ме уби! Така ли ти казах?

– И аз имам натрапчив сън – му казах, – Веднъж, в Алкобендас, връщайки се една вечер със Сандра от Моралеха, богаташкия квартал, където жените чистеха, се спрях по навик пред някакъв малък строителен обект. Имаше нещо зловещо в силуета на притихналия хаспел на плочата, разпилените колички, разместените подпори на фона на залязващото слънце. Разбрах: обектът беше изоставен, спрян. Нощем не мога да спя не само от студ, но и от ужас при тая мисъл. Присънва ми се все тоя обект. Въжето на хаспела скърца и подрънква на вятъра някаква ламарина… Всичката ми надежда е в теб, Олег!

– Мисля, че ме надценяваш. Сашо не е лош майстор, но ти се заяждаш с него заради пиенето. Не знаеш какво е да си алкохолик…

– Знам, разбира се!

– Не, не знаеш… Подай ми бръмбарите, ако обичаш.

– Моля?

– Червеите. Извинявай, толкова ми е хубаво, че ме мързи да говоря…

Имаше тоя навик, да каже първата дума, която му дойде в главата. Термометър за нивелир (поради мехурчето) или чайник за кофата с хоросан (поради извитата дръжка, предполагам). Скоро това се превърна в забавна игра и установих, че и по тоя абсурден начин, наподобяващ психоаналитично бълнуване, продължаваме да се разбираме. Това особено дразнеше Сашо. Една неделя телефонът иззвъня много рано. Олег разговаря дълго и притеснено..

– Случило ли се е нещо? – попитах го вечерта, докато вървяхме в индианска нишка петимата към кръчмата, той пред мен, аз зад него. Имаше две кръчми в Сан Мартин – тази на площада, която вдигна цените като разбра какво количество водка сме в състояние да изпием и другата, на края на селото, където не можеха да ни се нарадват.

– Жена ми напира да идва.

– Няма проблем, ще я уредя в Центъра за емигранти.

– Не, да си идва направо в Калифорния. Когато стъпя на краката си.

– Още ли не си се отказал?

– Никога. С парите, които ще изкарам при теб през лятото, ще се кача на кораб до Мексико. А от там ще вляза нелегално. Всичко съм проучил.Тя обаче не е като Сандра. Не е готова да търпи лишения…

– Мислех, че ще останеш до края – Почувствах тревожен хлад. – Ще ти вдигна заплатата, ако това е причината – казах с надежда. – Нека дойде в Сан Мартин, защо да чака Сан Франиско, ще говоря със стареца. Изкарайте годината тука, само не ме изоставяй. Лесно ще ви пуснат сетне за Канада с дете, виж тоя дембелин Дамян, заминава! От там по-лесно ще минеш с канадски паспорт. Така правят всички. Помисли си.

– Иска да остави детето на техните. Завиждам ви, че сте заедно.

– Имахме проблеми с Радой. – въздъхнах, – не можехме да го оставим.

– Кой ли ги няма – поклати глава той.

Разказах му за градинката пред Кристал. За приятелите ти, от които те бях изтръгнал, да имено изтръгнал!.. Олег не ме разпитва, беше твърде деликатен. Пи за разлика от друг път само бира и за пръв път се напи. На връщане по пътя много смешно се кандилка, според мен се правеше, защото продължи да разговаря абсолютно свързано. Останалите се включиха и те, даже и аз – размахвах ръце и плясках с тях като с криле, голяма смешна нощна пеперуда…

Пред обекта спряхме да му се полюбуваме. Бяхме стигнали до нулевата плоча. Ковяхме вече кофража, старецът беше останал доволен. Луната светеше над боровата гора, огряваше жълтите талпи, а зад тях се поклащаха трите знамена на бившия къмпинг. Нещо ми напомни тази нощна гледка. Знаех какво ми напомня, не това, което си мислиш, Моралеха (странно, означава поука). Напомни ми мой разказ. Вдигнах лице и завих като героя в него към пълната луна. Последваха ме като по команда всички. Ауууу, виеше Сашо. Ууууу, виеше малкият. Виеше дори бай Васо. Последен, накрая на индианската нишка, виеше Олег. Острото му малко кучешко лице се открояваше отчетливо на лунната светлина. Нищо не бе останало от подредената му мисъл. Затворил очи, виеше, източил шия.

13.

На другия ден слязохме в Мадрид. След като изчака да се разплатя, Сашо направо ми каза, че ако не му увелича заплатата, няма да се върне. Той и помощникът му.

– Значи стачка, така ли?

– Както искаш го разбирай.

Почувствах как олеквам. Но както казват испанците, няма добро от зло да не дойде: на опашката за взимане на временни карти за резиденция случайно се запознах с две момчета, съвсем млади и весели и на бърза ръка ги спазарих. Момчетата ме свързаха с още едно, завършило механотехникум. И тримата бяха от Пловдив и живееха в парника на парка Ретиро. Вмъкваха се тайно на топло нощем при сандъците с луковици и качетата с палми и рододендрони, които изнасяха лятото. Обадих се на Сашо, че го освобождавам. Остана неприятно изненадан. Освободих и Васил.

А с парите от първата заплата ти купих китара.

Заведох те при Делфин Мартул. О, какъв голям син имаш, да ти е жив и здрав, през лятото ще го вземем на Гредос! После слязохме пеша до Пласа де Ориенте. Музикалният магазин се намираше по Байлен след моста над улица Сеговия, откъдето дни преди това някой въжехвъргач се беше пребил, та после поставиха ония грозни стъклени парапети. Китарата за ония ни възможности беше скъпа и прескъпа, истинска испанска китара от истински музикален магазин и на връщане ти заспа щастлив в метрото, прегърнал черната кутия. Наблюдавах те мълчаливо докато пътувахме и си мислех, че по нищо не приличаш на мен. Приличаш на майка си. После в тъмното, когато заспахте, се помъчих да ѝ го обясня, но Сандра ме отблъсна, ужасена от условията, които предлагаше винаги осветената от улична реклама задушна стая със скърцащи легла. Сетих се за жената на Олег и съня му, имаше плътен, подкупваш глас по телефона. И странна работа, понеже си вече мъж, ще ти кажа – без да я познавам, я пожелах!

Има такива жени.

На сутринта натоварих младоците от Ретиро, спряхме на първият голям супермаркет след града на пазар и по обяд изкачихме Пуерто дел Пико. Алберче тънеше в мъгла и още блестяха преспи под околните върхове. Да, скалите са силиций, нарекохме с Олег долината Силициевата долина, казах. Не разбраха шегата. Точно в един часът заковахме пред бившия ресторант. Тъкмо навреме – Родриго беше пристигнал с материали и заедно с Олег опъваха четири нови двуместни зелени палатки, на поляната пред обекта. Дребен, кривокрак тип на преклонна възраст пъргаво тичаше насам натам и се разпореждаше шумно.

– Кой е тоя? – тихо попитах. Реших, че е някой роднина или съселянин на Торес, който пушеше смрадливата си пура и говореше нещо на Олег. Двамата бяха се харесали след като му бе оправил телевизора и общуваха по невъобразим начин: Олег на английски, Торес на испански.

– Сеньор Торес настояваше от дълго време пред баща ми да има испанец на обекта. Професионалист – прошепна Родриго.

– И аз какво съм? Лукова глава?

– В смисъл?

– Искам да кажа не съм ли специалист. Така се казва на български.

– Касимиро, старецът иска енкаргадо, бригадир. Разбери го и ти.

– Тогава да си тръгвам. Защо не ми го казахте долу?

– Спокойно, старецът те харесва, но настоява за испанец и туй то. Заради селото и приказките. А палатките са, за да отворят ресторанта през лятото. Пако ще го ремонтира в свободното си време.

– Ама че глупак! – казах. – Ти – обърнах се към непознатия, който веднага награби момчетата да му помагат и завика подире им. – Изкарай палатките от сянката и ги обърни към слънцето. Утре няма да можем да се събудим от студ. Пък и да не се излежават следобед!

Почна се невъобразим спор. Олег ми прошепна: „Ако още веднъж ми викне, ще го ударя! Еба си кретена!“

– Кой ще плаща на испанеца? – беше първата работа да попитам.

– Ти – невинно се засмя Родриго. – Шегувам се. Баща ми, предполагам.

– Обясни му, че ми е подчинен. И че си имам отговорник. Олег. За пред стареца да е какъвто си иска, пълномощен министър, изпълнителен директор, но тук ми е подчинен… И какъв испанец е като подоява по аржентински?

– Живял е като баща ми дълго време там и е прихванал акцента.

Ето как Пако влезе в живота ни и го обърна с хастара нагоре, тъкмо когато се бях отървал от един чужд елемент, който разваляше климата, и си въобразявах, че ще постигна най-сетне хармония. Прословутото капиталистическо предприятие със социалистическо лице, мечтата на всеки наивник. Защото момчетата наистина се оказаха къс самородно злато. Особено най-татуирания, обиколил всички поправителни домове в Пловдивско и някой и друг затвор с по лек режим, Дъвката. Доста се колебаех да го взема или не така изписан, но и тримата вървяха комплект и реших, че ще отпадне по естествен път. Напротив, Дъвката се оказа бивш трудовак, познаващ изтънко както правенето на бетон, така и полагането му и веднага бе оценен от Пако. Понеже бяха общо взето на един акъл, разбраха се чудесно. Ако майсторът не беше интригант и натегач, бих бил даже признателен на Делфин. Научи ни на сумата практични неща. Едно от които как се връзват канапите, на което сам щях да уча после сънародниците си, които с пирони, клечки, възли, камъчета и как ли още не го бяха унаследили от предците си. Но като всеки мъник страдаше и от наполеонов комплекс, а това ми дойде в повече.

Васко, най-интелигентното момче, дадох под опека не без съпротива от Пакова страна на Олег и той учудващо бързо го настигна в умението да поставя образцово керамични тела едно до друго. А Пламен, розовобузест хубавляк, учил за готвач, още почти юноша, на когото все ми се щеше да кажа по тая причина Румен, скоро се превърна в изкупителната жертва на всички шеги. При такава външност беше неизбежно да ненамерят определена насоченост.

– Абе на вас там, от Пуерта дел Сол, наистина ли само свирки ви правят дъртаците? – питаше Васко по време на почивката. – Или и други работи?

– Какво искаш да кажеш? – правеше се на ударен русият.

– Е, хайде сега! Шефе, я го питай ти…

Беше времето на щастливото плямпане на всякакви некоректни днес теми. Понятието гей се превеждаше на всички европейски езици все още само като безгрижен, щастлив и лъчезарен.

– За какво си говорите? – надаваше ухо Пако.

– Пламен киере дормир ту тиенда – шепнеше нежно на ухото му Дъвката. – Пламен иска спи палатката ти – Аржентинецът или испанецът скачаше на крака, започваше да псува, плюе и се кръсти. Останалите се смееха до сълзи и ритаха до премала край огъня, а небеденият се засягаше и се спускаше в тъмното.

– Пламба, стой бе, човек, не разбираш от майтап!

Олег тихо се надигаше и отиваше да го търси.

– Ако някой още веднъж си го позволи – казваше без злоба, – ще му го начукам.

Странно. Макар и шегите на тая тема да се повтаряха, го правеха някак сърдечно, без злоба. Може би всеки от тях бе минал суровата школа на Сол, знаеха какво е да си млад, гладен, за разлика от теб, да не знаеш езика, да нямаш професия, нито излишък от култура, който да ти пречи, за да „се прежалиш“. Беше ми приятно в компанията им, дори с простотии от сорта: „Мъчно ми е за България, шефе… Защо бе, Васко?.. Абе заради ибането.“ Беше съвсем искрен при това. Да не бях изпростял вече и аз? Защо пък не. Нали това исках – да се гмурна в живота. Да стана риба. Риба-пеперуда.

Е, как беше китарата? Нищо не казваш…

14.

Преваляше юни. През юли стана непоносимо задушно и от най-студената точка на Иберийския полуостров, селото се превърна в най-горещата. Нещо като град Русе в България. Заповядах да сменят (наредих) мястото на лагера под сянките на боровете. Пако злорадстваше. Бях дошъл на неговия. Свършихме плочата над първия етаж и поеме с втория. Изведнъж всичко започна да тече два пъти по-бавно на два пъти по-голяма височина. Материалите, зидарията, кофража. „Няма, няма, няма да успееш – въздишаше Торес, – назначи още хора, бавим се!“ Стисках зъби и правех всичко възможно работата да върви, увеличих работния ден с един час, но виждах как силите ни след обяд отпадат. Олег отслабна и видимо се озлоби. Престанахме да ходим за риба. Момчетата спяха докато работят. Един ден дон Грегорио се появи на обекта с панаменото си бомбенце, извика ме настрана и каза:

– Седни да поговорим, Касимиро.

– Какво има пак?

– Нищо. Парите няма да ти стигнат. Не скачай – натисна ме по коляното той. – Изчислих колко съм ви платил за времето от началото до сега и колко остава, и сметката ти не излиза. А, ще трябват и още хора…

– Това не е ваша работа, а на Делфин.

– Извинявай – кротко каза той. – Моя е. Работливо момче си, и хората ти се трудят, но нямаш опит. Какъв процент взима Мартул от работната ръка, която плащам?

– Не мога да ви кажа.

Трябва да ти призная, че откак работата тръгна два пъти по-бавно, и аз се замислих за сроковете и загубих съня си. Разликата само в три метра височина се оказа фатална. Тука наистина се бях издънил. А в това, за което намекна старецът – парите за фирмата – още повече. Разпитах снабдителите ни: всъщност и те бяха строители, така че веднага ми казаха.

– Трийсет процента?! – подсвирна Хосе. – Ако можем да си сложим петнайсет, ще скачаме до тавана от радост. Десет, петнадесет след данъци, момче, е максимумът, който предприемач може да си позволи. Дори и да работите на черно, хайде, не се прави на ударен, тук всичко се знае, трийсет е нечовешко! Говори с боса си, ще клекне…

Замълчах. Оставих разговора с Делфин за по-късно. Все пак беше някакъв изход, ако се съгласеше, а можех да се откажа и от техническата си заплата и сумата да се увеличи. Мисълта, че сам му бях предложил в неопитността си този процент, не ми даваше мира. Опитах се да подобря малко организацията. Предложението излезе от Олег.

– Какво би станало, ако постъпим като магазините в селото. Да работим следобед от пет до девет вместо от два до шест в жегата. Тъй и тъй не ходим в бара по-рано, а рибата не кълве в тоя пек.

– Не, не и не! – закима глава отчаяно Торес. – Само това не. Никой в Испания не прави така!

Не го послушах естествено и още на следващия ден след обяда взехме по едно одеяло и отидохме на реката. Къпахме се, спахме на сянка, а в пет – свежи, доволни – овършахме половината зид. С едно неприятно изключение, Пако. Остана мълчаливо на работа, не се подчини. На всичко отгоре с него остана и Дъвката, но на Дъвката и без туй му бе все едно на слънце ли е, или в тунел, само да плащат и купона да тече. Отново зазвъняха телефони от Мадрид, отново засънувах напуснатия обект в Моралеха. Олег се сби накрая с аржентинеца за някаква негова мистрия и старецът хукна да вика полиция, та едвам го разубедих.

– Няма. Няма, няма да свърши добре тоя обект, Касимиро! Проклет да е деня, в който ви наех, проклета да е и доня ти Елвира, жена ми! Да му сера аз на господа бога, на Бащата, Сина и Светаго Духа! – подкара я по испански той.

– Áмен! – едва успях да кажа в отговор на испански и аз и ето ти го и смачканото жълто рено-огън на Делфин, имаше такъв полуспортен модел, купено на старо, със самия сеньор Мартул на волана и маската на Джин Хекман от силовия му период. Съдията Литъл Бил в акция.

– Този път наистина я осра, Че – въздъхна той. – До тука съм от теб. До тестисите!

– И аз – казах. Почувствах как черната жлъч се качва отново в главата ми. – Много добре направихте, че дойдохте. Тъкмо да си поговорим!

– За какво – подозрително ме изгледа той. – Човеко! Не мога да ти увелича заплатата.Завърши грубия строеж и ще говорим.

– Не става въпрос за това.

– А за кое?

– Ами например колко е нормалната комисионна на един предприемач.

Той замълча. Изгледа ме накриво, но се засмя.

– Какво искаш да кажеш?

– Нищо. Намерихте глупак, който да закопчеете! Тридесет процента са страшно много пари! С петнадесет, ако се откажете от половината дял, който поради липса на опит ви предложих, и с пет от моя, ще назначим втори екип за Олег и ще завършим предсрочно.. Загубили сте спестяванията си заради един негодник? Не ставайте и вие друг! Моля ви, помислете си на спокойствие.

Той замълча.

– Няма какво да мисля. Дори и да искам, докторът ми не го позволява – въздъхна след малко, така сякаш ми признаваше с това нещо срамно. – Още не си го разбрал. Може би защото идеш от друг свят, но в този – добър или лош – своето е свещено. Още от римско време. А името ми означава чук. Ще се справиш.

Млъкнах и аз. Наистина, кой бях аз, че да му държа сметка?

На края на месеца правителството гласува нов закон за емигрантите. Всички, които се откажат от молбите си за политическо убежище, получават право на работа и резиденция, ако представят трудов договор в срок. От днеска за утре напуснах свитата на Негово Величество без никакви угризения. Напротив, олекна ми… От полицията изтичах директно на Дивино Пастор с вестника.

– Знам за какво идеш, Че – поклати глава Делфин. – Казах вече и на Владо. Не мога да ви дам договор. Съжалявам. Не ме питай защо. Във всеки случай не е заради парите.

– Щом е така, ще трябва да си търся работа другаде – Седнах срещу него и си налях вода. – Ще остана няколко дни на обекта и ще минем с Пако всичко по плановете до края. Няма да ви зарежа като някой подлец. Без мен парите могат и да стигнат. Колко плащате на Пако?

– Пако получава една мизерия – усмихна се криво той. – По-малко и от Родриго. Няма да повярваш, но глезеното дете на компанията беше ти.

– Как беше: своето е свещено, а? Ще го запомня.

И му благодарих.

– И аз ти благодаря – каза той, без да става. – Няма да те изпращам. Дай боже да се срещнем пак. Светът е по-малък и от носна кърпичка – завърши с популярната поговорка той, която помнех още от Куба. – Адиос.

15.

В Алкобендас ме чакаше друга неприятност свързана с теб.

– Пуси беше вече готова да вика полиция! Никога не съм я виждала такава. Сега разбрах що за човек е – не на себе си Сандра задъхано ме посрещна и ме изведе навън. – За пет хилки! Сякаш аз не чистя като нея. Но не, аз чистя къщи, а тя е „заета“ за пред другите, схващаш разликата. Как може такова бездушие! – заплака тя.

– Какво се е случило? Обясни ми!

– Изчезнал ѝ касетофона и пет хиляди песети от стаята. И обвиниха Радой! Защо си разправял, че е крал в нас! Защо дрънкаш! Кога? И не беше той, а приятелите му! Алекс го вкара в една стая и започна да го разпитва. Радой така се изплаши, че започна отново да заеква.

– Млъкни! Никому не съм казал, че е крал.

– Не е той! И няма да млъкна! Чуй се само как говориш!

Пет хиляди бяха много пари. По тогавашния курс – около петдесет долара.

Олег превиваше гръб цял ден за тях. (Сега вече за шест, останалите от екипа за по три.) Щом затворя очи, още виждам лика на крал Хуан Карлос на червеникавокафявата банкнота с подписа на губернатора на националната банка, Мариано Рубио, който влезе в затвора, година по-късно. Така че си беше сериозно обвинение. Но да се прави на полицай, да го затваря?!..

– Какви са тия разпити ала Шерлок Холмс! – нахълтах в стаята му силно разгневен. – Дори и да е взел парите от гардероба, за какъв дявол ще открадне и стар, очукан касетофон? За да го хванат по-лесно ли?

– За дрога – спокойно, без да става от леглото, както е с мократа хавлия през лицето съобщи той.

Казаното ме остави без дъх.

Никога, до ден днешен – кълна ти се, – когато стане въпрос за миналото ти и за Кристал, за приятелите ти или каквито бяха, аз не употребявам тази дума. Тя е извън речника ми…

(Спокойно, не подкачай! Сега аз говоря!)

– Какво? Невъзможно ли ти се струва?

– Не помниш ли, че касетофонът го нямаше последния път като идвах и искаше да ми пуснеш твоя музика? Мигрената ти е изпила мозъка, копеле!

– А твоя, ако ти е останал още в главата – парите!

Значи ето какво го боляло. Колко получавам!

Прииска ми се да го ударя, да хвърля нещо по него, но изведнъж ме обхвана успоредно с това и някакво тъпо вцепенение, да не кажа примирение, на мястото на гнева. След като първият ми приятел, с когото бяхме израсли от деца и бяхме правили какво ли не, включително и тършували по таваните на съседите, не ме разбираше?..

– Къде остана хуманизмът ти? – само горчиво попитах и приседнах до него на съседното легло. – Бели Нощи, Неточка Незванова? Целият ти Достоевски. Как можеш да допуснеш това за едно дете? Става въпрос за четиринадесетгодишно момче. За сина ми. Първата ти мисъл трябваше да е, че е невинен. Не-ви-нен. Дори по закон е така.

– Не трябваше да изоставяш семейството си тъй лекомислено – поклати глава той, хвърли кърпата. Мисля, че просто не искаше да се гледаме в очите, не че го болеше толкова глава. – Сега се радвам, че не заминах с теб. Разпитай го и ти. Но мисля, че няма да ти каже.

Да го разпитам? Полицаи ли бяхме?

Сигурно съм последният, който ще престане да се съмнява в теб, но и последният, който ще повярва! Същият ден ти не бе ходил на училище (основният аргумент на Пуси), беше леко неразположен и цяла сутрин се бе моткал с китарата по общежитието. Още не ѝ се бе наситил и цяла сутрин те бяха виждали с нея, да си дрънкаш зареян и отнесен на различни места. Трите акорда, които си знаеше. Тоника, субдоминанта, тоника…

Специално ходих на рецепцията! Опитах се в отсъствие на дежурния да се наведа през плота, да отворя чекмеджето под него, да потърся между разбърканите ключове Алексовия и да го взема без да вирна крака във въздуха и падна от другата страна. Невъзможно. А за подрастващ човек висок метър и шестдесет, лек като перце – още повече. Да не говорим за разтуптяното сърце и високото ниво на адреналин в кръвта и какво щеше да обясни на униформения служител какво търси в чекмеджето, ако го спипа…

– Имаш наивна представа за Радой. Беше изключително хладнокръвен докато разговаряхме. Не е същият.

И ти не си, искаше ми се да му кажа, не си човекът, който задигаше от Японския хотел, където свиреше, между парче и парче на пианото луксозни чаши и после се наливахме геройски с шльоковица в тях в бърлогата на Козлодуй с чувството, че си отмъщаваме на системата. Кой можеше да си позволи да отседне в Японския тогава? Партийните шефове, синчета им и техните подлоги. За това го правехме.

Но си беше кражба. Чиста кражба. Не революция.

Разговорът ми с теб същата вечер беше първият от многото следващи през годините, в които ти щеше да ме погледнеш с дълбокия си поглед, в който имах чувството, че се крие или голяма обида, или още по-голяма вина, и спокойно да кажеш:

„Ти сам трябва да си отговориш на този въпрос.“

– Татко! – молех ти се. – Алекс е първият ми приятел, най-близкият ми човек. Никога нищо не ни е разделяло. Единствено заради теб съм готов да не го погледна никога повече! Поемаш голям грях на душата си, ако си бил ти и не ми кажеш. Само на мен. Ти ли взе парите и касетофончето на леля ти Пуси? Няма да ти се карам. Аз ще го платя. Но трябва да знам.

„Ти сам трябва да си отговориш.“

– Момчето ми, не се дръж така хладно, наистина ли вече не можем да си вярваме и ще трябва да се дебнем отсега нататък? Така ли ще живеем?…

16.

Заварих Олег в планината, когато се върнах, по-объркан и от мен. Първо от жена му, която пак се беше обадила, и второ от новината, че напускам, стигнала обекта преди мен. Пако едва не ме изхвърли от палатката още първата нощ и не пожела да слуша никакви инструкции. Реших да зарежа всичко и да потегля на още на другия ден.

– И каква стана тя – каза Дъвката, – ами вилите? Басейна с мацките?

– Когато дойдете на моите години, ще ме разберете. Имам си някои принципи. Своето си е мое – опитах се да бъда риторичен, – а моето е свещено.

– Шефе – засмя се Васко, – извинявай, но на твоите години вече трябва да съм се оправил!

Замислих се. Какво представлявах в неговите очи? Или в твоите…

Почувствах се изведнъж уморен, остарял. Смешен пред тия момчета, които оставаха в пълна неизвестност, но имаха преднина с двадесет години в състезанието. Хвърляхме съчки в огъня и мълчаливо опъвахме от бутилката уиски, която бях купил на раздяла, докато Олег неочаквано каза:

– Ако ти си тръгнеш, тръгвам и аз. Нямам влечение към строителството. Не исках да ти го кажа, но е така. Стоях само заради теб, не заради работата. Дъвка, подай бутилката!

Прегърнах го. Приятел е повече от да имаш съкровище, казват испанците.

Сбогувахме се с река Алберче. По пътя ми разказа за жена си. За изневерите ѝ. Трябваше да се досетя какво му тежи. Спомних си гласът ѝ, когато се обади. Признах му, че я бях пожелал още по телефона, има такива жени наистина. Знам, каза, правила го е с кого ли не. С таксисти от такситата. С ученици от училището.

– Нимфоманка ли е? – питах го без заобикалки

– Не. Учителка.

– Тогава защо го прави?

– Не знам – И млъкна. Мълча до Мадрид.

– Може би има някаква причина. Може би е свързано с теб?

В Мадрид ни посрещна четиридесет градуса жега, ново българско семейство до нашата стая, кубинците се бяха изнесли за Миями, и съобщение, че дипломата ми е призната от Министерство на образованието. Нямаше пречки вече да си търся работа като инженер, край на слугуването! Новият ни съсед беше художник от Трявна, завършил търновския университет, носеше проскубана сива плитка, която никак не му отиваше и веднага ни предложи да закараме картините му до някаква галерия в Астурияс или Кантабрия на морето, уговорена от жена му, дъщеря на някакъв наш търговски работник, отзован от Куба и останал в Мадрид. Българска еврейка на име Стела остави (депозира)приятеля си Феликс, оперен певец от Стокхолм с червеникава коса и още по-оранжеви бакембарди и мустаци ала Ницше, „на консигнация“ в приюта. И всичко щеше да продължава да е както преди, шях да си намеря работа с дипломата още на следващия ден, ако Олег не се беше напил, не ми счупи главата с четката за дъски и не заминахме на север.

Трудно е за вярване, но това се случи накрая. Останахме след полунощ сами, само двамата в пералното помещение, където се бяхме запили, за да не ни чуват, изтегнати на столовете в почти хоризонтално положение.

– Бий ѝ дузпата, ако питаш мен, и престани да страдаш (имах предвид жена му). Остани с мен в Испания – казах по някое време. – Заедно ще завъртим собствен бизнес като Делфин. Имай ми доверие. Ще си дясната ми ръка. Моят Консилиере. Казах ли ти – признаха ми дипломата! Твоята никога няма да я признаят, страната се нуждае от бачкьори, строители, човеко, не от компютърджии, а ти роден строител, разбери! Ха, Силикон Вали! – направих презрителна гримаса. – Само теб чакат там юпитата!

Тогава той неочаквано скочи, хвана четката за чистене на пода – „Сашо не можа да те пречука, Пако не успя, старецът, ще те пречукам аз!… „– изхриптя и ми я стовари върху главата. Не успях да се надигна, защото до последния момент не можех да повярвам, че което се случва е истина. Но когато черепа ми изпращя, изтрезнял мигновено, разбрах, че нещо става с него. Не с мен.

И това „нещо“ ме изплаши повече от кръвта…

Олег продължаваше да стиска дръжката, счупена след удара в главата ми и да гледа диво. Кучешкото му лице –

озъбено, бръчките под скулите му – сбрани, както го бях видял оная нощ или в оня разказ, написан преди повече от седемнайсет години.

– Олег! – разтресох го, изплашен от вида му. – Олег!

Гледаше ме без да ме вижда, слушаше ме без да ме чува.

Отведох го предпазливо, оставяйки кръвта да се стича по пода до стаята му, сетих се да сваля потника си и си превързах главата едва в коридора. Сложих го да си легне, той се подчини. Легна и се сви на топка. Не затвори очи. Стоях с него почти до разсъмване, накрая не издържах и си тръгнах. Преди това измих кръвта от коридора и се прибрах в нашата стая. Заключих предпазливо вратата отвътре, нещо, което никога не правех, и дълго се ослушвах. Сандра, децата, всички бяха заспали. Затворил очи, все още виждах неговите. Никога не бях виждал такива очи. Бездънни, като твоите, но много, много по-дълбоки. Очи, от които връщане няма. От които те гледа смъртта.

17.

Николай Братоев, новопристигналият художник, рисуваше пеперуди.

Цветни големи пеперуди с човешки очи по крилете.

Мога само така да си обясня с това сега първоначалните ми симпатии към не особено лесната му за издържане личност; с интереса и на двама ни към символиката на туй ципокрило: метаморфозите му, фазите, алегорията с ефекта пеперуда в теория на хаоса и прочие. Всичко онова, което, както знаеш, винаги ме е вълнувало. Иначе си беше арогантен, самовлюбен и темерут като всеки упорит занаятчия, задълбал в една единствена тема, но с едно определено добро качество – колкото и да изпиеше, никога не се напиваше. Така че се оставих милостиво да ме наеме с колата до Комияас, градчето с изложбата на морето, повече да спася Олег от лудостта, отколкото да си говорим за живопис по пътя. Моят бивш майстор нищо не помнеше от случилото се между нас и като му показах лепенката на челото си, смутено се усмихна, но, странно, не се сети да се извини.

Нямах осигуровка за колата и се прокрадвахме по третостепенни пътища.

Беше след жътва, Кастилия и Леон – жлътнала се открай докрай равнина. Минахме през такива запуснати, полусрутени селца където се разхождаха само старци като привидения и деца във ваканция, че окото ми се уплаши. Никога не бях виждал в България такава беднотия. Испания не беше само Мадрид или Толедо, туристическите места, по които ни бяха водили на екскурзии от Министерството на труда и социалните грижи в центъра за емигранти. Минахме и през няколко селища съставени от землянки – да, землянки, косите ни се изправиха! – с каменни коминчета на облите като могили покриви, врата като на пещ, през която едва да пропълзиш на четири крака. Гледах изумен и не вярвах на очите си, че в днешно време могат да живеят човешки същества в такива условия – не плащаха данъци ли така под земята, се мъчех да разбера, или пестяха обработваема земя? – докато не разбрахме в първия бар, че всъщност бяха пещери за втасване на прочуто местно сирене. До вечерта художникът ме подиграваше за „сиренягите“, така ги нарече, обитателите на средновековни подземни селища в Испания, а сутринта, вече в в Комияс, само на сто метра от галерията, за която бяхме тръгнали, арестуваха Олег.

Двама яки, строги полицаи, не мадридските сладури, го хванаха да се кандилка брадясал, с еднолитрова бутилка бира в ръка в девет часа по главната. Да, това не беше космополитната столица с бордеите си, а чистичко като облизано курортно градче без емигранти, без пройдохи и пияници, населено единствено с местни работяги и достопочтени летуващи любители на морски дарове, скандализирани от вида му, наизлезли с внучетата си на разходка.

Пуснаха го, но ни взеха автомобила, тъй като има глупостта да ги доведе право до него. Бяхме предали вече картините и Братоев изобщо не пожела да разговаря на тема подялба на загубата между трима. Аз или ти нямаш осигуровка, каза. И беше прав. Поделихме си я с Олег по братски като съсобственици, макар и да беше виновен основно той. Ирония на съдбата – предния ден бе настоявал да откупи моя дял, за да живеел в нея, ако го изгонели от центъра, но аз бях отклонил тактично предложението му. Когато се върнахме Мадрид, се оказах достатъчно зает с разнасяне на автобиографии по фирми, тук ги наричаха гръмко с латинското им название Курикулум Вите, така че снех опеката от доскорошния си отговорник – още не ми беше минала и главата. Оставях го в добри ръце – от сутрин засядаха с рисувача на пеперуди и жена му, камилската птица (поради високият ѝ ръст), в отсрещния бар заедно с Феликс, певеца от Стокхолм, впити като кокошинки в него, и докато не изсмукаха парите определени за фалшивия моряшки паспорт, пътя, храната и канала в Сиудад Хуарес, градче на границата с Щатите в Мексико, повече от три хиляди долара, не се отделиха от него.

Сърцето ми се късаше като гледах как се стопяват като знаех как са изкарани! Но след случая в пералнята, бях решил да не му се бъркам. Беше бирен алкохолик. Не знаех, че имало и такива. Затова отказваше в селото и никога не пиеше повече от една. Знаел е, че ако тръгне няма спиране. Напиванията му бяха свързани определено с жена му. Всяко обаждане му причиняваше страдание.

– Никъде няма да вървя! – сподели тихо, засрамен накрая, когато изпи всичко.

– И Силикон Вали? – подхвърлих. В интерес на истината не ми беше жал.

– Тя е за отличниците като теб. Връщам си се в Перник. Останали са ми малко пари, колкото за подаръци на малкия и билет. Дойдох да се сбогуваме.

Беше отслабнал. И някак омекнал. Не онзи железен човек с ръка по-дълга от на Давид… Но какво можех да направя, стана почти непосилно да прикриваме състоянието му в общежитието. Объркваше стаите и влизаше в чужди посред нощ, плашеше хората, на два пъти едва го отървахме от семейни араби, беше на прага на изгонването, така че само изпитах облекчение.

– Почини си малко на село и пак се върни, Олег – казах неуверено, както се говори на болен или умиращ. – Ще те чакам. И си помисли за предложението ми.

Стиснахме си ръцете. Нищо повече не можех да направя, но ако знаех какво ще се случи, щяха да го придружа до бюрото за билети. Защото на сутринта го намерих заспал на капака на една от паркиралите коли пред центъра. Бяха му смъкнали дори якето от гърба. Оставили му бяха в бързината единствено чифт детски сини слушалки в ушите от уокменчето, което бе купил за детето си.

– Нямам повече парички – повтаряше глупаво сам като дете. – Ще ми дадеш ли за една биричка, само за една, Касимиро?

Тръгнах от стая на стая, по всички ония, които бяха яли и пили с него по време на слизанията ни „от балкана“, в щастливите месеци заедно. Триста долара струваше билета му, не бяха кой знае колко, разделени между десетина българи.

– И аз пия – рече Николай, – но не се оливам. Да си е правил сметката.

– Нямаме излишни пари, а и изпоплаши децата – жената на Дамян.

– Ще говоря със Стела, не ми се вярва да се съгласи – Феликс певеца.

– Твой работник е. Сега се погрижи ти за него. – Алекс.

– И никой като българин от вас няма да си мръдне пръста? Ти наистина ли смяташ, че не съм се погрижил за него?..

– Е, погрижил си се – позасмя се той, без да вдига поглед от чинията. обядвахме в столовата, макарони. – Но малко като собственика на прасето за прасето… С определена цел.

Думите му преляха чашата. Бях му насъбрал много покрай теб и касетофона.

– Жалък, нещастен егоист! Еби си путката майчина! – изпсувах.

– Знаеш ли, откакто отказа да водиш кореспонденцията ми, си дадох сметка, че мога и без тебе – вдигна спокойно поглед към мен той.

– Да водя какво?!..

С нещо ми напомни баща си, старият професор от катедрата по теоретична механика.

– Кореспонденцията… Спомняш ли си как някога, преди години ти казах, че просто един ден ще стана от масата ти и повече няма да ти проговоря? Е, този момент дойде.

И той си взе чинията, стана и се премести на съседната маса. Продължи да се храни с гръб към мен. Никой не обърна внимание на сръднята ни, нали се скарвахме по десет пъти на ден и още толкова се сдобрявахме, но този път аз разбрах: беше завинаги.

Как? Нямам представа…

Има такива моменти в живота.

Купих билет на Олег от спестените от строителството пари. Парите от продажбата на сланината на прасето. Дадох му и твоя чиста риза, бяхте един ръст. Той ме гледá виновно през цялото време, докато го качвах на влака. Прегърнах го, но не ми благодари, нито се извини за цицината на главата. Повече не го видях, нито чух някога нещо за него. Надявам се, че е жив.

Стигнал е Силикон Вали.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Коментари (3)

- 27-12-2017|Златко

За мен прозата на Краси Дамянов, при всичката ѝ хубост на диво, расло както може полско цвете, е възможно най-красноречивият пример за всичко, с което тази страна малко по малко ще се разделя оттук нататък: наперено, показно пренебрежение към „простотиите“ на западната политическа коректност, веселяшко изтъкване на собственото невежество (придружавано от непоклатимо убеждение, че и „у кенефот да ме затвориш, я магазин че отворим“)… накрая – някаква дива привлекателност (обикновено се нарича „първична“), въпреки всичките комплексни и комплексирани завъртулки на текста, предназначени да убедят читателя (и автора), че това тук е „нещо голямо“.

С две думи: учебник за това, което човек трябва да държи непрестанно пред очи, ако би искал/а да НЕ …

- 31-12-2017|Росица

Silicon – силиций, откъдето Silicon valley – силициева долина: силиция се използва в електрониката.

Silicone – силикон, който се използва за други неща.

- 09-01-2018|Йордан Антонов

Силициевата долина. Полупроводниците се правят от кристали силиций, а не от силикон.

Ах, ние добричките

Автор(и): Веселина Седларска

Не изпратих SMS на „Българската Коледа“. Не гледах и концерта. Срам ме е. Срам ме е от тази приповдигнатост, с която празнуваме липсата на държава. Срам ме е от лицемерието. Срам ме е от безочието, с което държавата подвиква да им хвърлим един sms от балкона. Не, не ни подвиква, настанява се на трапезата докато вечеряме с телевизионни клипове, затъква хапките ни в гърлото, муши се в душите ни и шепне: ти си лош, ако не пратиш sms, ето, хапваш си тук спокойно, а има деца, които чакат да бъдат излекувани, ти си лош, лош си…

Лоши сме. Лоши сме, защото сме си направили държава, в която лечението на тежко болни деца не е грижа на държавата. Лоши сме, защото търпим парите да се крадат, разпиляват, да отиват за показно благосъстояние, за кич, за егоистично удовлетворение на този или онзи управник, а не за болни деца. Лоши сме, защото понасяме бездушни чиновници да решават кое дете ще живее и кое не. Лоши сме, защото години наред не можахме да принудим държавата да сложи ред във фонда за лечение на деца. За какво трябва да харчи парите си една държава, ако не за кувьози? Кувьозът е продължение на майчината утроба за деца, които се раждат преждевременно или с проблеми. Ако държавата не е купила достатъчно кувьози, това означава, че още от първия миг на това дете тя не е майка, мащеха е. От най-лошите мащехи, тези, които убиват.

Лоши сме, защото не сме оказали натиск децата с тежки диагнози да получават от държавата лекарства, протези, колички, а не семействата им да фалират, за да могат децата им да виждат, чуват, прохождат, разхождат. Лоши сме, защото не изискваме от държавата да оказва подкрепа на родителите да си намират работа, съвместима с грижите за болно дете.

Добри сме, докато се разминаваме по улицата с дете в количка, тикана от измъчена майка. Тогава душата ни се свива, миличкото то, горката тя, пази боже, пази боже! Но после не ни идва наум, че добрите трябва да се обединят, за да кажат на слепите: Длъжни сте да помагате от наше име на болните, затова сме ви избрали, това е общественият договор, държавата се създава, за да помага на по-слабите, на немощните, на затруднените, на подминатите от късмета да са здрави. Затова съществува държавата, а не за да направи клипче, да ровичка в душите на хората, да наеме най-модния за момента актьор, да направи концерт, да отчете, че сме добри, благородни хора, за да седнем на трапезата доволни, че сме изпълнили дълга си.

Не, не сме го изпълнили.

Ах, ние добричките

Веселина Седларска е работила повече през времето, когато сигналът за телевизора идваше по въздуха, а за телефона – под земята, отколкото през времето, когато сигналът за телефона идва по въздуха, а за телевизора – под земята. Но и в това, и в онова време е била убедена, че това, което се случва с хората, е много по-важно от всичко, което се случва с техническия, демократическия и другите прогреси. Написала е две книги, както и много редове за „Труд“, „Стандарт“, Радио „Свободна Европа“, „Новинар“, „Тема“.

Коментари (5)

- 31-12-2017|Гост

Инициативи подобни на „Българската Коледа“ има в САЩ, Канада, Великобритания и други държави – богати държави. По-скоро, предполагам идеята е взета от тях. И не съм виждала такава отрицателна гледна точка и коментар към тези дарителски кампании в чужбина, хората помагат на държавата си. Трябва да поживеете в чужбина или поне да се информирате повече и да използвате сравнителен анализ, когато оценявате българите и българската държава. Апелирам към по-положително отношение и осъзнаваме на прогреса в България. Не всички сме лоши. Непризнаването на доброто, което става у нас е лошо.

- 31-12-2017|Росица

Може и да е права авторката, но пък не виждам защо, въпреки „лицемерието и

безочието“, да не „хвърлим един есемес от балкона“.

- 31-12-2017|bgurdev

Аз пък пратих есемес и Юлиян Вергов определено ми хареса като водещ!

- 31-12-2017|ЖИК

jikjik Аз също пратих СМС. Не съм гледала концерта, но и мен като госпожа Седларска ме дразни показността при подобни инициативи. Грехота е да се хвалиш с добротворство, правИ го, без да афишираш колко си добричък… И да…държавата определено не си е на мястото, когато става дума за лечението на деца. – има нещо дълбоко порочно в разпределението на средствата – пари за нови автомобили и за офиси на НЗОК има, за заплати от по 3000лв. има, а за болните няма. Цивилизоваността на едно общество се определя именно от грижата за слабите и болните.

- 09-01-2018|Гост

Не бива да употребяват християнския празник за това. Както каза Христос „Защото сиромасите всякога са между вас и когато искате, можете да им направите добро; но Аз не винаги съм между вас. /Марк 14:7/ Празнуваме празника на Словото сътворило света, на силите, които изцеляват духом и телом, които развързват и освобождават. И сякаш някой иска да каже, ама не си ги изцелил тези, така е, навремето също не бяха всички изцелени. „А ви казвам наистина, много вдовици имаше в Израел в дните на Илия, когато се затвори небето за три години и шест месеца и настана голям глад по цялата земя;

а при нито една от тях не беше пратен Илия, а само при една вдовица в Сарепта Сидонска.“ Мисълта ми е, че е употребено името на празника Рождество от хора, които не знам, дали почитат рожденика. Всички ние трябва да показваме милост към страдащите и болните всеки ден, но подобава ли на рожден ден точно да заливаш сетивата с цялото страдание на света, заедно с прогнози за идването на грипа и мъките на преялите и препилите, както и с ретроспекции на изминалата политическа година. Ако чувствата на хората не са поне малко в съзвучие с чувствата на овчарите или тримата влъхви или ангелския хор, огласил мига на Рождество, ами нека просто прескочат Коледата и да празнуват Нова Година. Защо на Нова Година има само забавление?

[1] Аврамов, Румен. Комуналният капитализъм. Из българското стопанско минало. Т. III. С.: Фондация Българска наука и изкуство и Център за либерални стратегии, 2007, с. 247 – 273.

[2] Аврамов, Румен. Анхиало 1906: Политическата икономия на един етнически конфликт. – В: Поморие. Древност и съвремие. Т. 1. Бургас: ГЕОПАН, 2011.

[3] Аврамов, Румен. „Спасение“ и падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм в България 1940 – 1944 г. С.: Университетско издателство „Св. Климент Охридски“.

[4] Депортирането на евреите от Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Пирот. Март 1943 г. Документи от българските архиви. Съставителство и обща редакция: Надя Данова и Румен Аврамов. Т. I – II. С.: Обединени издатели, 2013.

[5] По въпроса вж. например полемичния филм на Татяна Ваксберг „Технология на злото“ (2001).

[6] Желязкова, Антонина. Социална и културна адаптация на българските изселници в Турция. – В: Желязкова, Антонина (съставител). Между адаптацията и носталгията. Българските турци в Турция. С.: Международен център по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия, 1998, с. 23.

[7] Иванова, Евгения. Отхвърлените „приобщени“, или процесът, наречен „възродителен“ (1912 – 1989). С.: Институт за източноевропейска хуманитаристика, 2002, с. 194 – 195.

[8] Стенографски запис на заседание на Политбюро, на което се разисква възникналата в страната ситуация след изявлението на Т. Живков от 29 май 1989 г., 6 юни 1989 г. – В: Леви, Самуел (съставител). Истината за „Възродителния процес“. С., 2003, с. 66, 70.

[9] Непосредствено И е посветена само една статия. Вж.: Баева, Искра. Социалноикономически предпоставки за и последици от „възродителния процес“. – В: Евразийски хоризонти: минало и настояще. Сборник в чест на проф. Валери Стоянов. С.: Институт за исторически изследвания – БАН, 2011.

[10] Особено във вестниците Демокрация и Права и свободи.

[11] Вж.: www.imir-bg.org

[12] Във в-к Поглед; в-к Права и свободи, 18, 25 март, 8, 14, 22, 29 април, 20 септември 1991.

[13] Големият въпрос за историографията по въпроса извън България и особено в Турция остава извън вниманието на настоящата книга.

[14] Вж.: Стоянов, Валери. Турското население в България между полюсите на етническата политика. С.: ЛИК, 1998; Иванова, Евгения. Отхвърлените „приобщени“, или процесът, наречен „възродителен“ (1912 – 1989). С.: Институт за източноевропейска хуманитаристика, 2002; Ялъмов, Ибрахим. История на турската общност в България, 2002.

[15] Споменавам по-специално две от тях: Груев, Михаил, Алексей Кальонски. Възродителният процес. Мюсюлманските общности и комунистическият режим. С.: Институт за изследване на близкото минало и Институт Отворено общество. Ciela, 2008; Калинова, Евгения, Искра Баева. „Възродителният процес“ – върхът на айсберга. Българската държава и турската етническа общност в страната (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). – В: Баева, Искра, Евгения Калинова (съставители). „Възродителният процес“. Българската държава и българските турци (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). Сборник документи. Т. 1. С.: Държавна агенция „Архиви“, 2009.

[16] Леви, Самуел (съставител). Истината за „Възродителния процес“. Документи от архива на Политбюро на ЦК на БКП. С.: Институт за изследване на интеграцията, 2003.

[17] Вж.: Ангелов, Веселин. Асимилаторската кампания срещу турското национално малцинство в България. Документи. С., 2008; Голямата екскурзия. Т. 1 – 2. С., 2011; Протестните акции на турците в България (януари-май 1989). Документи. С., 2009; Борба без оръжие! Турското националноосвободително движение в България (1985 – 1986). С., 2009; Протестите на турците в България срещу възродителния процес (20 – 30 май 1989). С., 2015.

[18] Вж.: Комисия за разкриване на документите и за обявяване на принадлежност на български граждани към Държавна сигурност и разузнавателните служби на Българската народна армия (Комисията по досиетата). Държавна сигурност – смяната на имената – Възродителният процес. Т. 1 – 2. С., 2014; дигитализираните документи на ЦК и Политбюро на БКП, сложени на сайта на Държавна агенция „Архиви“.

[19] Вж. например: www.desebg.com; www.marginalia.bg

[20] Някои от използваните архиви присъстват и в публикувани сборници. В тези случаи препратките тук са към исковите данни от архивните фондове, като само понякога е посочено и мястото им в съответния сборник.

[21] Kamusella, Tomasz. The Forgotten 1989 Expulsion of Turks from Communist Bulgaria. Ръкопис.

[22] Вж.: Ангелов, Веселин. Протестите на турците в България срещу възродителния процес (20 – 30 май 1989). С., 2015.

[23] Вж. например: Луджев, Димитър. Революцията в България 1989 – 1991. С.: Издателство „Д-р Иван Богоров“. Книга 1 (2008), Книга 2 (2012); Иванова, Евгения. Какво се крие зад родния национализъм? Интервю в Култура, 9 октомври 2015.

[24] Вж.: Желязкова, Антонина. Социална и културна адаптация на българските изселници в Турция. – В: Желязкова, Антонина (съставител). Между адаптацията и носталгията.

Българските турци в Турция. С.: Международен център по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия, 1998, с. 20; Иванова, Евгения. Българското дисидентство 1988 – 1989. С., 1997, с. 187 – 190.

[25] Вж. по-специално: Ангелов, Веселин. Протестите на турците в България срещу възродителния процес (20 – 30 май 1989). С., 2015.

[26] Към подобна позиция клони например Томас Камузела в предстоящото да бъде публикувано подробно изследване на събитията от 1989 г. (Kamusella, Tomasz. The Forgotten 1989 Expulsion of Turks from Communist Bulgaria. Ръкопис.)

[27] Anderson, Benedict. Imagined communities, Reflections on the Origin and Spread of Nationalism. London: Verso, 1983; Gellner, Ernest. Nations and Nationalism. Ithaca: Cornell University Press, 1983. За ролята на другостта вж. например: Еко, Умберто. Да сътвориш врага. – В: Да сътвориш врага и други писания по случайни поводи. С.: Бард, 2013.

[28] Said, Edward W. Orientalism. Pantheon Books, 1978.

[29] Todorova, Maria. Imagining the Balkans. Oxford University Press, 1997.

[30] Стои открит въпросът доколко трайно е изграждането им по насилствен път както при „Възродителния процес“.

[31] За ранен пример вж.: Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. Антонина Желязкова – ръководител на проекта. С.: Международен център по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия, 1994.

[32] Вж.: Eminov, Ali. Turkish and other minorities in Bulgaria. Routledge, 1997; Neuburger, Mary. The Orient within: Muslim minorities and the negotiation of nationhood in modern Bulgaria. Ithaca: Cornell University Press, 2004.

[33] Neuburger, Mary. The Orient within: Muslim minorities and the negotiation of nationhood in modern Bulgaria. Ithaca: Cornell University Press 2004, p. 17.

[34] Ragaru, Nadège. Faire taire l‘altérité. Police de la langue et mobilisations linguistiques au temps de l‘assimilation forcée des Turcs de Bulgarie (1984 – 1989). – In: Cultures & Conflits, № 79 – 80, automne/hiver 2010; Ragaru, Nadège. Voyages en identités. Les espaces-temps de l‘appartenance des Turcs de Bulgarie installés en Turquie. – In: Critique internationale, 2/2010, N°47.

[35] Стоянов, Валери. Турското население в България между полюсите на етническата политика. С.: ЛИК, 1998; Баева, Искра, Евгения Калинова (съставители). „Възродителният процес“. Сборник документи. T. I – II. С.: Държавна агенция „Архиви“, 2009.

[36] Вж.: Иванова, Евгения. Отхвърлените „приобщени“, или процесът, наречен „възродителен“ (1912 – 1989). С.: Институт за източноевропейска хуманитаристика, 2002, с. 194.

[37] Бавно изплува и литературата (включително на съпротивата) на турската общност. Вж.: Карахюсеинов, Мехмед. Не по ноти. С.: Стигмати, 1999; Болката на откровението. С.: Фондация Мехмед Карахюсеинов-Мето, 2015; Зейнеп, Зафер и Вихрен Черно- кожев (съст.). Когато ми отнеха името. „Възродителният процес“ през 70-те – 80-те години на ХХ в. в литературата на мюсюлманските общности. Антология. С.: Изток- Запад, 2015.

[38] Стоянов, Валери. Турското население в България между полюсите на етническата политика. С.: ЛИК, 1998, с. 191.

[39] Груев, Михаил, Алексей Кальонски. Възродителният процес. Мюсюлманските общности и комунистическият режим. С.: Институт за изследване на близкото минало и Институт Отворено общество, Ciela, 2008, с. 172 – 173.

[40] Вж. лекцията И на 8-та национална школа на младите историци, юни 1988 г.: „Проблемът за достоверността на някои домашни извори, трайно залегнали в българската историография“. – В: Мутафчиева, Вера, Антонина Желязкова. Две. С.: Гутенберг, 2002; спряната И книга, публикувана след 1989 г.: Желязкова, Антонина. Разпространението на исляма в западнобалканските земи под Османска власт XV – XVIII в. С.: БАН, 1990.

[41] ЦДА, ф. 117, оп. 57, а. е. 450, л. 8. Протокол от заседанието на Постоянната комисия за защита на обществените интереси и правата на гражданите при 9 Народно събрание за отстраняване на някои нарушения, извършени след 1984 г. от авторитарния режим и засягащи националното единство на българския народ, 4 януари 1990 г.

[42] В квалифицирания вариант на А. Еминов думата е за културен геноцид, което е по-близо до реалността. Вж.: Eminov, Ali. Turkish and other minorities in Bulgaria. Routledge, 1997; Neuburger, Mary. The Orient within: Muslim minorities and the negotiation of nationhood in modern Bulgaria. Ithaca: Cornell University Press, 2004, p. 176.

[43] Вж.: Стоянов, Валери. Турското население в България между полюсите на етническата политика. С.: ЛИК, 1998.

[44] Иванова, Евгения. Отхвърлените „приобщени“, или процесът, наречен „възродителен“ (1912 – 1989). С.: Институт за източноевропейска хуманитаристика, 2002, с. 10.

[45] Груев, Михаил, Алексей Кальонски. Възродителният процес. Мюсюлманските общности и комунистическият режим. С.: Институт за изследване на близкото минало и Институт Отворено общество, Ciela, 2008, с. 118.

[46] Калинова, Евгения, Искра Баева. „Възродителният процес“ – върхът на айсберга. Българската държава и турската етническа общност в страната (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). – В: Баева, Искра, Евгения Калинова (съставители). „Възродителният процес“. Българската държава и българските турци (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). Сборник документи. Т. 1. С.: Държавна агенция „Архиви“, 2009, с. 10.

[47] Вж.: Хаков, Дженгиз. Българо-турските отношения и турското население в България. – В: Изследвания в чест на чл.-кор. Страшимир Димитров. Т. 2. С.: БАН, 2001, с. 691 – 692.

[48] Пак там, с. 695 – 696. Вж. също: Lutem, Omer E. The Past and Present State of the Turkish-Bulgarian Relations. – In: Foreign Policy, A Quarterly of the Foreign Policy Institute, 1999/1-2-3-4.

[49] Заминаващите имат правото да отнасят движимите си имущества и добитък, както и да ликвидират недвижимостите си в срок до две години. Вж.: Пеева, Калина. Българо-турските договори и спогодби и регулирането на двустранните отношения в 1908 – 1931 г. – В: Изследвания в чест на чл.-кор. Страшимир Димитров. Т. 2. С.: БАН, 2001, с. 707.

[50] Хаков, Дженгиз. Българо-турските отношения и турското население в България. – В: Изследвания в чест на чл.-кор. Страшимир Димитров. Т. 2. С.: БАН, 2001, с. 697 – 698. Вж. също: Василева, Дарина. Изселническият въпрос в българо-турските отношения. – В: Аспекти на етно-културната ситуация в България. С.: Център за изследване на демокрацията и Фондация „Фридрих Науман“, 1992; Lutem, Omer E. The Past and Present State of the Turkish-Bulgarian Relations. – In: Foreign Policy, A Quarterly of the Foreign Policy Institute, 1999/1-2-3-4; Бюксеншютц, Улрих. Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци 1944 – 1989. С.: Международен институт по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия, 2000; Калинова, Евгения, Искра Баева. „Възродителният процес“ – върхът на айсберга. Българската държава и турската етническа общност в страната (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). – В: Баева, Искра, Евгения Калинова (съставители). „Възродителният процес“. Българската държава и българските турци (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). Сборник документи. Т. 1. С.: Държавна агенция „Архиви“, 2009.

[51] Василева, Дарина. Изселническият въпрос в българо-турските отношения. – В: Аспекти на етно-културната ситуация в България. С.: Център за изследване на демокрацията и Фондация „Фридрих Науман“, 1992, с. 65.

[52] Стоянов, Валери. Турското население в България между полюсите на етническата политика. С.: ЛИК, 1998, с. 93.

[53] Цитирано в: Стоянов, Валери. Турското население в България и официалната малцинствена политика (1878 – 1944). – В: Страници от българската история. Част 2. С., 1993, с. 204.

[54] Подробно за Дружба „Родина“ вж. в: Иванова, Евгения. Отхвърлените „приобщени“, или процесът, наречен „възродителен“ (1912 – 1989). С.: Институт за източноевропейска хуманитаристика. 2002; Груев, Михаил, Алексей Кальонски. Възродителният процес. Мюсюлманските общности и комунистическият режим. С.: Институт за изследване на близкото минало и Институт Отворено общество, Ciela, 2008.

[55] Вж.: Калинова, Евгения, Искра Баева. „Възродителният процес“ – върхът на айсберга. Българската държава и турската етническа общност в страната (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). – В: Баева, Искра, Евгения Калинова (съставители). „Възродителният процес“. Българската държава и българските турци (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). Сборник документи. Т. 1. С.: Държавна агенция „Архиви“, 2009, с. 9.

[56] Пак там, с. 7.

[57] ЦДА, ф. 1Б, оп. 63, а.е. 152, л. 2. Справка (по архивни материали на МВР) относно изселването на ислямизираните български граждани (1878 – 1978). Без дата, лятото на 1989 г.

[58] Кръстев, Петър. Вечни подопечни. Български турци-преселници в Турция. – В: Желязкова, Антонина (съставител). Между адаптацията и носталгията. Българските турци в Турция. С.: Международен център по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия, 1998, с. 143.

[59] Указания на Георги Димитров от Москва, прочетени на заседание на ЦК на БРП (к), 6 февруари 1945. – В: Баева, Искра, Евгения Калинова (съставители). „Възродителният процес“. Българската държава и българските турци (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). Сборник документи. Т. 1. С.: Държавна агенция „Архиви“, 2009, с. 45 – 46.

[60] Доклад, цитиран в: Калинова, Евгения, Искра Баева. „Възродителният процес“ – върхът на айсберга. Българската държава и турската етническа общност в страната (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). – В: Баева, Искра, Евгения Калинова (съставители). „Възродителният процес“. Българската държава и българските турци (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). Сборник документи. Т. 1. С.: Държавна агенция „Архиви“, 2009, с. 14.

[61] ЦДА, ф. 1Б, оп. 63, а.е. 152, л. 4. Справка (подготвена по архиви на МВР) относно изселването на ислямизираните български граждани (1878 – 1978). Без дата, вероятно от лятото на 1989 г. Данните за този период са противоречиви и макар порядъкът да е съпоставим, различни източници (включително на МВР) дават разминаващите се конкретни числа.

[62] ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а.е. 18, л. 22. Изказване на Г Димитров пред пленума на ЦК на БРП (к), 4 януари 1948.

[63] АМВР, ф. 13, оп. 1, а.е. 584, л. 1 – 3. Донесения относно конференцията в Стара Загора на турското малцинство от Северна България, проведена на 3 – 4 април 1949 г., 13 и 16 април 1949 г.

[64] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 653, л. 5. Решение на Политбюро от 18 август 1949 г.

[65] Предадено от делегацията на Политбюро, посетила Москва. Цитирано в: Калинова, Евгения, Искра Баева. „Възродителният процес“ – върхът на айсберга. Българската държава и турската етническа общност в страната (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). – В: Баева, Искра, Евгения Калинова (съставители). „Възродителният процес“. Българската държава и българските турци (средата на 30-те години – началото на 90-те години на ХХ век). Сборник документи. Т. 1. С.: Държавна агенция „Архиви“, 2009, с. 16.

[66] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 637, л. 20, 21. Доклад на Добри Терпешев след посещение в Кърджалийско, 25 юли 1949 г. С поправки на ръка.

[67] Пак там, л. 25 – 26.

[68] АМВР, ф. 1, оп. 1, а.е. 834, л. 1. Доклад на министъра на вътрешните работи Руси Христозов до Секретариата на ЦК относно изселването на турското малцинство от България, 30 август 1949 г. Строго поверително.

[69] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 653, л. 4. Решение на Политбюро от 18 август 1949 г.

[70] АМВР, ф. 1, оп. 1, а.е. 834, л. 2. Доклад на министъра на вътрешните работи Руси Христозов до Секретариата на ЦК относно изселването на турското малцинство от България, 30 август 1949 г. Строго поверително.

[71] Пак там.

[72] Пак там, л. 3.

[73] Пак там, л. 1.

[74] ЦДА, ф. 136, оп. 83, а.е. 13, л. 6. Доклад до председателя на Министерския съвет от Добри Терпешев, подпредесател на Министерския съвет, относно изселването на турското население от Родопския край и заселването на българи от други краища на страната, 7 декември 1949 г.

[75] ЦДА, ф. 136, оп. 83, а.е. 13, л. 1. ПМС № 43 за изселването на турското население от Родопския край и заселването на българи от други краища на страната, 6 януари 1950 г. (по доклад № П-883 от 20 декември 1949 г., често цитиран погрешно като ПМС 883 от 20 декември 1949 г.).

[76] Не е ясно дали всички тези семейства са насочени към освободените от заминалите турци райони. Със сигурност те представляват само част (голям брой го правят спонтанно) от българите, придвижили се към опразнените области. (ЦДА, ф. 136, оп. 83, а.е. 13, л. 8 – 9. ПМС 183 от 25 февруари 1952 г. относно уреждане собствеността на изселените семейства от районите на южната и западната граница на Народна република България.)

[77] Съгласно по-късни данни общият брой на заминалите през предходното десетилетие (1941 – 1950 г.) е едва 14 390. (ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а.е. 1327, л. 4. Икономическо, класово- професионално и политико-нравствено състояние на изселниците-турци от България в Турция, април 1977. Строго секретно.)

[78] АМВР, ф. 13, оп. 1, а.е. 755, л. 1. Доклад от началник отдел I – Държавна сигурност и началник отделение „А“ (подписан само от втория) за положението сред турското малцинство и българо-мохамеданското население в Народна република България. Без дата, след март 1950. Строго поверително.

[79] Според преброяването от 1946 г. към 31 декември от 675 989 турци 63 са със завършено висше образование, 70 с незавършено (съответно 4 и 21 жени); 379 със завършено и 1128 с незавършено средно (65 и 385 жени); 4103 със завършено и 5090 незавършили прогимназиално (1242 и 3861 жени); 10 061 завършили и 8948 незавършили първоначално (3454 и 3252 жени). (АМВР, ф. 2, оп. 1, а.е. 1832, л. 1 – 3. Статистически сведения за общия брой на малцинствата в България към 31 декември 1946.)

[80] Пак там, л. 5 – 6.

[81] АМВР, ф. 2, оп. 1, а.е. 1833, л. 4. Справка от началник отделение 4 на Държавна сигурност относно положението на турското малцинство у нас и желанието му за изселване. Общо политическо положение в Турция, положение на изселените от България турци. 10 април 1950.

[82] АМВР, ф. 13, оп. 1, а.е. 755, л. 51. Доклад от началник отдел I – Държавна сигурност и началник отделение „А“ (подписан само от втория) за положението сред турското малцинство и българо-мохамеданското население в Народна република България. Без дата, след март 1950 г. Строго поверително.

[83] Пак там, л. 43.

[84] Пак там, л. 11 – 13.

[85] Пак там, л. 10.

[86] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 983, л. 143. Писмо от Окръжния комитет на Отечествения фронт – гр. Елена, до Националния съвет на Отечествения фронт, 13 юли 1950.

[87] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 983, л. 6. Протокол от решение на Политбюро, 3 август 1950.

[88] ЦДА, ф. 1Б, оп. 55, а.е. 1327. Икономическо, класово-професионално и политико-нравстве- но състояние на изселниците-турци от България в Турция, април 1977. Строго секретно.

[89] АМВР, ф. 2, оп. 1, а.е. 1875, л. 39 – 40. Предложение за подобряване организацията на агентурно-оперативната работа по турска линия, 29 ноември 1951. Строго поверително.

[90] ЦДА, ф. 1Б, оп. 27, а.е. 19, л. 6. Писмо на Назъм Хикмет по повод пребиваването му в България през септември 1951 г. Без дата.

[91] Пак там, л. 12.

[92] ЦДА, ф. 117, оп. 57, а.е. 450, л. 67. Протокол от заседанието на Постоянната комисия за защита на обществените интереси и правата на гражданите при 9 Народно събрание за отстраняване на някои нарушения, извършени след 1984 г. от авторитарния режим и засягащи националното единство на българския народ, 4 януари 1990.

[93] АМВР, ф. 13, оп. 1, а.е. 812, л. 18. Отчетен доклад за извършената работа по плана за м. септември и октомври 1951 г., 2 март 1951. Строго поверително.

[94] АМВР, ф. 1, оп. 1, а.е. 1916, л. 2. Доклад за общото състояние на работата и дейността на служителите при околийското управление на МВР – Момчилград за третото тримесечие на 1951 г.

[95] Турция се позовава на пропускането от българските власти на изселници – роми, снабдени с изходни визи като турци. На 30 ноември България официално спира по-нататъшните изселвания. До 20 февруари 1953 г. българо-турската граница остава затворена и железопътният трафик е преустановен. Възстановяването на движението става, след като България приема обратно част от ромите, заминали с фалшиви изходни визи.

[96] Вж.: АМВР, ф. 1, оп. 1, а.е. 3775. Справка от заместник-окръжния началник на МВР – Хасково относно настроението и разпространяването на слухове сред турското население от Хасковски окръг за изселване в Турция, 28 април 1956; Пак там. Докладна записка от окръжния началник на МВР – Пловдив относно получените сигнали за настроението на турското население в Старозагорски, Хасковски и Пловдивски окръг по изселването им, 4 май 1956.

[97] АМВР, ф. 2, оп. 1, а.е. 2054, л. 12. Справка по изселническия въпрос от заместник-началник II управление на Държавна сигурност до заместник-министъра на вътрешните работи, 9 април 1958.

[98] Пак там.

[99] ЦДА, ф.1Б1 оп. 91, а.е. 663, л. 2. Писмо на Карло Луканов до Политбюро с предложение за отговор на нотата на Турция във връзка с изселването на турци от България, 11 април 1957.

[100] Пак там.

[101] Пак там, л. 4.

[102] Пак там.

[103] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 3372. Л. 93. Докладна записка от Карло Луканов до Политбюро, 22 юли 1957; Пак там, л. 2. Протокол на заседанието на Политбюро от 6 септември 1957 г.

[104] ЦДА, ф. 1Б, оп. 91, а.е. 664, л. 13. Паметна бележка на турската легация в София, 28 септември 1961.

[105] Пак там, л. 3 – 8. Докладна записка от Антон Югов до Политбюро във връзка с проведения разговор с пълномощния министър на Турция в София, 2 октомври 1961.

[106] Lutem, Omer E. The Past and Present State of the Turkish-Bulgarian Relations. – In: Foreign Policy, A Quarterly of the Foreign Policy Institute, 1999/1-2-3-4, p. 69.

[107] Вж.: Иванова, Евгения. Отхвърлените „приобщени“, или процесът, наречен „възродителен“ (1912 – 1989). С.: Институт за източноевропейска хуманитаристика, 2002; Груев, Михаил, Алексей Кальонски. Възродителният процес. Мюсюлманските общности и комунистическият режим. С.: Институт за изследване на близкото минало и Институт Отворено общество, Ciela, 2008.

[108] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 5657, л. 32. Докладна записка от Иван Башев до Политбюро относно последиците от изселване на турци от България, 15 октомври 1964.

[109] Пак там, л. 33.

[110] Пак там, л. 37.

[111] Пак там, л. 38.

[112] Пак там, л. 34.

[113] Пак там, л. 33.

[114] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 5657, л. 6. Обсъждане на въпроса за изселване на турското население от България, 29 октомври 1964.

[115] Пак там, л. 14. Изказване на ген. Здравко Георгиев.

[116] Пак там, л. 18. Изказване на началника на Строителни войски.

[117] Пак там, л. 7.

[118] Пак там, л. 19.

[119] Пак там, л. 13.

[120] Пак там, л. 19.

[121] Пак там, л. 12.

[122] Пак там, л. 20.

[123] ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а.е. 6409, л. 10. Докладна записка от Иван Башев до Политбюро за разговорите му с турския външен министър, 1 септември 1966.

[124] ЦДА, ф. 1Б, оп. 40, а.е. 98, л. 2. Писмо от ЦК до секретарите на окръжните, градските и общинските комитети на БКП, 11 септември 1967. Строго поверително.

[125] ЦДА, ф. 117, оп. 32, а.е. 183. Спогодба между Народна република България и Република Турция за изселване от НРБ в Турция на български граждани от турски произход, чиито близки роднини са се изселили в Турция до 1952 г. Обнародвана в Държавен вестник, бр. 82, 1969 г.

[126] На българските турци, които имат близки – служещи в армията, не се разрешава гостуване в Турция. Това са само няколкостотин младежи в бойните поделения, докато от 1/3 до половината от състава на Трудова повинност са турци.

[127] АМВР, ф.2, оп. 3, а.е. 346. Справка относно изселването на български граждани от турски произход под формата на гости в Турция, 16 май 1969. Строго секретно.

[128] АМВР, ф. 2, оп. 3, а.е. 368, л. 1. Бележки за някои мероприятия по турска линия от началника на II управление на Държавна сигурност, 8 януари 1969.

[129] АМВР, ф. 2, оп. 3, а.е. 371, л. 29 – 30. Информация относно оперативната обстановка и масовото настроение за изселване сред турското население в окръга (Пазарджик), 10 декември 1969. Строго секретно.

[130] Подобно „научно“ определяне на „чистата“ етническа принадлежност на спорна група население провеждат германците по време на Втората световна война. Съмненията какви точно са кавказките („планински“) евреи, води до задълбочено проучване на изследователски институти, което заключава, че те принадлежат на „еврейската раса“. Изводът дава основание те да бъдат депортирани и ликвидирани в лагерите. (Вж.: Лител, Джонатан. Доброжелателните. С.: Колибри, 2009.)

[131] ЦДА, ф. 1478, оп. 21, а.е. 232, л. 8. Отговори на въпроси, повдигнати в Комисията по изселване в Турция от турската страна. Без дата. Февруари 1970.

[132] Татарите впоследствие получават правото да се изселят.

[133] Възникват обаче 100 случая, при които съпругът има правото да се изсели като турчин, а съпругата като помакиня го няма.

[134] ЦДА, ф. 1478, оп. 21, а.е. 234, л. 53. Докладна записка от ген.-лейтенант Н. Ангелов до И. Башев и Ангел Солаков, след 1 юни 1971.

[135] ЦДА, ф. 1478, оп. 21, а.е. 235, л. 26. Протокол от заседанието на Смесената българо-турска комисия по изселването от 2 до 12 юни 1971 г.

[136] Пак там, л. 63.

[137] ЦДА, ф. 1478, оп. 21, а.е. 234, л. 22. Протокол за разговорите между делегациите на НРБ и Република Турция по приложението на спогодбата за изселването, Анкара, 25 март 1970.

[138] Пак там, л. 26 – 27.

[139] Пак там, л. 30.

[140] Пак там, л. 30 – 31.

[141] Пак там, л. 31.

[142] ЦДА, ф. 1478, оп. 21, а.е. 235, л. 30. Протокол от заседанието на Смесената българо- турска комисия по изселването от 2 до 12 юни 1971 г.

[143] Вж. подробно в: Стоянов, Валери. Турското население в България между полюсите на етническата политика. С.: ЛИК. 1998. с. 141 – 152; Груев, Михаил, Алексей Кальонски. Възродителният процес. Мюсюлманските общности и комунистическият режим. С.: Институт за изследване на близкото минало и Институт Отворено общество, Ciela, 2008, с. 106 – 131.

[144] АМВР, ф. 22, оп. 1а, а.е. 873, л. 1. Информация относно коментарите сред турското население във връзка със създаването на федеративна държава на кипърските турци на остров Кипър, 10 март 1975.

[145] Пак там, л. 2.

[146] АМВР, ф. 22, оп. 1а, а.е. 873, л. 17. Доклад за подривната дейност на турското разузнаване, националистическите елементи и работата на органите на Държавна сигурност в Кърджалийски окръг след националното съвещание от 1973 г. по турска линия, 2 април 1975.

[147] Много родители не дават децата си на училище поради слуха, че ще трябва да заплатят образованието им в случай на заминаване.

[148] АМВР, ф. 2, оп. 4, а.е. 4., л. 7, 8, 10. Информация на началника на Второ главно управление на Държавна сигурност относно ролята на турските специални служби по изселни- ческия въпрос, 29 декември 1978. Строго секретно. Отбелязано е, че в течение на изпълнение на спогодбата турското посолство и консулства са били посетени от 98 970 души, а посетителите са представлявали най-важният източник на информация: около 70% от изпращаната е събирана в разговори с тях. (Пак там, л. 4.)

[149] Към 1975 г. Държавна сигурност в Кърджалийски окръг разполага с 286 агенти от турски произход и 35 помаци, като само през 1974 г. са вербувани нови 62. В края на изсел- ническата спогодба тя има 480 такива агенти „по турска линия“, а през 1984 г. те са 531 български турци и 80 помаци.

[150] Според проучване сред 80 000 изселници от 70-те години 1,2% са с висше, 4% – със средно, и 85% – с основно образование. (Ф. 1Б, оп. 63, а.е. 152, л. 10. Справка относно изселването на ислямизираните български граждани, 1878 – 1978 г. Без дата. Вероятно от лятото на 1989 г.) Учителите се приемат на работа с предимство и им се признава трудов стаж като „лица, допринесли за разпространението на турската култура“. Има обаче и оплаквания за трудности (включително корупция) при легализирането на документите за образование. (Ф. 1Б, оп. 55, а.е. 1327, л. 9. Икономическо, класово-професионално и политико-нравствено състояние на изселниците-турци от България в Турция, април 1977. Строго секретно.)

[151] АМВР, ф. 2, оп. 4, а.е. 4, л. 74. Доклад на Окръжно управление МВР – Кърджали относно тенденциите в оперативната обстановка по турска линия след приключването на изселването, състоянието на контраразузнавателната дейност и борбата против турския национализъм, 4 май 1979. Строго секретно.

[152] АМВР, ф. 2, оп. 4, а.е. 4, л. 236. Доклад на Окръжно управление МВР – Хасково относно тенденциите в оперативната обстановка по турска линия след приключването на изселването, състоянието на контраразузнавателната дейност и борбата против турския национализъм, 5 май 1979. Строго секретно.

[153] АМВР, ф. 2, оп. 4, а.е. 4, л. 265. Доклад на Окръжно управление МВР – Шумен относно тенденциите в оперативната обстановка по турска линия след приключването на изселването, състоянието на контраразузнавателната дейност и борбата против турския национализъм, 4 май 1979. Строго секретно.

[154] В юдаизма – храна, приготвена и сервирана в специални съдове и по определен начин, в съответствие с религиозните норми, бел. ред.

[155] Халал – храна, която е допустима за консумация според ислямския закон и практика, бел.ред.

[156] Според Карл Попър (1902-1994), един от най-влиятелните британски философи, една хипотеза е научна, ако е фалшифицируема, т.е. опровержима. Това означава хипотезата да бъде формулирана така, че да има експеримент, който да я опровергае – бел.ред.

[157] Става дума за непубликуваната приживе, втора част от „Моята борба“, написана от Хитлер през 1928 г. Бел. пр.

[158] „Спорът на историците“ – международно известна историко-политическа дискусия по повод наследството на нацизма, водена в средата на 1980-те години, в която участва повечето водещи германски интелектуалци. Бел. пр.

[159] „Анекдотът“, както изглежда, е предназначен за специалисти. Според Дерида няма такова нещо като „трансцендентален сигнификант“ (тоест общовалидно обозначение, което се намира извън рамките на човешкия опит, в смисъл, подобен на кантовия). Еко се шегува тук, че щом Дерида го е докарал на желания адрес, то значи той все пак вярва в някакъв вид общовалидно обозначение и „опровергава“ собствената си теория. Бел. пр.

[160] Представена в множество западноевропейски страни партия, която настоява за пълна свобода при използването на комуникациите, включително отмяна (или поне силно ограничаване на авторските права). Бел. пр.

[161] Свободна хакерска общност, която действа по цял свят в името на противопоставянето срещу и ограничаването на властта на отделните държави, корпорации и други традиционни носители на авторитет. Бел. пр.

[162] Душан Матич, (1898-1989), сръбски литературен критик и преводач – Бел. пр.

[163] Ерих фон Деникен, (р. 1935), е швейцарски писател, автор на недоказани и оспорвани теории за пареоконтакт, праастронавтика и на идеята за посещението на Земята в миналото от неидентифицирани форми на разум и тяхното въздействие върху появата на човека и човешката история. – Бел. пр.

[164] НИН-овата награда е литературна награда за най-добър роман на годината в бивша Югославия (днес в Сърбия), учредена от редакцията на издаваното в Белград седмично списание за политика и култура „НИН“. Данило Киш получава тази награда през 1972 г. за романа си „Пясъчен часовник“, но я връща през 1978 г. вследствие на жестоката полемика около своята книга „Гробница за Борис Давидович“ и обвиненията в плагиатство. – Бел. пр.

[165] Милош Църнянски, (1893-1977), сръбски писател и поет-експресионист, получил НИН-ова награда през 1973 г. за книгата си „Роман за Лондон“. – Бел. пр.

[166] Мирослав Кърлежа, (1893 – 1981), хърватски драматург, поет и писател на произведения в жанра съвременен и исторически роман. Считан е за един от най-големите хърватски писатели на 20. век. – Бел. пр.

[167] Понятието за просветление в Зен-будизма. Бел. пр.

[168] Zeitgeist (нем.) – понятие, въведено от Йохан Готфрид Хердер, означаващо дух на времето, климат на епохата, комплекс от условности и начини за възприемане на действителността, свойствена за културата и науката на даден период (Kritische Wälder, III, 1769).

[169] Le Décadent – едно от най-важните списания на символистите, основано от Анатол Бажу. На страниците му печатат Верлен и Рембо. Излиза в Париж (с кратки прекъсвания) в периода между 1886 и 1889 г., след което променя заглавието си на La France Littéraire.

[170] Жул Верн (1828 – 1905) – френски прозаик, известен преди всичко като автор на приключенска литература и научна фантастика. Прославя го наброяващият повече от 50 позиции цикъл от романи, представящ света на неограничения технически и научен прогрес. Автор на Децата на капитан Грант(1867 – 1868), Капитан Немо (1869 – 1870) и Тайнственият остров (1874).

[171] Карел Чапек (1890 – 1938) – един от видните чешки писатели. Световна известност му донася утопичната комедия RUR (1920), предупреждаваща за последствията от всеобщата дехуманизация на съвременния свят. Именно в това произведение за първи път се появява думата „робот“.

[172] Става дума за превода на романа на Станислав Игнаци Виткевич Ненаситност, направен от Луис Ирибарн [Iribarne]. Снабдена с предговор и коментари на преводача, книгата е публикувана през 1977 г. [Urban, Illinois, University of Illinois Press].

[173] Николай Гаврилович Чернишевски (1828 – 1889) – руски деец, философ и публицист, привърженик на утопичния социализъм. Знаменитият му роман Какво да се прави?, писан в затвора през 1863 г., изобразява хора с нов социалистически морал. Същото заглавие носи и публикуваната през 1902 г. от Ленин брошура, съдържаща концепцията за революционна партия.

[174] Нирвана – тук: прекратяване на дейността, вътрешна съсредоточеност, състояние на полусмърт. Едно от фундаменталните понятия в индийската култура, станало популярно след трудовете на Артур Шопенхауер (1788 – 1860), в чиято философска концепция то означава начин да се избегне болката от съществуването.

[175] Намек за Общественият договор (1762) на Жан-Жак Русо (1712 – 1778). В това произведение той представя модела на идеално общество, живеещо съобразно демократични правила, гражданите на което доброволно са приели юридически установен порядък.

[176] Нострадамус (ист. Мишел де Нотр-Дам, 1503 – 1566) – френски лекар и астролог. В издаваните от 1550 г. астрологически календари помества популярни и до ден днешен предсказания. Автор е на сборник със 740 четиристишия с пророческо съдържание Астрологични центурии (1555).

[177] Out of joint (англ.) – намек за фразата на главния герой в края на Д. I, сц. V на Хамлет: „Тhe time is out of joint“ – „Изметнат е векът“ (прев. А. Шурбанов).

[178] Доминик дьо Ру. Разговори с Гомбрович, Париж 1969, с. 64 – 65. Всъщност това е книга, изцяло написана от Гомбрович и публикувана на части във в. Култура през 1967 – 1968 като фрагменти от Дневника.

[179] Константинос Кавафис (1863 – 1933) – гръцки поет, един от най-видните представители на класицизма през ХХ век (вж.: Кавафис, К. Избрани стихотворения, подбор и предговор Стефан Гечев. София: НК, 1984, с. 158 – 159). Преводи на неговите стихотворения Ч. Милош публикува в книгата си Лични задължения.

[180] Fin de siècle (фр.) – буквално: край на века; тук култура от залеза на ХIХ век.

[181] Селевкиди – македонска династия начело на сирийската монархия през 312 – 64 г. пр. Хр., наричана още монархия на Селевкидите; своя разцвет тя преживява при царуването на Антиох III Велики (II в. пр. Хр.).

[182] Робърт Браунинг (1812 – 1889) – английски поет, един от най-известните творци от Викторианската епоха. Автор на поемата The Ring and the Book (1868). Ч. Милош превежда негово стихотворение под заглавието Stracony przywµdca (включено в Коntynenty, a по-късно и в Mowie wiązanej).

[183] Personae (лат.) – персона, особа. Англосаксонската критика определя с това название субекта на стихотворението, неидентичен с авторското „аз“. Често използващият този похват Браунинг пътува много из Италия, съзирайки в нея източник за поетическо вдъхновение.

[184] Песни на Билитис – писани през 1894 г. лирически поеми в проза, представяни от френския писател Пиер Луис (1870 – 1925) като преводи на гръцката поетеса Билитис, ученичка на Сафо. Една от най-крупните мистификации в литературата на ХIХ век.

[185] Criterion – литературен тримесечник, играл значителна роля в английския поетичен живот. Основан през 1922 г. от Томас Стърнз Елиът. Излиза до 1939 г.

[186] Едмънд Кийли и Филип Шерард са най-известните английски преводачи на поезията на Константинос Кавафис.

[187] Гней Помпей Велики (106 – 48 г. пр. Хр.) – римски пълководец, прославил се впрочем и с победата си над въстаналия Спартак.

[188] S. Weil. Wybµr pism, tłum. i oprac. Cz. Miłosz, Paryż, 1958, s. 195.

[189] Ibid., s. 179.

[190] Ibid., s. 237.

[191] Ibid., s. 237.

[192] Алюзия за думите на княз Мишкин, герой от романа Идиот на Фьодор Достоевски.

[193] Тоест принадлежащ към епохата на английския крал Джеймс I (1603–1625 г.).

[194] Независимите единици, от които е съставена германската федерация; съответстват на американските щати. Бел. пр.

[195] По името на Алберт Лео Шлагетер – известен германски националист и терорист, осъден на смърт от окупационните френски власти след края на Първата световна война и екзекутиран през 1923 г. Името и личността му са широко идеологизирани и митологизирани от нацисткия режим. Бел. пр.

[196] Norbert Elias, „Sociogenesis of the Antithesis Between Kultur and Zivilisation in German Usage,“ in The Civilizing Process: Sociogenetic and Psychogenetic Investigations, revised edition (Blackwell, 2000). Бел. авт.

[197] Тук, разбира се, се има предвид обединението на страната, извършено от Ото фон Бисмарк през втората половина на 19 век, а не онова от 1990-те години на 20 век. Бел. пр.

[198] Връзката между този вид умонагласа и подобната на нея в България, представена в „Криворазбраната цивилизация“ на Добри Войников е нещо, което може би си струва едно по-задълбочено научно изследване. Бел. пр.

[199] Тоест идещи от доктрината на корпоратизма, според която производствените мощности в повечето икономически и социално области се съсредоточават в една-единствена корпорация, обикновено под директното управление на (тоталитарната) държава. Бел. пр.

[200] http://www.duma.bg/node/137683

[201] В коронната сцена, показана във филма на Симон, еврейка тича към телената мрежа и се обръща към преминаващия унтерофицер с думите: „Една жена ражда“. На това той отвръща, че това често се случва. В отговор тя произнася забележителните с неправдоподобната си абсурдност думи: „Вие не сте хора! Диви зверове! Всички германци сте такива! От първия до последния! Всички! Вълци! Плъхове!“ В резултат на това споделяне немският офицер, вместо да реагира спрямо одързостилата се в съгласие с историческата правда и художественото правдоподобие, взема, че се влюбва в нея.

[202] Alberto Benveniste, 2003, Prix Jean Monnet, 2004, Adei Wizo, 2010, който впрочем е сайт на Международната женска ционистка организация.

[203] Към края на филма А. Вагенщайн разказва следния анекдот: в Кнесета някой злобно се изказал, че титаникът на социализма бил катастрофирал, на което Ицхак Рабин отговорил: „Социализмът не е Титаник, той е самият океан!“. Разбира се, Рабин, известен със своите радикални десни приватизационни реформи, едва ли някога е казвал нещо такова. Но анекдотът е показателен: Вагенщайн може да си позволи да припише левичарство на Рабин, защото и при него самия лявото е преди всичко функция на егото.

[204] В статия, озаглавена Анжел Вагенщайн 75 години вярност от първа страница на в. „Дума“, 13 декември 2016, Велиана Христова не само повтаря мантрата за верния на партията Вагенщайн, но между другото пише и следното: „В току-що издадената си мемоарна книга известният писател и журналист Валентин Караманчев пише, че днес България има двама писатели, които могат да получат Нобелова награда – Анжел Вагенщайн и Антон Дончев. Джеки постоянно общува и сега с известни политици, творци, посланици от цяла Европа и отвъд нея“. Кой е тоя известен писател Караманчев, кой още чете Дончев и кой междувременно е почнал да чете Вагенщайн? Не знаете. И аз не познавам такива караманчевци. Утехата е, че и тях не ги е еня за нас.

[205] Пегида: https://bg.wikipedia.org/wiki/Патриотични_европейци_срещу_ислямизацията_на_Запада

[206] SPD [Германска социалдемократическа партия] https://bg.wikipedia.org/wiki/Германска_социалдемократическа_партия

[207] Hartz IV (Харц IV) – Закон за социални помощи за дълготрайно безработни в Германия

[208] ГЕСП – Германска единна социалистическа партия (Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED) https://bg.wikipedia.org/wiki/Германска_единна_социалистическа_партия

[209] Agenda 2010 Концепция за реформа на германската социална система и на пазара на труда, реализирана в широк мащаб през 2003–2005 г. от федералното правителство на коалицията SPD и Съюз 90/Зелените (Кабинет Шрьодер II).

Критика към Agenda 2010: На 23 май 2003 г. 400 научни работници подписват възванието: Социалната държава да се реформира вместо да се разгражда – Безработицата да се побеждава вместо безработните да се наказват! Друг призив критикува Agenda 2010, че води до „Разрушаване на обществената справедливост и социалното равенство“.

https://de.wikipedia.org/wiki/Agenda_2010

[210] Сър Хенри Елиът е английски посланик в Цариград през 1876 г.

[211] Сингер, Исак. Приятел на Кафка. // Пловдив: Жанет 45, 2017, с. 116.

[212] Геров, Найден. Речник на българския език. Т. 5. // Пловдив, 1904, с. 536.

[213] Стаменов, Максим. Съдбата на турцизмите в българския език и в българската култура. // София: Изток-Запад, 2011, с. 344.

[214] Оруел, Джордж. Да застреляш слон. Есета. // София: Фама, 2017, с. 66.

[215] Вж. Цонев, Беню. Предговор. // В: Съчинения на Алеко Константинов. Книга втора. София, 1903, с. ІІІ.

[216] Мезан, Д-р Саул. Алеко Константинов в защита на Йосиф–Марко Барух (с неиздадени и неизвестни досега документи досежно дейността на последния в пределите на България). 1895–1925. // София, 1925, с. 6.

[217] Вж. Cohen, Julia Philips, Sarah Abrevaya Stein. An Ottoman Jew Volunteers for the Greek Army (1897). // Sephardi Lives: A Documentary History, 1700–1950, p. 196.

[218] Мезан, Д-р Саул. Цит. съч., с. 16.

[219] Мезан, Д-р Саул. Пак там.

[220] Вж. статия за Й-М.Барух на иврит, https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%99%D7%95%D7%A1%D7%A3_%D7%9E%D7%A8%D7%A7%D7%95_%D7%91%D7%A8%D7%95%D7%9A

[221] Извадки от дневниците на Херцл са публикувани в брошурата на д-р Мезан. Вж. Мезан, Д-р Саул. Цит. съч., с. 20. За отношенията му с автора на „Еврейска държава“ свидетелстват и други източници. Вж. напр. Reich, Emil. Die Idee des Judenstates. // Neues Wiener Journal, 18.04. 1925, № 11.281, p. 6–7.

[222] Reich, Emil. Op. cit.

[223] Хезкия, Леви. Йосиф Марко Барух: Живот и дело // София, 1904.

[224] Вж. Cohen, Julia Philips, Sarah Abrevaya Stein. Ibid; Също: https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%99%D7%95%D7%A1%D7%A3_%D7%9E%D7%A8%D7%A7%D7%95_%D7%91%D7%A8%D7%95%D7%9A

[225] Вж. Цит. статия на иврит, https://he.wikipedia.org/wiki (…)

[226] Мезан, Д-р Саул. Цит съч., с. 30.

[227] Пак там.

[228] Пак там.

[229] Пак там, с. 15.

[230] Вж. http://www.tzabar.net/en/%D7%9E%D7%99%D7%93%D7%A2-%D7%A2%D7%9C-%D7%94%D7%A9%D7%9B%D7%95%D7%A0%D7%95%D7%AA/%D7%AA%D7%9C-%D7%91%D7%A8%D7%95%D7%9A-%D7%93%D7%A8%D7%95%D7%9D/; Също: Цит. статия на иврит, https://he.wikipedia.org/wiki/ (…)

[231] Специфично място на памет, по определението на френския историк Пиер Норà, бел. пр.

[232] Паметно място в центъра на Берлин, посветено на жертвите на всички войни. Бел. пр.

[233] Lea Rosh, цитирана в: Ute Frings, „Bescheiden im Erinnern, gewaltig im Sprücheklopfen,“ Frankfurter Rundschau, April 30, 1994.

[234] Виж Reinhard Rürup, ed., Topographie des Terrors: Gestapo, SS und Reichssicherbeitshauptamt auf dem „Prinz-Albrecht-Gelände. „Eine Dokumentation(Berlin: Verlag Willmuth Arenhövel, 1987).

[235] Stefanie Endlich and Thomas Lutz, „Internationales Dokumentations und Begegnungszentrum ‘Topographie des Terrors’“, в техния Gedenken und Lernen an historischen Orten, 52.

[236] Виж Reichel, Politik mit der Erinnerung, 200.

[237] В последствие този проект е отхвърлен. Днес битките и споровете около него се смятат за едно от централните събития в германските политики на паметта от 1980-те години. Бел. пр.

[238] Rürup, интервюиран от Jane Kramer, в нейния The Politics of Memory: Looking for Germany in the New Germany (New York: Random House, 1996), 265.

[239] Der Wettbewerb für das „Denkmal für die Ermordeten Juden Europas,“ eds. Die Arbeitsgruppe der Neuen Gesellschaft für Bildende Kunst (Berlin: Verlag der Kunst, 1995), 21-23.

[240] Anita Kugler, „Ein Yad Vashem in Berlin Mitte,“ Die Tageszeitung, April 25, 1994.

[241] Виж текста на официалните покани за участие в конкурса, „Auszüge aus der Kurzdokumentation ‘Künstlerischer Wettbewerb, Denkmal für die ermordeten Juden Europas’“ in Der Wettbewerb, 179-189.

[242] Kugler, „Ein Yad Vashem.“

[243] Виж Reichel, Polilik mit der Erinnerung, 258-260.

[244] Der Wettbewerb, für das „Denkmal für die Ermordeten Juden Europas,“ eds. Die Arbeitsgruppe der Neuen Gesellschaft für Bildende Kunst, 180.

[245] Henryk M. Broder, „Deutschmeister des Trauerns,“ Der Spiegel (April 17, 1995): 222-224.

[246] Stephen Kinzer, „Berlin Given Unusual Idea for a Holocaust Memorial,“ New York Times, January 29, 1996.

[247] Виж Orte des Erinnerns, vol. 1, Das Denkmal im Bayerischen Viertel (Berlin: Druckhaus Hentrich, 1994).

[248] „Eine gigantische Last: Interview mit Architect Simon Ungers über sein Holocaust-Monument für Berlin,“ Der Spiegel no. 13 (March 26, 1995): 230.

[249] Peter Hausmann, цитиран в Rolf Lautenschläger, „Kohl schwerer als ‘gigantische Platte,’ „Die Tageszeitung, July 1, 1995.

[250] Lea Rosh, цитирана в „Die Debatte ist fatal,“ Berliner Zeitung, July 5, 1995.

[251] „Grüne teilen Einwände gegen Mahnmal,“ Berliner Zeitung, July 5, 1995.

[252] Anita Kugler, „Holocaust-Mahnmal ein ‘Unsinnsprojekt,’ „Die Tageszeitung, July 11, 1995.

[253] Roger Cohen, „Berlin Holocaust Memorial Approved,“ New York Times, June 26, 1999.

[254] Robert Musil, „Monuments,“ in hisPosthumous Papers of a Living Author, trans. Peter Wortsman (New York: Penguin Books, 1995), 61.

[255] Интервю с Ignatz Bubis, „Ein neuer Wettbewerb bringt nichts,“ Die Tageszeitung, January 20 and 21, 1996.

[256] Виж „Die Debatte ist fatal.“

[257] Broder, „Deutschmeister des Trauerns.“

[258] Както твърдят изследователите Робин Вагнер-Пацифици и Бари Шварц, Мемориалът на ветераните от Виетнам подлага на въпрос тезата на Емил Дюркем, че обектът на възпоменание е моралното единство. Фокусирайки се върху възпоменанието като „жанров проблем“, Мемориалът на Мая Лин полага контраст между търсенето на национално единство, въплъщавано в традиционните паметници, и двусмислеността на националното разединение, което предлагат тя и нейният проект. Виж тяхното изследване „The Vietnam Veterans Memorial.“

[259] Rocco Thiede, „Wo Erinnerung erstarrt zum Ritual,“ Die Welt, March 13, 1995.

[260] Интервю с Renata Stih and Frieder Schnock, „Ein Objekt, nichts weiter,“ Die Tageszeitung, March 28, 1995.

[261] Silke Wenk, „Der Wettbewerb um das zentrale ‘Denkmal für die ermordeten Juden Europas’ als soziologisches Experiment,“ in Der Wettbewerb, eds. Die Arbeitsgruppe der Neuen Gesellschaft für Bildende Kunst 165.

[262] Ibid., 167.

[263] Ibid.

[264] Ute Scheub: Interview with Horst Hoheisel, in „Das Denkmal muss auf die Täter verweisen,“ Die Tageszeitung, February 6, 1996.

[265] За мнение, подобно на онова на Янг, виж германския историк на изкуството Йохен Шпийлман, „Der Prozeß ist genauso wichtig wie das Ergebnis,“ in Der Wettbewerb, ed. Die Arbeitsgruppe, 128-145.

[266] James E. Young, „Gegen das Denkmal, für Erinnerung,“ in Der Wettbewerb, ed. Die Arbeitsgruppe, 174-178. See also his The Texture of Memory, 1-90.

[267] Cohen, „Berlin Holocaust Memorial Approved.“

[268] Общоприетото название на района, в който е разположен Сан Франсиско и околните населени места. Бел. пр.

[269] Тоест такава, при която по-ранните, традиционни политически разделения и противопоставяния от типа „ляво – дясно“, например, днес вече отстъпват пред нови такива, основаващи се изключително на личните идентичности на участниците в политическия процес – обикновено от национално или расово-културно, а не класово естество. Бел. пр.

[270] Под „прогресивни“ в утвърдения политически лексикон от англоезичния свят се разбират хората с либерални, но не радикални убеждения. Както става ясно от този текст, те също започват да се радикализират все повече под влияние на новата икономика на вниманието. Бел. пр.

[271] Тоест, най-просто казано, чрез възприемане като нещо напълно естествено и може би дори неизбежно, на кавгаджийския стил, в който най-вече се провежда общуването и комуникацията в Интернет. Бел. пр.

[272] Среща, уредена между мъж и жена, които никога не са се виждали. На Запад такива срещи все по-често се използват като средство за бързо опитване на любовна афера, с надежда за по-нататъшна по-сериозна връзка. Бел. Пр.

[273] Анонимни алкохолици – широко известна група за взаимопомощ, в която хора с алкохолни проблеми търсят помощ от други такива, при гарантирана анонимност. Бел. пр.

[274] Едит Уортън (1862–1937): американска писателка, авторка на социално-критични романи. Бел. пр.

[275] „Изиграй го просто“, „Обща молитва“: известни романи на Джоан Дидион. Бел. пр.

[276] Таксономията е наука за класификация и номенклатура на живите организми по групи въз основа на определени признаци и критерии, както и обясняването на това подреждане. Всяка група, която е получена от приложението на определен метод, се нарича таксономична. Съществуват молекулна, йерархична, числена и други групи. (По Уикипедия).

[277] https://bg.wikipedia.org/wiki/Международен_наказателен_трибунал_за_бивша_Югославия

[278] Били Рей Сайръс е баща на Майли Сайръс, известна с предизвикателното си поведение американска поп звезда. Шегата в питането на Клайв Томпсън се състои в това, че на практика няма как човек да знае кой е авторът на горния цитат, но Гугъл със сигурност го знае. Бел. пр.

[279] Саркастично название на Интернет в англоезичния свят. Бел. пр.

[280] Всъщност, поетият курс към демокрация прие предимно „национална“ форма. Логически погледнато е абсолютно възможно демократичното предизвикателство към мултинационалния авторитарен режим, напр. Австрия, Турция, да трябва да приеме формата на мултинационално гражданство в пан-имперски народ. Но всъщност подобни опити обикновено се провалят и народите поемат собствен път към свободата. Както чехите приеха да бъдат част от демократизираната империя на Paulskirche през 1848; както и младотурският опит с османското гражданство се провали и проправи път за ожесточения турски национализъм.

[281] Русо, който много рано оголва логиката на тази идея, вижда, че демократичният суверенитет не може просто да бъде „съвкупност“, както се случва в по- горе споменатия примера с аудиторията от хора по време на лекция; трябва да бъде „сдружение“ – силно колективно действащо лице, „corps moral et collectif“ (морално и колективно тяло) с „son unite, son moi commun, sa vie et sa volonte“ (единството си, общия си аз, своя живот и своято воля). Последният термин е ключов, защото онова, което придава на тялото неговата персоналност е именно „volonte generale“ (общата воля). Contrat Social, Book I, chapter 6.

[282] Обсъждал съм това в „Les Sources de l‘Identite moderne“, в Mikhael Elbaz, Andree Fortin, Guy Laforest, eds., Les Frontieres de l‘Identite: Modernite et postmodernisme au Quebec, Sante-Foy: Presses de l‘Universite Laval, 1996, pp 347-364

[283] Разглеждал съм този проблем в Reconciling the Solitudes, ed. Guy Laforest, Montreal: McGill-Queen‘s University Press 1993. Виж по-специално „Shared and Divergent Values“, pp. 155 – 186.

[284] Арабска халифска династия (661 – 750 г.), произхождаща от рода Омаи от Мека. Основател на династията бил Муавия І (661 – 680 г.) – сирийски наместник на халифа. Омеядите завоювали Северна Африка, значителна част от Пиринейския полуостров, Средна Азия и Задкавказието. (Бел. пр.)

[285] Моголски император на Хиндустан (1605 г.); наричан: Велки. (Бел. пр.)

[286] Индийски държавник: първият генерал губернатор на Пакистан (1947- 1948 г.). (Бел. пр.)

[287] от фр. – квебекчани-кореняци.

[288] Michael Sandel, Democracy‘s Discontent, Harvard 1996.

[289] Le Crauset francais, Paris: Le Seuil, 1989.

[290] Арабското назоваване за жители на Мароко, Алжир, Тунис, Северозападна Африка (бел. пр.)

[291] от фр. – французи-кореняци (бел. пр.)

[292] Ernest Gellner, Nation and Nationalism, Cornell University Press, 1983 (Нации и национализъм, Панорама & УИ „Св. Климент Охридски“, София, 1999)

[293] Виж: Sources of the Self, Harvard University Press, 1989, chapter 3 (Изворите на Аза. Формирането на модерната идентичност, Сомн, София, 2003)

[294] от нем. – културна борба (бел. ред.)

[295] Заглавието на книгата обикновено се превежда като Залезът на Запада, но консервативният привкус на думата Abendland се предава по-добре от днес вече архаичното „Окцидент“. (Всички бележки са на автора, освен ако е отбелязано другояче).

[296] Виж Steffen Kroehnert et al., The Demographic State of the Nation (Berlin-Institute for Population and Development, 2006).

[297] Само две страници след това всеобхватно обобщение самият той резюмира наблюденията на кмета на квартала Нойкьолн в Берлин по следния начин: „Момичетата с най-строги забрадки идват от религиозно-стриктни семейства и са в по-голямата част от случаите добре образовани. Особено строго забрадените [ sic ] често са и онези, които говорят най-добър немски език.“ За по-реалистична и нюансирана представа относно различните видове забрадкиa, които се носят от германските мюсюлманки, както и различните причини, поради които те ги носят, виж Ahmet Toprak, Integrationsunwillige Muslime? Em Milieuberichl (Lambertus, 2010).

[298] „Klasse statt Masse,“ Lettre Internationale (German edition), No. 86, Autumn 2009. И още един дребен пример за неговата точност: на страница 274 той приписва един цитат на някой си Тимъти ГОРДън Аш.

[299] В отличния си сравнителен анализ на имиграцията в Западна Европа, публикуван на немски под заглавие Die Eingewanderten: Toleranz in einer grenzenlosen Welt [Имигрираните: Толерантност в един свят без граници] (Carl Hauser Verlag, 2007), Пол Шефър [Paul Scheffer] отбелязва, че половината от хората от марокански и турски произход в Амстердам нямат работа, докато едно изследване открива, че около 90 процента от имигрантите от първо поколение в Ню Йорк имат работа.

[300] Силно оспорвано изследване на двама американски социални учени, Чарлз Мъри и Ричард Хърнстийн, публикувано през 1994, в което се правят тесни връзки между неща като (например) расов произход и интелигентност. Бел. пр.

[301] „Mögen Sie keine Türken, Herr Sarrazin?“ Welt am Sonntag, August 29, 2010.

[302] Предговорът е датиран като от септември 2010 и се появява от единадесетото издание нататък.

[303] Виж Nadja Milewski, Fertility of Immigrants: A Two-Generational Approach in Germany (Springer, 2010), достъпна онлайн на адрес http://www.demogr.mpg.de/books/drm/006.

[304] „Sarrazin: Ich mache keine inhaltlichen Korrekturen,“ Frankfurter Allgemeine Zeitung, November 15, 2010. The sentence was: „Among migrants from the Near East, genetic burdens – determined by the marriage between relatives that is usual there – play a significant role and produce a higher than average proportion of inherited diseases.“

[305] Тук, разбира се, Гартън Аш прави намек за добре известния Mutterkreuz (Почетен кръст на германската майка), въведен от нацистите като средство за поощрение на раждаемостта през 1938 г. Бел. пр.

[306] Изглежда, че последният сравним с това политически бестселър в тогавашна Западна Германия е бил На дъното на Гюнтер Валраф, който през 1985 се продава в повече от 1,5 милиона екземпляра за няколко седмици. Сравнението е доста поучително. Там където книгата на Сарацин осъжда неадекватната интеграция на турските гастарбайтери, онази на Валраф е репортаж от първо лице, в който се описват трудностите и предразсъдъците, с които се сблъскват същите гастарбайтери на работното място – основаващи се на собствения опит на Валраф, който в продължение на месеци работи възможно най-черна работа,, представяйки се за турчин на име Али.

[307] Запитах (много услужливите) издатели на Сарацин дали могат да кажат в коя част на страната – на Изток или на Запад – са били продадени повече екземпляри, но те ми отговориха, че поради цялостната система на разпространение е невъзможно да се каже точно.

[308] Виж Jürgen Habermas, „Leadership and Leitkultur,“ The New York Times, October 28, 2010.

[309] Виж Financial Times, „Britons Lead on Hostility to Migrants,“ Financial Times, September 6, 2010.

[310] Статията е от 2012 година, когато внезапният възход на дяснорадикални партии и движения като Алтернатива за Германия и ПЕГИДА все още не беше толкова очевиден. Бел. пр.

[311] „Herr Sarrazin, Sie Sind ein Prophet,“ Bild (Bundesausgabe), November 3, 2010.

[312] Това беше първоначалната реакция на бившия канцлер Хелмут Шмит към интервюто на Сарацин за Lettre Internationale през 2009. Виж също оценката на британския коментатор Дейвид Гудхарт в „The Challenge to German Liberalism,“ Prospect, November 17, 2010.

[313] Вече от дълго време насам твърдя, че идеологическото понятие „мултикултурализъм“, за разлика от описателното прилагателно „мултикултурен“, просто трябва да бъде изоставено. Виж лекция ми в памет на Исая Бърлин от 2008, достъпна на адрес http://itunes.apple.com/itunes-u/the-isaiah-berlin-lecture/id381700653.

[314] Paul Scheffer, Die Eingewanderten: Toleranz in einer grenzenlosen Welt (Munich: Carl Hanser Verlag, 2007). Англоезичното издание на книгата на Шефер ще се публикува от Polity Press под заглавие Immigrant Nations.

[315] Думата има прекалено много различни съдържания, най-важните от които са: образование, оформяне, израстване, просвещение, култивираност, подобряване на собствените маниери и стил. Бел. пр.

[316] Виж Quentin Peel, „Berlin Pushes for Integration of Immigrants,“ Financial Times, October 19, 2010, както и „Deutschland verliert Spitzenkräfte an Europa,“ Frankfurter Allgemeine Zeitung, November 16, 2010.

[317] Както е живо представено в Bild, „Wir Deutsch-Türken sind zurück in die Türkei gegangen,“ November 27, 2010. С благодарност към моя оксфордски колега Керем Октем за това и други посочвания.

[318] Както се показва от едно ценно изследване на оксфордския демограф Дейвид Коулман, „Immigration and Ethnic Change in Low-Fertility Countries: A Third Demographic Transition,“ Population and Development Review, Vol. 32, No. 3 (September 2006), pp. 401-446, this on p. 431.

[319] Зигмунд Фройд при обсъждането на карикатурата се позовава на Фишер, като при нейното дефиниране сe акцентира върху разкриването на грозното: „Ако [това, което е грозно] е скрито, то трябва да се открие в светлината на комичния начин на възприемане на нещата“. Вж. Trahair, L. The Comedy of Philosophy: Sense and Nonsense in Early Cinematic Slapstick. Albany: State University of New York Press. 2007. p. 137. [2]

[320] В този смисъл „политическата карикатура влиза в пространството на смеховия (комически и хумористически) дискурс“ [6]. Тя може да бъде определена като негативна рисунка, с актуален и обективен поглед към политическия живот, който цели да драматизира поведението на политиците; тя осмива нации, личности и събития и е предназначена да бъде културен коректив на антихуманните и недемократичните практики. Така като форма на обществената опозиция политическата карикатура спомага за дискредитиране на демагогията и осъзнаване на истината. Според нейните изследователи една от същностните нейни черти е „аура на шегата“, чрез която се визуализира друг алтернативен поглед към света и човека. Първото сатирично списание в Европа, на което се публикуват политически карикатури, е „Le Caricature“. То започва да излиза в Париж през 1830 година и е издавано от Шарл Филипон, търговец на хартия, график и сътрудник на една Парижка художествена галерия. Списанието бързо добива популярност сред французите със своите находчиви шаржове, цветни литографии и безпощадно изобличителни текстове. У нас, в България, в началото на миналия век голяма роля за създаването и развитието на политическата карикатура има Александър Божинов, за когото Стоян Венев казва, че сред българите той е „по-известен и от царя“. Художникът помества своите карикатури на страниците на вестник „Българан“ (1904–1909), с които прави хумористичен прочит на политическите събития у нас и в чужбина. Днес в световното медийно пространство има множество вестници и списания (печатни и електронни), в които се публикуват различни жанрове карикатури. В Европа може да се каже, че най-известен е френският сатиричен седмичник „Шарли Ебдо“ (Charlie Hebdo).

[321] Дарин Бейл (Darrin Bell) публикува карикатури към уводните статии във вестник „Вашингтон Пост“ (Washington Post Writers Group). Той е създател на комиксите „Rudy Park“ и „Candorville.“

[322] Карикатурата е публикувана в нашето изследване от The Telegraph, The best cartoons after Donald Trump’s shock US election win. http://www.telegraph.co.uk/news/2016/11/09/the-best-cartoons-after-donald-trumps-shock-us-election-win/

[323] Карикатурата е публикувана в нашето изследване от The Telegraph, The best cartoons after Donald Trump’s shock US election win. http://www.telegraph.co.uk/news/2016/11/09/the-best-cartoons-after-donald-trumps-shock-us-election-win/

[324] Вж. http://ygreck.typepad.com/ygreck/2016/11/page/3/

[325] Човек се пита какъв точно е смисълът на тази витиевата фраза. За да съм сигурен, че не правя грешка, проверих и оригиналната немска фраза. Точен английски превод, да. Което не прави цялата галиматия по-разбираема, естествено. Бел. пр.

[326] Крайнодясно анти-емигрантско и ксенофбско движение, предимно в Източна Германия. Бел. пр.

[327] Общоприетото название на щатите, в които някога са се намирали основните центрове на американската тежка индустрия, днес по правило изнесена в чужбина. Бел. пр.

[328] „It’s the economy, stupid“ [Решаваща е икономиката, глупако] беше лозунгът, под който се провеждаха изборните кампании на Бил Клинтън. Бел. пр.

[329] Днес вече, в канона на по-новото германско политическо мислене, заменена от по-малко категоричното Verarbeitung der Vergangenheit, Преработване на миналото (при което акцентът се поставя върху принципната нескончаемост на процеса, тоест необходимостта от вечна бдителност, в противоположност на по-ранния оптимизъм, че в някакъв момент от времето тази работа може да бъде „приключена“). Да се говори за Vergangenheitsbewältigung в днешна Германия е израз на сериозна политическа и обществена некомпетентност – или просто фиксация в проблемите на една отминала фаза от следвоенната германска история, какъвто изглежда е случаят със Зийферле. Бел. пр.

[330] Неволно се питам дали тази фраза – самата тя очеваден пример за витиевата „задълбоченост“ – е писана сериозно или като един вид пародия на дискутирания стил. [Sieferle reaches far too often for Nietzsche-like profundity and usually misses the mark, tripping over his own rhetorical shoelaces into a puddle of absurdity.] Бел. пр.

[331] Тези цифри идват от допитване, извършено от високо уважавания Институт Аленсбах. Трябва да се отбележи, че алтернативният въпрос, който е бил предложен, е бил „По-добре ли е човек да бъде предпазлив?“ – с което са се съгласили 28 процента. Останалите са се съгласили „с уговорки“ или или са били „без определено мнение“. Цитирано в Freiheitsindex Deutschland 2016 des John Stuart Mill Instituts für Freiheitsforschung, издаден от Ulrike Ackermann (Frankfurt: Humanities Online, 2016). Бел. авт.

[332] Междувременно преговорите по създаването на „Ямайка“-правителство се провалиха и в момента се говори за създаване на поредно правителство на „Голямата коалиция“ (християн- и социалдемократи), както през по-голямата част от последното десетилетие. Бел. пр.

[333] Herfried and Marina Münkler, Die neuen Deutschen: Ein Land vor seiner Zukunft (Berlin: Rowohlt, 2016).

[334] Виж Jeremy A. Rabkin, Law without Nations? Why Constitutional Government Requires Sovereign States, Princeton UP 2005, S. 250. (Всички забалежки под линия са на автора, освен ако е отбелязано другояче).

[335] Фразата „Добър човек“ [Gutmensh] има много специфично значение в модерния немски език и култура. Чрез нея се обозначават, в саркастичен и насмешлив план, хората, които притежават силна потребност да бъдат разглеждани от обкръжението си като „добри“, чрез демонстрации на морализаторско и мисионерско поведение, зад които лежат догматични, абсолютни, нетолерантни възгледи относно естеството на „доброто“. В политическата реторика думата „Gutmensch“ се използва като средство за нападение и осъждане на опоненти. Бел. пр.

[336] Виж например Ulrike Jureit, „Vom Zwang zu erinnern“ [„Принудата да си припомняме“], in: Merkur, Jg. 61 (Februar 2007).

[337] „Persilschein“ е презрителното название на официалния документ, който се е изисквал от всеки човек, кандидатстващ за държавна служба, в годините непосредствено след войната в Германия. С този документ се е удостоверявало, че съответното лице не е сътрудничило на нацисткия режим. Самата дума идва от названието на най-известния прах за пране в Германия, Persil, тоест чрез него съответният човек е бил „изпиран/а“. Бел. пр.

[338] Виж например: Dan Diner, „Haider und der Schutzreflex Europas„, in: Die Welt, 26. Februar 2000.

[339] Принципната необходимост от публични обосновавания във връзка с ЕС се обяснява в Glyn Morgan, The Idea of a European Superstate: European Integration and Public Justification, Princeton UP 2005.

[340] Jean-Marc Ferry, La question de l‘État européen, [Въпросът за европейската държава] Paris 2000.

[341] Jürgen Habermas und Jacques Derrida, „Nach dem Krieg: Die Wiedergeburt Europas“, FAZ, 31. Mai 2003.

[342] Jeffrey K. Olick und Brenda Coughlin, „The Politics of Regret: Analytical Frames“, in: John C. Torpey (Hg.), Politics and the Past: On Repairing Historical Injustices, Lanham, Md. 2003, S. 37-62.

[343] За отношението между норми и история виж също Hans Joas, Die Entstehung der Werte, [Възникването на ценностите] Frankfurt a.M. 1999.

[344] Peter Niesen, „Anti-Extremism, Negative Republicanism, Civic Society: Three Paradigms for Banning Political Parties“, in: Shlomo Avineri und Zeev Sternhell (Hg.), Europe‘s Century of Discontent: The Legacies of Fascism, Nazism and Communism, Jerusalem 2003.

[345] През 2017 година, след повече от десет години на юридически битки, законът против отричането на Арменския геноцид беше окончателно отхвърлен от Френския върховен съд, на основание, че ограничава свободата на словото. Бел. пр.

[346] James Q. Whitman, „What Is Wrong with Inflicting Shame Sanctions?“, in: Yale Law Journal, Jg. 107 (1998).

[347] При този израз, който идва от кратко стихотворение на испанския поет Антонио Мачадо, става дума за вътрешнополитическите разделение между леви и десни, които са довели до Испанската гражданска война. Бел. пр.

[348] Виж в тази връзка също Henry Rousso, „Das Dilemma eines europäischen Gedächtnisses“, [Дилемата на една общоевропейска памет] в: Zeithistorische Forschungen / Studies in Contemporary History, Online-Ausgabe, Jg. 1 (2004).

[349] Avishai Margalit, The Ethics of Memory, Harvard UP 2002.

[350] Тук следвам Тимъти Снайдър и неговата студия „Memory of Sovereignty and Sovereignty over Memory: Poland, Lithuania, and Ukraine, 1939-1999“, в: Jan-Werner Müller (Hg.), Memory and Power in Post-War Europe: Studies in the Presence of the Past, Cambridge UP 2002.

[351] Виж John Rawls, Political Liberalism, New York: Columbia UP, 1993.

[352] Пак там.

[353] Това е визията за Европейския съюз, която все повече се възприема като нормативно най-атрактивната. Виж например Marcel Gauchet, „La Nouvelle Europe“, in: La condition politique, Paris 2005, S.501; sowie Ulrich Beck und Edgar Grande, Das kosmopolitische Europa, [Космополитната Европа] Frankfurt a.M. 2004.

[354] Цитирано в: Bozidar Jezernik, Wild Europe: The Balkans in the Gaze of Western Travelers, London, 2004, p. 233. (Всички бележки, освен ако е отбелязано другояче, са на автора, Бел. ред.)

[355] в-к „Гардиън“, 4 юни 2005 г, „The constitution is dead. Long live proper politics“

[356] Jouissance е френска дума, която означава обикновено удоволствие, но в словоупотребата на знаменития психоаналитик Жак Лакан, чийто последовател е Славой Жижек, в думата се влага смисъл, който е не просто удоволствие, но нещо средно между него и оргазма. Бел. пр.

[357] Marx and Engels, Selected Works, vol. I, Moscow, 1969, p. 83.

[358] Marx and Engels, Collected Works, vol. XI, Moscow, 1975, p. 149.

[359] Marx and Engels Collected Works, vol. XI, p. 194.

[360] Marx and Engels, Collected Works, vol. XI, p. 187–8.

[361] Etienne Balibar, Gewalt’: entry for Historisch-Kritisches Wörterbuch des Marxismus, vol. 5, ed. Wolfgang Fritz Haug, Hamburg, 2002.

[362] Hannah Arendt, On Violence, New York, 1970.

[363] Rony Brauman, From Philanthropy to Humanitarianism, South Atlantic Quarterly, vol. 103, # 2–3, Spring–Summer 2004, pp. 398–9 and 416.

[364] Wendy Brown, Human Rights as the Politics of Fatalism, South Atlantic Quarterly, vol. 103, # 2–3, p. 453.

[365] Etienne Balibar, Is a Philosophy of Human Civic Rights Possible?, South Atlantic Quarterly, vol. 103, # 2–3, pp. 320–1.

[366] Hannah Arendt, The Origins of Totalitarianism, New York, 1958, p. 297.

[367] Вж. Giorgio Agamben, Homo sacer, Stanford, 1998.

[368] Jacques Rancière, Who is the Subject of the Rights of Man?, South Atlantic Quarterly, vol. 103, # 2–3, pp. 307–9.

[369] Rancière, Who is the Subject of the Rights of Man?, p. 301.

[370] Rancière, Who is the Subject of the Rights of Man?, p. 305.

[371] Както е добре известно, при американската избирателна система е напълно възможно кандидатът, който е получил болшинството от гласовете, да изгуби. Бел. пр.

[372] Официалната премиера на филма се състоя през октомври 2017, след написването на тази статия. Бел. пр.

[373] Ето точния текст на изказването на Поклонская, според руския вестник Комерсант: „Давать оценку должны компетентные, полномочные эксперты, имеющие стаж экспертной работы. Я ничего не знаю о том, что Мединский имеет стаж экспертной какой-то работы в области каких-то наук. Он министр культуры и должен прислушиваться к экспертам, к их заключениям, и, кстати, к общественному совету при Министерстве культуры, который не спросили почему-то, выдавая это прокатное удостоверение в течение суток очень быстренько. Они даже не обратились к этому общественному совету. А зачем он там существует тогда?“

[374] Едно далеч по-достъпно изследване по тази тема, написано на сравнително популярен език и ниво, но без да бъде повърхностно, е „Авторитаристите„на проф. Робърт „Боб“ Алтемайер, един от доайените в тази област. Бел пр.

[375] Статията е от 2016 година. Бел. пр.

[376] Когато действително беше избран Доналд Тръмп. Бел. пр.

[377] Ateş pidesi, тур. – вид баница от 7-8 точени кори с извара (işimik), която се пече върху печката.

[378] Tarhana, тур.

[379] Нещо което не е позволено, опасно, грях.

[380] Прясол (или пресол – тур.). Ястие от пържена риба с чесън, домати, печени чушки и люта пиперка; поръсва се с магданоз.

[381] „Емоционален крах“, Ф. Скот Фицджералд

Table of Contents

Септември 2017

Римски истории през август – част 1 Автор(и): Евдокия Борисова

Икономика на „Възродителния процес“ (Откъси) Автор(и): Румен Аврамов

Най-нетолерантните побеждават. Диктатът на малцинството Автор(и): Насим Талеб

Германия и уроците по историческа отговорност Автор(и): Тимъти Снайдър

Езикът е перманентна революция Автор(и): Умберто Еко

Човек в бялото поле Автор(и): Захари Карабашлиев

Писането като терапия (Интервю с Данило Киш) Автор(и): Данило Киш

Пръстът на Сталин Автор(и): Джейкъб Микановски

За надеждата Автор(и): Чеслав Милош

Убийците са наши хора Автор(и): Иван Димитров

Как „белите хора“ са изобретени от един драматург през ١٦١٣ Автор(и): Ед Саймън

Понякога, да преподаваш собствените си романиизглежда като предателство към литературата Автор(и): Орхан Памук

Любовта е топла супа Автор(и): Иван Димитров

Светът наблюдава Корейския полуостровс възхищение и малко боязън… Автор(и): Аврам Агов

Айфон Х и империята на Епъл Автор(и): Иън Богост

Германия: изборът на непроизносимото Автор(и): Мадлен Шварц

Октомври 2017

Хитлер, Мусолини и културата Автор(и): Робърт Пакстън

Мастилото на киното и обратната страна на почерка Автор(и): Димитър Камбуров

Мастилото на антисемитизмаи обратната страна на комплекса за малоценност Автор(и): Деляна Симеонова

Мастило, отговорност и публична стигматизация Автор(и): Златко Енев

За какво говорим всъщност, когато говорим за антисемитизъм? Автор(и): Златко Енев

Димитър Камбуров: Честит рожден ден, господин Вагенщайн! Автор(и): Димитър Камбуров

Интегрирайте обаче първо нас! Автор(и): Анне Хениг

Известни български писатели за евреите Автор(и): различни български писатели

Алеко Константинов в хватката на антисемитизма.120 години от убийството на писателя Автор(и): Алберт Бенбасат

Ноември 2017

Мемориалът на Холокоста в Берлин:монументална или критична памет? Автор(и): Шаван Катаго

Умовете ни могат да бъдат пленени (отново) Автор(и): Пол Луис

Завист Автор(и): Катрин Четкович

Прекрасният нов свят на биологията Автор(и): Лори Гарет

Преодоляване вируса на национализма Автор(и): Славенка Дракулич

Книжни герои Автор(и): Фани Цуракова

„Възвишение“ за българския зрител Автор(и): Калоян Гуглев

Всичкото мракобесие на света Автор(и): Любослава Русева

Изличава ли Гугъл паметта ни? Автор(и): Клайв Томпсън

В режим на оцеляване Автор(и): Златко Ангелов

Демократичното изключване (и неговото преодоляване) Автор(и): Чарлз Тейлър

Германци, повече или по-малко Автор(и): Тимъти Гартън Аш

„Това не е този тип свобода, Тръмп!“:Карикатурите за Доналд Тръмп и свободата Автор(и): Илияна Бенина, Никола Бенин

Историята в BG, видяна през примера на „История.BG“ Автор(и): Димитър В. Атанасов

Декември 2017

It’s the Kultur, Stupid Автор(и): Тимъти Гартън Аш

Злото, в рамка Автор(и): Славенка Дракулич

Преразглеждане на европейските политики на паметта Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Против правата на човека Автор(и): Славой Жижек

Франсис Фукуяма: демокрацията се нуждае от елити Автор(и): Франсис Фукуяма

Сръбският вид помирение:подкрепа за старите военнопрестъпници Автор(и): Матю Брунуосър

Губи ли Путин контрола над руските консервативни националисти? Автор(и): Александър Баунов

Сталин, Путин и Западът Автор(и): Йорг Баберовски

Политическа икономия. Първа част Автор(и): Красимир Дамянов

Кога и защо национализмът побеждава глобализма? Автор(и): Джонатан Хейт

Кулинарната традиция в културно-битовия моделна българските турци и татари Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

204 Автор(и): Вергил Немчев

Възнишение Автор(и): Атанас Стойчев

Забележката, която сложи край на една писателска кариера Автор(и): Маша Гисън

Карпe дием Автор(и): Красимир Дамянов

Колтрейн и равноденствието Автор(и): Иван Ланджев

Какво означава „да зачеркваш миналото“ в Германия? Автор(и): Катрин Бенхолд

Силиконовата долина Автор(и): Красимир Дамянов

Ах, ние добричките Автор(и): Веселина Седларска

Table of Contents

Септември 2017

Римски истории през август – част 1 Автор(и): Евдокия Борисова

Икономика на „Възродителния процес“ (Откъси) Автор(и): Румен Аврамов

Най-нетолерантните побеждават. Диктатът на малцинството Автор(и): Насим Талеб

Германия и уроците по историческа отговорност Автор(и): Тимъти Снайдър

Езикът е перманентна революция Автор(и): Умберто Еко

Човек в бялото поле Автор(и): Захари Карабашлиев

Писането като терапия (Интервю с Данило Киш) Автор(и): Данило Киш

Пръстът на Сталин Автор(и): Джейкъб Микановски

За надеждата Автор(и): Чеслав Милош

Убийците са наши хора Автор(и): Иван Димитров

Как „белите хора“ са изобретени от един драматург през ١٦١٣ Автор(и): Ед Саймън

Понякога, да преподаваш собствените си романиизглежда като предателство към литературата Автор(и): Орхан Памук

Любовта е топла супа Автор(и): Иван Димитров

Светът наблюдава Корейския полуостровс възхищение и малко боязън… Автор(и): Аврам Агов

Айфон Х и империята на Епъл Автор(и): Иън Богост

Германия: изборът на непроизносимото Автор(и): Мадлен Шварц

Октомври 2017

Хитлер, Мусолини и културата Автор(и): Робърт Пакстън

Мастилото на киното и обратната страна на почерка Автор(и): Димитър Камбуров

Мастилото на антисемитизмаи обратната страна на комплекса за малоценност Автор(и): Деляна Симеонова

Мастило, отговорност и публична стигматизация Автор(и): Златко Енев

За какво говорим всъщност, когато говорим за антисемитизъм? Автор(и): Златко Енев

Димитър Камбуров: Честит рожден ден, господин Вагенщайн! Автор(и): Димитър Камбуров

Интегрирайте обаче първо нас! Автор(и): Анне Хениг

Известни български писатели за евреите Автор(и): различни български писатели

Алеко Константинов в хватката на антисемитизма.120 години от убийството на писателя Автор(и): Алберт Бенбасат

Ноември 2017

Мемориалът на Холокоста в Берлин:монументална или критична памет? Автор(и): Шаван Катаго

Умовете ни могат да бъдат пленени (отново) Автор(и): Пол Луис

Завист Автор(и): Катрин Четкович

Прекрасният нов свят на биологията Автор(и): Лори Гарет

Преодоляване вируса на национализма Автор(и): Славенка Дракулич

Книжни герои Автор(и): Фани Цуракова

„Възвишение“ за българския зрител Автор(и): Калоян Гуглев

Всичкото мракобесие на света Автор(и): Любослава Русева

Изличава ли Гугъл паметта ни? Автор(и): Клайв Томпсън

В режим на оцеляване Автор(и): Златко Ангелов

Демократичното изключване (и неговото преодоляване) Автор(и): Чарлз Тейлър

Германци, повече или по-малко Автор(и): Тимъти Гартън Аш

„Това не е този тип свобода, Тръмп!“:Карикатурите за Доналд Тръмп и свободата Автор(и): Илияна Бенина, Никола Бенин

Историята в BG, видяна през примера на „История.BG“ Автор(и): Димитър В. Атанасов

Декември 2017

It’s the Kultur, Stupid Автор(и): Тимъти Гартън Аш

Злото, в рамка Автор(и): Славенка Дракулич

Преразглеждане на европейските политики на паметта Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Против правата на човека Автор(и): Славой Жижек

Франсис Фукуяма: демокрацията се нуждае от елити Автор(и): Франсис Фукуяма

Сръбският вид помирение:подкрепа за старите военнопрестъпници Автор(и): Матю Брунуосър

Губи ли Путин контрола над руските консервативни националисти? Автор(и): Александър Баунов

Сталин, Путин и Западът Автор(и): Йорг Баберовски

Политическа икономия. Първа част Автор(и): Красимир Дамянов

Кога и защо национализмът побеждава глобализма? Автор(и): Джонатан Хейт

Кулинарната традиция в културно-битовия моделна българските турци и татари Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

204 Автор(и): Вергил Немчев

Възнишение Автор(и): Атанас Стойчев

Забележката, която сложи край на една писателска кариера Автор(и): Маша Гисън

Карпe дием Автор(и): Красимир Дамянов

Колтрейн и равноденствието Автор(и): Иван Ланджев

Какво означава „да зачеркваш миналото“ в Германия? Автор(и): Катрин Бенхолд

Силиконовата долина Автор(и): Красимир Дамянов

Ах, ние добричките Автор(и): Веселина Седларска